Sadržaj:

1/2000. 2/2001. 3/2001. 4/2001. 5/2001. 6/2001. 7/2001. 8/2002. 9/2002. 10/2002. 11/2002. 12/2002. 13/2002. 14/2003. 15/2003. 16/2003. 17/2003. 18/2003. 19/2003. 20/2004. 21/2004. 22/2004. 23/2004. 24/2004. 25/2004. 26/2005. 27/2005. 28/2005. 29/2005. 30/2005. 31/2005. 32/2006. 33/2006. 34/2006. 35/2006. 36/2006. 37/2006. 38/2007. 39/2007. 40/2007. 41/2007. 42/2007. 43/2007. 44/2008. 45/2008. 46/2008. 47/2008. 48/2008. 49/2008. 50/2009. 51/2009. 52/2009. 53/2009. 54/2009. 55/2009. 56/2010. 57/2010. 58/2010. 59/2010. 60/2010. 61/2010. 62/2011. 63/2011. 64/2011. 65/2011. 66/2011. 67/2011. 68/2012. 69/2012. 70/2012. 71/2012. 72/2012.

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA - Info

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet stranica: http://siont.net/

Mobilna Internet stranica: http://siont.net/wap/

Broj: 1 / 2000.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Božji poziv na probuđenje - Armin Gesswein

* Programiraj svoj duhovni kompjuter - Jan Vareca

* Ko me je poljubio? - Evangeline Booth

* misaone refleksije

Dragi čitaoci,

na ekranu Vašeg kompjutera pojavio se prvi broj elektronskog magazina SIONSKA TRUBA. Ovo je prva hrišćanska publikacija ovakve, elektronske vrste na našem jeziku (ispravite nas ako grešimo) u Internet prostoru.

Nadamo se da će Vam se ova ideja i projekat dopasti i da ćete je podržati.

SIONSKA TRUBA će nastojati da na svoje stranice uvrsti tekstove koje će osvežiti duh, pokrenuti um na razmišljanje i terati srce na odluku da revnosnije sledi Isusa Hrista.

Želimo Vam svaki Božji blagoslov.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

BOŽJI POZIV NA PROBUĐENJE

- Armin Gesswein

"... ako se narod moj na koji je prizvano ime moje, ponizi i pomoli se i potraži lice moje i povrati se od zlih puteva svojih, - ja ću ga uslišiti s nebesa, oprostiću mu greh njegov i isceliću zemlju njegovu." (2. Let. 7:14)

Krajnje je vreme da nas neko opet pozove na probuđenje, ali ko će to učiniti? Neki dobro poznati crkveni vođa? Tek malo njih će ga poslušati!

To mora učiniti Bog! I On baš to čini u drugoj knjizi Letopisa 7:14. Sam Bog zove na uzbunu.

On to čini tako prodorno pa zato pomislimo da će svi odmah odgovoriti. Međutim, ono šta zaista plaši je da ljudi čak i kad čuju da ih sam Bog zove na probuđenje, prave se gluvi.

Još više plaši činjenica da se naglo puni čaša bezakonja koja je druge civilizacije dovela do njihove osude uništenja. Vatra greha i pakla gori sve jače i jače.

Nigde u celoj Bibliji Bog ne govori jasnije, direktnije i izrazitije, nego u drugoj knjizi Letopisa 7:14. Ali ipak ne slušamo! Nije problem u Božjem glasu, nego u našim ušima! Koga Bog zove? Kome je namenjen poziv? Božjem narodu!

U celoj Bibliji izgleda da Bog ima samo jedan veliki problem: Njegov vlastiti narod. Da je Božji narod u pravom odnosu sa Njim, nikakva sila sveta ni pakla ne bi mogla da ga zaustavi!

Čujemo li mi šta nam Bog govori? Slušamo li? Mi se ponašamo kao da Bog govori parlamentu ili predsedniku vlade, ali Božji poziv govori Božjem narodu, a ne političarima. Poziv glasi Crkvi, a ne naciji, vernicima, a ne svetu!

Crkva je ključ za dobijanje jedne nacije za Boga. Isus je rekao: "I kad on (Sveti Duh) dođe (Božjem narodu – Crkvi) uveriće svet o grehu i o pravdi i o sudu." (Jov. 16:8)

Božji poziv na probuđenje odnosi se na Crkvu, da se ponizimo, da molimo, da tražimo Njegovo lice i da ostavimo naše zle puteve.

Jasnim pozivom Bog nas zove na probuđenje čak nam pokazuje i način na koji to da učinimo (kako da to postignemo). Ovaj Božji poziv je dakle jasan i izvodljiv. On pogađa moralno tkivo naših bića.

Pozivaju se hrišćani. Ovo je njihova potreba. Oni moraju da učine ove četiri stvari koje Bog spominje. To nismo očekivali, mislili smo: svetski ljudi treba da se ponize, mole, traže Božje lice i okaniti se zlih puteva. Mnogi poziv na probuđenje u Crkvi smatraju šokantnim. "Zašto? Pa, nacija, svet se mora pokajati za svu svoju nemoralnost i pokvarenost!" Tačno, ali mi u Crkvi imamo istu potrebu i to u dubljem smislu, još gore je što izgleda da za to i ne znamo.

Baš tu se otkriva sva tajna probuđenja. Možemo to da nazovemo zakonom probuđenja koji ovako glasi: Sveti Duh budi nevernike (ne hrišćane) na pokajanje zbog svojih greha u istoj meri u kojem budi vernike (hrišćane) na pokajanje radi svojih greha. Kada vernici svojim gresima žaloste Svetoga Duha, nevernici deluju svojim gresima protiv Božjeg zakona.

Probuđenje je crkvena reč. Ništa nije za Crkvu stvarnije i razumnije od nje. Na primer, kako da očekujemo od neobraćenih (nevernika) da se ponize, ako smo mi vernici ponosni, tvrdoglavi i nepokorni? Kako da očekujemo od njih da ljube Gospoda ako smo mi izgubili našu "prvu ljubav?"

Šta reći o našem učenju? Ono je svakako vrlo važno, ali ni ne možemo da se borimo i ratujemo sa drugima oko toga šta je pravo učenje. A u isto vreme da za sebe govorimo da smo hrišćani i oni koji ljube drugu braću.

Mi smo možda spremni da položimo život za Hrista, ali hoćemo li svoj život položiti za drugoga? Mi tražimo od Gospoda da nam oprosti naše prestupe, ali opraštamo li mi jedan drugome?

Uporno tvrdimo da je cela Biblija nadahnuta, ali jesmo li spremni živeti prema svakoj reči Božjoj?

Probuđenje je crkvena reč. Probuđenje se odnosi na one koji imaju život u Hristu. Gresi sveta su sada i u crkvi. Zato sud mora početi od doma Božjega. Isus je rekao da smo mi u svetu, ali ne od sveta. Naš čamac pušta vodu. Tone u vodu, a napravljen je da tu vodu preplovi!

Evan Roberts, učesnik u poznatom Velškom probuđenju, često je molio: "Gospode, savij nas! Savij Crkvu i spasi svet."

Ponekad kažemo: "Ako postignemo da se najgori grešnik u našem gradu obrati Bogu, imaćemo probuđenje." Probuđenje, međutim počinje na drugoj strani: ne sa najgorim grešnikom, nego sa najboljim svetim čovekom.

Mladicu koja donosi rod vinogradar čisti "...da više ploda donese." (Jov. 15:2) Ne treba da se brinemo, ako se najbolji hrišćani u crkvi prvi zabrinu i predaju se još više molitvi i traženju lica Gospodnjeg. Brinimo bolje ako se to ne događa!

Isus je bičem u ruci dva puta čistio hram. Sa revnošću koja ga je zaokupila, On je vikao: "Dom moj, dom molitve zvaće se." (Mat. 21:13) Danas se molitveni sastanci slabo posećuju. Nivo molitve u crkvi određuje njeno probuđenje.

John Wesley je rekao: "Sva Božja dela učinjena su molitvom vere." D.L. Moody je izrazio to vrlo dobro, rekavši: "Svako Božje delo ima koren u nekom klečećem obliku."

Probuđenja su rađana na molitvenim sastancima i dalje održavana molitvom. Jeruzalemska zajednica daje nam primer tome, kada su svi njeni članovi bili "istrajno i jednodušno" (Dela 1:14), doslovno ove reči se prevode sa "tvrdoglavo ustrajni kao jedan" na molitvi. Komentarišući ovaj stih A.T. Pierson je zaključio: "Ni jedno probuđenje nije nastalo drugačije osim u jednodušnoj molitvi i sa usrdnim moljenjem, i ni jedno probuđenje se nije nastavljalo bez te iste takve molitve."

Probuđenje možemo doživeti bez propovedanja, ali nikada bez molitve. Današnji problem nije što u svim zajednicama nema molitve. To nije istina. Niti je istina da se ništa ne događa, jer nema probuđenja. Mnogo toga se događa (razne aktivnosti crkve)! Ali probuđenje vere nemamo zato što nemamo onu vrstu molitava koje donose probuđenje. Nemamo žarku molitvu i zastupanje, i ne čekamo na Boga u našim molitvama dok nam Duh Sveti ne stavi na srce određene stvari za koje treba moliti. Iz naših crkava je gotovo nestala takva vrsta molitve. Ljudi kažu: "Nebo izgleda kao da je od kamena, kada molimo za probuđenje, ne vredi, ništa se ne događa..."Kamen nije na nebu nego u njihovim srcima!

I dalje još govore: "Greh je tako velik među ljudima, poroci jaki i ukorenjeni." "Mi živimo u zadnjem vremenu i ne možemo da očekujemo probuđenje." "Probuđenje, pa, to zavisi od Boga, ne od nas." To ne bi trebalo da se čuje iz usta obraćenih hrišćana. To je laodicejstvo, ravnodušnost, usnulost. Najgore je što oni ne primećuju svoje siromaštvo, kao ni siromaštvo svoje crkve – zajednice. Baš, kao i crkva u Laodiceji, koja nije ni bila svesna da se "okliznula". Isus je laodičane nazvao jadnima, bednima, siromašnima, slepima i golima. (Vidi, Otk. 3:14-22)

Šta će se desiti kada prihvatimo Božji poziv na probuđenje? Odgovor je jasan, kao i sam poziv: "ja ću ga uslišiti s nebesa, oprostiću mu greh njegov i isceliću zemlju njegovu."

Jedan misionar u Kini je jednom rekao: "Verujem u probuđenje jer je to jedina stvar koja ima sve dimenzije, za sve potrebe."

Probuđena crkva može uticati na čitava geografska područja za Boga. Jonathan Edwards o probuđenju u Northhampton-u zapisao da je nad celim gradom tako bio prisutan Duh Sveti, da su ljudi prestali sa svojim beskrajim svađama i osvetama, ogovaranjima i mešanjem u tuđe poslove. Kafane su postale prazne, a svaki dan je izgledao kao nedelja.

Nakon Finney-eve propovedi u Rimu, država New York, ljudi su ispovedali grehe i prihvatali spasenje Božje. Božja prisutnost se osećala svuda, po celom gradu. Ljudi su se zajedno molili, kad bi se sretali na ulicama. Grešnici su bili snažno presvedočavani o svom grehu - čim bi ušli u grad, tražili bi crkvu, da traže pomoć i spasenje za svoje duše.

Danas, većina hrišćana malo zna ili ništa ne zna o "većoj prisutnosti Božjoj", o prisutnosti Božje sile i svetosti. (To su za njih samo priče iz daleke i slavne prošlosti)

Krajnje je vreme! Potreba je veoma velika! Hoćemo li poslušati glas Božjeg poziva na probuđenje? Vreme je da se crkva probudi i ustane da traži lice Gospodnje, sve dok On ne usliši i ne pusti na nas kišu Duha Svetoga.

^vrh

PROGRAMIRAJ

SVOJ DUHOVNI KOMPJUTER

- Jan Vareca

Pročitaj: Rim. 12:2; Fil. 4:8

Kompjuterski programeri koriste termin "smeće ubaci, smeće će izaći". Ulazna informacija u kompjuter, određuje izlaznu informaciju - rezultat. Šta ubaciš u svoj kompjuter, to će ti on i izbaciti napolje.

Slično tome, kakav program ulazi u tvoj um, tako ćeš da se ponašaš. Tvoje razmišljanje – misaoni život određuje tvoje ponašanje, navike, reči, sklonosti i duhovnost. Iz tog razloga je veoma važno da svoj um hranimo – "ubacujemo", stvari koje su: istinite, časne, pravedne, čiste, ljubazne (voljene), na dobrom glasu, pune vrlina, vredne pohvale (Fil. 4:8). Kako je rekao jedan propovednik, "Treba da budeš toliko ispunjen Rečju Božjom, da ona postane tvoja krv. I kada bi se posekao, onda bi trebalo da krvariš biblijski stih!" Ovo njegovo preuveličavanje, otkriva njegovu strast za Božjom istinitom Rečju – to je strast koju bi svaki vernik bi trebalo da ima.

Pavle moli, da mi "živimo dostojno pred Gospodom i da mu u svemu budemo ugodni, plodonosni u svakom dobrom delu i rastući u bogopoznanju, (i da) se jačamo svakom snagom... za svako strpljenje i istrajnost, da s radošću zahvaljujete Ocu" (Kol. 1:10-12).

Ovo su divne odlike hrišćanskog karaktera, ali kako do njih doći? Stih 9 nam daje odgovor: "Ispunite se poznanjem njegove (Božje) volje u svakoj duhovnoj mudrosti i razumevanju." Grčka reč prevedena sa "ispunite", znači "uticaj" ili "kontrola". To je ista reč koju apostol Pavle koristi u Efežanima 5:18: "Ispunite (budite kontrolisani) Svetim Duhom." Kada si ti ispunjen Svetim Duhom, onda on upravlja tvojim izborom, odlukama. Slično tome, kada si ispunjen poznanjem Božje volje, tvoj izbor i odluke biće učinjene u pobožnoj (duhovnoj) mudrosti i razumevanju.

Izraz "duhovna mudrost i razumevanje" znači više od poznavanja Reči Božje. To je dozvoljavanje Svetom Duhu da usmerava naš životu i vodi – da utiče, tj. kontroliše.

Ko kontroliše tvoj um?

Dok ispunjavaš svoj um Rečju Božjom, ona će više i više da kontroliše tvoje misli i ponašanje. A Duh Sveti će koristiti Reč da obnovi tvoj um i da te zaštiti od prilagođavanja (preobličavanja) svetskim standardima, stavovima i delima (Rim. 12:2).

Um jeste bojno polje gde se vodi bitka vere. Um jeste mesto za koje se Sotona bori da ga kontroliše. Od vremena prvog greha, um čoveka je postao potamnjen tj. zaslepljen (2 Kor. 3:14, 4:4) i kontrolisan od Sotone (Ef. 2:3).

Kroz ponovno rođenje (Jov. 3:3-6), čovek dobija novo srce i život, ali njemu ostaje isti um koji je napadan i zavođen (2 Kor. 11:3). Hrišćanin može imati srce željno Boga a da njegove misli tj. um bude u zbrci. Moguće je imati srce puno ljubavi, ali da se ima manjak mentalne percepcije (razumevanja ili shvatanja) duhovnih stvari. Ako hrišćanin želi živeti punim životom tj. imati puninu života, onda njegov um mora da bude obnovljen. Svaki hrišćanin treba sebi da postavi pitanje i da se time pozabavi: "Ko kontroliše moj um?"

"I ne upodobljavajte se ovom svetu, nego se preobražavajte obnavljanjem svoga uma, da biste mogli da razaberete šta je volja Božja, šta je dobro, i ugodno, i savršeno." (Rim. 12:2)

Reč Božja nas opominje da imamo obnovljeni um. Kakav misaoni život imamo je odlučujuće da li ćemo se obnoviti - preobličiti prema Reči Božjoj ili ovome svetu, "Jer je on kao i misli duše njegove" (Posl. 23:7).

Naša dela su određena našim odlukama. Naše odluke su određene time šta je u našim srcima i savesti, "A što izlazi iz usta iz srca izlazi, i to kalja čoveka" (Mat. 15:18).

Šta ulazi u tvoj um?

Srce i savest se oblikuje prema onome šta je u našem umu. Informacije u naš um dolaze kroz dvoje vrata: oči i uši, tj. šta gledamo i slušamo. Zakon "smeće unutra, smeće napolje." Drugim rečima šta, šta se stavi unutra to izađe i napolje. To jednostavno znači da smo mi proizvod onoga šta gledamo i slušamo. Sam Isus to potvrđuje: "Svetlilo tela je oko. Ako je oko tvoje bistro, sve telo tvoje biće svetlo; ako li je oko tvoje rđavo, sve telo tvoje biće mračno..." (Mat. 6:22-23)

Duhovni zakon, setve i žetve važi i za naš um (Gal. 6:7-8):

Ako poseješ misao

Ti žanješ delo

Ako poseješ delo

Ti žanješ naviku

Ako poseješ naviku

Ti žanješ karakter

Ako poseješ karakter

Ti žanješ sudbinu – posledice

Tako naš krajnji karakter, navike, dela i sudbina koja će nas zadesiti zavisi od naših misli!

Obnavljenje našeg uma se stalno vrši kroz naše zajedništvo sa Isusom Hristom. Kada provodimo vreme u prisutnosti Božjoj, Duh Sveti stvara atmosferu promene nad nama i u nama. "A mi svi otkrivena lica odražavamo slavu Gospodnju i preobražavamo se u istu sliku iz slave u slavu - kako to čini Duh Gospodnji." (2 Kor. 3:18)

Kada provodimo vreme sa Bogom, mi ga bolje upoznajemo. Kako negujemo svoje zajedništvo sa Bogom (stalno ga održavamo - gajimo), slušamo njega i izvršavamo njegove zapovesti, naš um biva menjan - obnovljen.

Dakle, um biva obnovljen kada rešimo da verujemo Božjoj reči iznad svega. Reč Božja je prva alatka data nam od Boga za obnovu našeg uma. "Jer oružje našeg vojevanja nije ljudsko, nego je silno u Bogu - da ruši utvrđenja, te rušimo mudrovanja, i svako uzvišavanje koje se diže protiv bogopoznanja, i zarobljavamo svaku misao - za poslušnost Hristu." (2 Kor. 10:4-5)

Đavo vodi stalnu bitku za tvoj um!

Kada smo počeli da živimo naš život kao nanovo rođene osobe - hrišćani, našli smo se u velikoj bitci. Neprijatelj dece Božje jeste Sotona. Sotona želi da pobedi hrišćanina, želi da ga zavede, želi da ga udalji i otuđi od Boga. Sotona želi da hrišćanina zadrži dalje od slušanja i delovanja po istini, jer on zna dobro šta je Isus rekao da, "istina će vas osloboditi".

Glavno mesto Sotonskog napada jeste um tj. misaoni život. U našim mislima počinje bitka. Malo hrišćana uzima ovu činjenicu ozbiljno, oni tako malo i slabo čuvaju svoje umove i nadgledaju svoj misaoni život. Njihovi umovi su ispunjeni raznim TV programima, muzikom, novinskim člancima i razgovorima koje slušaju oko sebe. Hiljade misli ovoga sveta ulaze u njihove umove. Oni razmišljaju o tim mislima, vrte ih u svojim umovima i posle toga se čude što imaju prljave (protivne Bogu) misli, što imaju iskušenja, padove i slab duhovni život. Moramo razumeti da nesvete – svetske misli su Sotonina utvrđenja, gde može da stoji u našem životu.

Pismo kaže da mi možemo "da rušimo utvrđenja" i da zarobimo svaku misao za "poslušnost". Mi treba da imamo um Hristov (Fil. 2:5). Mi ne treba da budemo kontrolisani od strane loših, prljavih ili protivnih Bogu misli, mi možemo da kontrolišemo - utičemo na to šta ćemo misliti. David je znao za tajnu čuvanja tj. kontrole misli, on kaže: "Neću ništa zlo pred svoje oči metnuti" (Ps. 101:3). Kao mudri ljudi mi moramo da pazimo šta ulazi u naše umove.

Misli koje nas navode na prevaru, mržnju, zavist, opadanje, požudu i sl. dolaze od đavola. Mi treba da srušimo Sotonina utvrđenja i da odbacimo njegove misli. Mi to radimo tako što testiramo svaku misao da li je u skladu sa Svetim pismom.

Ako uložimo ovakav napor, naš um će biti obnovljen a naša vera će se razvijati. Zapamtimo, UM jeste bojno polje. Cilj borbe je pobediti misao pre nego što ona uđe u delo. Ako pobedimo u bitci za naš um, radovaćemo se punini života sa Hristom svakoga dana, do kraja života.

^vrh

KO ME JE POLJUBIO?

- Evangeline Booth

Jednoga dana stajala sam pred ulazom dvorišta velikog istražnog zatvora i policijske stanice. U dvorištu je bilo dosta ljudi, neki su tu poslom, neki posećuju svoje zatvorene rođake, neki tu rade. Sve je delovalo mirno. Odjednom, začula se vika i lom. Otvorila su se jedna metalna vrata iz kojih su brzo izlazili ljudi – kao da beže od nečega. Onda sam videla prizor od kojeg mi je zastao dah. Pojavila se žena, koju su držala četiri policajca, ona se otimala i vikala, njena odeća je bila iscepana i krvava, njeno lice puno modrica i mrlja od sasušene krvi. Policajci su je vodili kroz dvorište do automobila, ali žena se toliko žestoko otimala, da je rušila sve oko sebe.

Šta sam mogla da uraditi? Ovo je bio trenutak koji je trebalo da iskoristim. Da li mogu da ponudim molitvu toj ženi? Ne, nije bilo vreme za to. Da li mogu da pevam? To bi bilo smešno. Da li mogu da joj dam novac? Njoj novac ne bi pomogao.

U mom razmišljanju i želji da pomognem ovoj ženi, jedna misao mi je ispunila i zapalila srce. Prišla sam toj ženi s leđa koju su čvrsto držali i brzo je poljubila na obraz i sklonila se.

Žena se odjednom umirila a policajci su mogli da odahnu. Ona je pogledala u nebo i rekla: "O moj Bože!" Okrenula se i opet rekla: "O moj Bože, ko me je poljubio? Od kada je moja majka umrla niko me nije poljubio." Zatim je ušla u kola, koja su je vozila u centralni zatvor na odsluženje kazne.

Kasnije sam otišla u zatvor da posetim ovu ženu. Čuvar mi je rekao o njoj da se ponaša kao luda, da šeta po svojoj ćeliji i da svakoga pita: "Da li znaš ko me je poljubio?"

Kada sam je ugledala ponovo sam ostala bez daha, njeno lice je bilo čisto, imala je velike i lepe oči. Prišla mi je, i pitala me: "Da li ti znaš ko me je to poljubio? Zatim je nastavila: "Imala sam sedam godina, kada je moja majka – udovica, umrla. Umrla je u siromaštvu, u starom i mračnom podrumu. Kada je umirala pozvala me k sebi, stavila svoje ruke na moje malo lice i rekla: "Jadno moje dete, moja mala bespomoćna devojčice. O Bože, smiluj se nad mojom malom devojčicom, i kad ja odem, ti je zaštiti i brini se za nju." Od tog dana do sada, niko me nije poljubio. Žena se ponovo zagledala u mene i pitala me: "Da li ti znaš ko me to poljubio?" Rekla sam: "Ja sam ta koja te poljubila".

Onda sam joj mogla da joj kažem o Njemu, čije srce je mnogo nežnije od moga, o Njemu koji je umirao na krstu radi naših greha, o Njemu koji je bio ranjen radi naših prestupa, o Njemu koji nam daje poljubac oproštenja kada se izgubljeni vraćamo k njemu...

Evangeline Booth je ćerka Williama Booth-a osnivača misije Armija Spasa, Sama Evangelina je bila jedna od vođa ove misije (1934-1939), posle očeve smrti. Ona je takođe bila jedina žena sa činom generala u Armiji Spasa.

^vrh

misaone refleksije

DODIR NEBA

- Janko Bako

Meni droga ne treba,

samo dodir neba.

A Tebi?

Često Ti lepota maštu zagolica

- poželeo bi da si ptica.

Zorom da budiš ljude,

razdraganosti Tvojoj da se čude.

Da letiš livadom punom cveća,

gde god sletiš - čeka te sreća.

Ali, predivne slike i umiljati zvuci

ponekad se zagube u žustroj zbrci.

Srce Ti obuzme čudna hladnoća

- odjednom Ti prija samoća.

Zapažaš ovoga sveta surovost.

Sve više se osećaš kao gost.

Želiš da promeniš tmurnu realnost?

Želiš neku lepšu stvarnost?

Diskusije i polemika mnoga

a Tebi se nudi droga.

Pazi, to je samo čudesna varka.

U opasnosti je Tvoja životna barka.

Ej, bre - još nije propao ovaj svet!

Zato te molim: uzmi se u pamet.

Još uvek nisu potonule sve lađe,

još uvek nada može da se nađe.

U veri zamoli Stvoritelja svoga,

našeg milostivog Gospoda Boga:

da Ti dade snage - pobediti iskušenja,

da Te obnovi - novom radošću življenja.

Molitvu ovu nikad ne zaboravi.

Ostani zauvek u Božjoj ljubavi.

Nama droga ne treba,

samo dodir neba.

(1. Kor. 2:9)

JA NE MOGU DA MOLIM

- nepoznati autor

Ja ne mogu reći OČE, ako to ne opisuje moj svakodnevni odnos sa Njime.

Ja ne mogu reći NAŠ, ako u mojoj religiji nema mesta za druge ljude i tuđe potrebe.

Ja ne mogu reći KOJI SI NA NEBESIMA, ako su moje misli i oči zaokupljene zemaljskim stvarima.

Ja ne mogu reći NEKA SE SVETI IME TVOJE, ako se ja ne posvećujem.

Ja ne mogu reći, NEKA DOĐE KRALJEVSTVO TVOJE, ako nisam voljan da se pokorim Njemu, i da dozvolim da bude Car moga života.

Ja ne mogu reći NEKA BUDE VOLJA TVOJA, ako nisam voljan da mu budem poslušan i ako želim živeti po svome.

Ja ne mogu reći I NA ZEMLJI KAO NA NEBU, ako nisam voljan da mu služim sada i ovde.

Ja ne mogu reći HLEB NAŠ NASUŠNI DAJ NAM DANAS, ako sam lenj da ga zaradim za sebe i da ga podelim sa drugima.

Ja ne mogu reći I OPROSTI NAM DUGOVE NAŠE KAO I MI ŠTO OPRAŠTAMO DUŽNICIMA SVOJIM, ako u mome srcu postoji stalna ne simpatija prema nekome.

Ja ne mogu reći I NE DAJ DA PADNEMO U ISKUŠENJE, NEGO IZBAVI NAS OD ZLA, ako nisam voljan da se borim protiv sotone i greha.

Ja ne mogu reći JER JE TVOJE KRALJEVSTVO, ako On nije potpuni Gospodar mog srca i života.

Ja ne mogu reći I SILA, ako sumnjam u Njegovu moć i plašim se šta će ljudi da mi kažu ili učine.

Ja ne mogu reći ZA NAVEK, ako sam zabrinut za moju svakodnevnicu.

Ja ne mogu reći AMIN, ako ne mogu mu reći: Šta god da me košta, ja idem za tobom.

PREDSEDNIČKI GOVOR

Rano 1998 godine, Y. K. Museveni, predsednik Ugande je bio od novinske REUTERS agencije opisan kao "govornik koji ima rešenje za promene u Africi", on se u svom govoru posebno obratio hrišćanima i ukazao im na njihovu ulogu u društvu.

"Dame i gospodo, želeo bih da podelim neke misli sa vama, neke misli o današnjoj situaciji u afričkom narodu. Ja vidim plemenske razlike, siromaštvo i bolesti, nedostatak finansija za obrazovanje naše dece, političke i rasne probleme. Očigledno je da principi Isusa Hrista nisu duboko prisutni u Africi!

Vama može izgledati čudno da ja ovako javno govorim o Hristu. Ja znam da mnogi sada misle, da je ovo samo još jedna religiozna fraza a ne praktično rešenje za probleme koje sam nabrojao. Znajte, ja nisam baš neka religiozna osoba; ja čak imam probleme sa nekim religioznim ljudima, oni koji me poznaju to mogu da potvrde.

Svaki onaj koji tvrdi da voli Boga takođe voli i druge. Ovo je jedna od osnovnih karakteristika svakog sledbenika Isusa Hrista. U Njemu, ja nalazim unutrašnju snagu, principe i stil života koji mogu pomoći meni i celom ugandskom narodu, da se reše naši lični i nacionalni problemi.

Jedna od najinteresantnijih činjenica o Isusu Hristu jeste ta da je On prisutan u svakoj naciji na zemlji, bez obzira koja se religija tu praktikovala, On je najveći autoritet za ljudske odnose koji je ikad živeo. Njegov pogled na to je prihvatljiv u svim kulturama i religijama i biva prihvaćen od mnoštva ljudi. Želeo bih da pomenem tri Njegova principa koja će pomoći Africi, ako ih primenimo. Ja govorim o opraštanju, poniznosti i ljubavi.

Opraštanje: Isus Hrist jeste jedina osoba koja je govorila o bezuslovnom opraštanju, čak i prema ličnim neprijateljima. Kako u zemlji, u kojoj je rat besneo generacijama, bilo koja osoba ili nacija može naći mir, osim ako mi ne dođemo do tačke oproštenja i prepuštanja Bogu da sudi nad našim neprijateljima, kako On odluči? Otkriveno je to da, ako mi ne želimo da oprostimo, onda povređujemo sebe teže, nego one koje mrzimo. Ja sam došao do zaključka da Hristova poruka o oproštenju jeste jedino praktično rešenje za nacionalne rane i jedini put ka pravom jedinstvu.

Poniznost: To jedan od najvećih zahteva da bi se postalo dobar vođa. Mnoge vođe slede vlastite želje za slavom i silom, zadovoljenje njihove pohlepe je njihov jedini interes. Jednom kada dođu do položaja, odjednom zaborave na ljude oko sebe, na njihovo siromaštvo i potrebe. Oni zaboravljaju da mogu biti snažan instrument za pomoć svojoj zemlji, i ponašaju se kao mali kraljevi ili diktatori. Samo ako narod ponizno prepozna, da oni sa velikim odgovornostima jesu samo sluge postavljene od Boga da služe narodu, može sebi pomoći da izađe iz trećeg sveta i uđe u novu budućnost. Biblija kaže: "Bog se protivi ponosnima a pomaže poniznima". Ako vi imate vremena da molite za mene, molim vas, onda molite. Bog će mi dati snagu, mudrost i razumevanje da budem ponizan.

Ljubav: Bilo je to za mene začuđujuće, videti da vekovima, oni ljudi koji su svojim delima čovečanstvu dali najveći doprinos su bili ljudi ubeđeni u verovanje da je čovekov najveći životni cilj, da traži Boga i da Ga ljubi svim svojim srcem, umom, dušom i snagom. Pri tome mislim na Mojsija, Avrama, Williama Wilberforca, Majku Terezu. Kada bi mi, u našoj naciji i društvu mogli doneti pravilo da se voli Bog i da volimo jedni druge, svi problemi bi veoma brzo bili rešeni.

Mi možemo danas doneti odluku da oslobodimo Isusa Hrista od svih religioznih ludačkih košulja u koje smo ga prisilno obukli, i da onda sa Njim zajedno putujemo po prašnjavim afričkim putevima, gde bi se On osećao kao kod svoje kuće."

Kad bi svi predsednici sveta razmišljali kao Museveni.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 2 / 2001.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Isus dolazi iznenada - Jan Vareca

* Naša nevolja mogućnost za veru - Tom Dooley

* Poreklo Božića - C. H. Spurgeon

* Reč za Novu godinu - Uredništvo

* misaone refleksije

* Kako vidiš svoj duhovni život? - Jan Vareca

Dragi naši čitaoci,

Iz objektivnih praznično - novogodišnjih razloga, ovaj broj SIONSKE TRUBE izlazi malo ranije. (Našu malu redakciju već je zahvatila "groznica prazničnih putovanja.") Smatramo, da je bolje poraniti nego zakasniti.

Kao što ćete primetiti, u ovaj broj smo uneli smo neka programska poboljšanja i nove ideje, a takođe se nadamo da, će Vam i po tekstualnom sadržaju biti na blagoslov.

Zahvaljujemo se svima vama koji ste se nam javili, ohrabrili nas i dali nam nove ideje. Raduje nas da interes za SIONSKU TRUBU sve više raste: prvi broj je bio poslat na 77 E-mail adresa a već ovaj, drugi broj je otišao na 144 adrese!!! Dakle, zvuk SIONSKE TRUBE se širi Internetom! Ukoliko Vas je na bilo koji način prvi broj mimoišao, javite nam se i mi ćemo Vam ga poslati.

I da, ne zaboravite... i dalje važi naš moto: "Zatrubite, neka se čuje i Vaš glas!"

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

ISUS DOLAZI IZNENADA!

- Jan Vareca

Na mnogo hrišćanskih traktata, majica i knjiga video sam sličan detalj - sat, čije kazaljke pokazuju pet do dvanaest. To simbolizuje da je kasno i da je još malo vremena ostalo za spasenje po milosti, ili je to simboličko odbrojavanje drugom Hristovom dolasku.

Meni se čini da Božji proročki časovnik danas pokazuje možda već pet sekundi do dvanest!? Mi smo generacija koja ne živi u "poslednje dane" već u "poslednja vremena tj. časove", koji su objavljeni u Pismu i koji se ispunjavaju svakodnevno pred našim očima.

Jedan od krajnjih - zadnjih događaja poslednjeg vremena biće "dolazak Gospoda na oblacima". To će biti poslednji dan milosti Božje za ovo čovečanstvo!

Dok čitaš ove redove imaj na umu tri činjenice:

- Isus sigurno dolazi ponovo.

- Isus dolazi možda za vreme tvog života?

- Isus želi da budeš spreman za Njegov drugi dolazak!

Prvo bih da kažem na čemu se gradi hrišćanska tvrdnja da Isus dolazi ponovo...

Kako možemo znati i kako možemo biti sigurni da Isus dolazi?

Možemo biti sigurni zbog... Zbog ličnih Isusovih reči:

(1) Neka se vaše srce ne uznemirava. Verujte u Boga i u mene verujte. (2) U kući moga Oca ima mnogo stanova. Da nije tako, zar bih vam rekao: Idem da vam pripremim mesto.? (3) A kad odem i pripremim vam mesto, doći ću opet i uzeti vas k sebi da i vi budete onde gde sam ja. (Jov. 14:1-3 SSP)

Pogledajte naš tekst... Jov. 14:1-3. Zapazite treći stih, Isus jasno kaže... "doći ću opet..." Isus ne kaže, da će "On možda doći ponovo." On ne kaže, "probaću da dođem ponovo." On kaže... "Ja ću opet doći!" Isusov život, karakter, milioni promenjenih ljudskih života po svetu - kroz evanđelje i naravno Njegovo slavno vaskrsnuće iz mrtvih su takođe dokazi za verodostojnost Isusovih reči.

Zaista, Isus dolazi ponovo! Pogledajmo sada, kako će to Isus doći...

KARAKTERISTIKE ISUSOVOG DOLASKA

Njegov dolazak se ne može predvideti.

Što se tiče vremena Njegovog dolaska, Isus sam kaže: "A o tom danu i o tom času ne zna niko - ni anđeli na nebu, ni Sin, nego samo Otac." (Mt. 24:36 SSP)

Drugim rečima, oni koji pokušavaju da odrede datum, ili da proračunavaju tačno vreme Isusovog dolaska u direktnoj su kontradikciji sa Isusovim rečima. Njegov dolazak ne možemo predvideti.

Pošto ne možemo da ga predvidimo, to znači da ga trebamo, konstantno, svakodnevno čekati - očekivati! Očekivati znači biti na oprezu, biti budan - to je na neki način - aktivno stanje. Da li aktivno očekuješ Hrista? Tako što rasteš u milosti, u poznanju Reči Božje, razvijaš svoj molitveni život, svedočiš drugima, činiš dobra dela ljubavi... Ili je tvoj duhovno - hrišćanski život čista pasivnost i forma: u crkvu - iz crkve, Biblija nepoznata knjiga, moć molitve strana...

Ja verujem da će Hrista, kada bude dolazio po svoju Crkvu, najviše obradovati činjenica: DA GA NEKO ČEKA, OČEKUJE. Da li tebe to raduje kada dolaziš sa dalekog puta, izlaziš iz voza i na stanici vidiš tvoju porodicu kako te čeka i traži u gomilu ljudi, ne bi li te uočili, zagrlili i poželeli ti dobrodošlicu.

Da li čekaš Hrista...? Da li Crkva čeka Hrista...?

Drugo...

Njegov dolazak biće neočekivan.

Isus kaže u Mateju 24:44: "Zato i vi budite spremni jer će Sin čovečji doći u čas u koji ga ne očekujete." (SSP)

Pavle piše u 1. Solunjanima 5:2, sledeće: "Jer i sami veoma dobro znate da će Dan Gospodnji doći kao kradljivac u noći" (SSP)

Znate li kako lopovi kradu? Onda kada su najmanje očekivani. Oni nikada neće doći da vas pokradu ako znaju da ih čekate spremni u zasedi. Ne, oni će doći kad ni ne pomišljate da ćete biti pokradeni.

Slično tome, Isus će doći po Crkvu, Crkva će bukvalno biti zatečena Njegovim dolaskom! To nas uči da za Njegov dolazak moramo uvek biti spremni! Naši životi uvek treba da budu čisti - kroz pokajanje "oprani" od greha krvlju Hristovom. Treba da živimo u stalnom posvećenju.

Apostol Jovan u vezi sa drugim Hristovim dolaskom i praktičnim posvećenjem nalaže: "I ko god polaže ovu nadu u njega, čisti se kao što je i on čist." (1. Jov. 3:3 SSP)

Treće...

Njegov dolazak je siguran.

Pogledajmo opet u 1. Solunjanima 4:16-17:

(16) Jer, sam Gospod će, na zapovest, na glas arhanđela i na zvuk Božije trube, sići sa neba, i prvo će ustati mrtvi u Hristu. (17) Potom ćemo mi, živi, preostali, zajedno s njima biti poneti na oblacima da se sretnemo s Gospodom u vazduhu. (SSP)

Tu piše da će Isus sigurno doći i da će to biti događaj kakav čovečanstvo nije "videlo". Ne smemo sumnjati u Njegov dolazak, nipošto. Tako možemo sebe dovesti u opasnost! Pogledajmo pobliže ove stihove...

PRVA FAZA

ISUSOVOG DOLASKA

UKLJUČUJE SLEDEĆE DOGAĐAJE:

Mnogi hrišćani pod drugim Hristovim dolaskom podrazumevaju na Hristov silazak s neba na zemlju. Ali, to je tek druga faza Hristovog dolaska i to je namenjeno svetu. Jer će Isus tada sići sa svom svojom silom i vlašću i sa svojom Crkvom i svetim anđelima da sudi narode, spasi Jevrejski narod i uspostavi svoju milenijumsku vladavinu na zemlji. Prva faza Njegovog dolaska je namenjena Crkvi - hrišćanima, i ona će biti tajna za svet. Svet će videti samo posledice toga. (Tako prva faza uključuje...)

Isusov dolazak uključuje vaskrsnuće mrtvih (st. 16).

Primetite šta kaže 16-sti stih: "Prvo će ustati mrtvi u Hristu."

Kada piše: "mrtvi će prvi ustati..." Pavle misli na ljude koji su umrli znajući da je njihov Spasitelj Isus Hrist. Pavle ovaj događaj pojašnjava u 1. Korinćanima 15:43-44, kada kaže da je to uskrsnuće tj. postavljanje (grčka reč, anastasia, znači "postaviti se, stajati ispred nekoga"). Biće to ponovna dodela "nebeskog tela" umrlim vernicima.

Često mislimo da će vaskrsnuće mrtvih izgledati tako da će se grobovi otvoriti i mrtvi izaći - dići se iz njih. Međutim ništa od toga. Ovo će biti za naše oko i oko sveta tajni događaj. U protivnom, Njegovo vaznesenje Crkve ne bi bio iznenadan događaj za žive vernike! I logično je da Gospod prvo "obuče" u nebesko telo one koji su već kod Njega kao duše i duh. Čovek je zamišljen (stvoren) od Boga da bude: telo, duša i duh. U smrti - umiranju čovek gubi svoje telo, jer se ono zbog posledica greha vraća u prah. Da bi umrli vernici ponovo bili kompletne ličnosti, da bi mogli anastasia pred Bogom. Bog će im dodeliti nova tela.

Koliko li utehe u toj reči, "Prvo će ustati mrtvi u Hristu." Da li vidite to? Ima li hrišćanin razloga da se plaši se progonstva, smrti...?

Isusov dolazak uključuje vaznesenje (st. 17).

Zapazite 17. st., kaže da će Isusov dolazak uticati na vernike na zemlji. Jer kaže, da će živi biti "uzeti" zajedno sa onim vaskrsnutim u susret Gospodu, u oblake.

Reč "vaznesenje" (uzeće) na grčkom doslovno znači "istrgnuti i odneti". Isus će tako doći da istrgne Crkvu iz ovog sveta i odneće je k sebi. Da li ste ikad imali priliku da nešto vadite iz vatre, neku stvar koja je tu slučajno upala. Ukoliko jeste onda to niste radili polako, tj. prebirali rukom po žeravici, već ste brzim pokretom ruke zgrabili predmet i istrgli ga iz vatre. Sve je to trajalo u par sekundi. Vaznesenje - uzeće će se desiti slično tome, u jednom trenu, u "trenuću oka".

Dakle, Isusov drugi dolazak kao prvo, podrazumeva "uzeće" Crkve... Gospod će u vazduh k sebi uzeti svoju Crkvu (1. Sol. 4:16-17) I ovaj se događaj može dogoditi svakog časa. Čas uzeća Crkve je ključan za ostala proroštva iz Pisma. Uzeće će kao prekidač uključiti početak brzog ispunjavanja ostalih proroštva Pisma (antikrist, sedam godina nevolja, armagedon...)

Verujem da kada Pavle govori o vaznesenju u 1. Korinćanima 15:51-52, ovaj događaj opisuje kao "veliku tajnu". Tajna u Novom zavetu je duhovna istina koja još nije otkrivena - ona tek treba da se objavi. Pavle kaže da će transformacija vernika u nebesko telo biti iznenadna, desiće se u trenuću oka, u roku od jedne stotinke, ukoliko toliko traje trenuće oka.

Da li možete zamisliti da će u jednom trenutku vernici po celom svetu nestati: iz bolničkih kreveta, automobila, vozova, aviona, sa ulica.... IZ CRKAVA. Američke vazduhoplovne kompanije imaju važeće zakone da ne mogu svi piloti putničkog aviona biti hrišćani. Ovakav zakon je donet zbog činjenice vaznesenja Crkve. Oni su zabrinuti zbog mogućnosti da u jednom trenutku nestanu svi "piloti vernici" iz aviona te tako budu ugroženi životi putnika.

Treba da budemo spremni za ovaj momenat, ovo trenuće oka. Ne znam koliko traje trenuće, ali ovo mi govori da dok moje trepavice u jednom momentu budu zatvarale moje oči, gledaće ovaj tužan svet a u drugom momentu, dok se oči budu otvarale videću Hrista i bezbrojno mnoštvo iskupljenih - nalaziću se u oblacima s Hristom. Ovaj mali trenutak "mig oka" je velikih nada, ohrabrenje i opomena za Crkvu Isusa Hrista.

Međutim, možete li da zamislite tu tragediju, da u nekoj crkvi za vreme bogosluženja nestanu samo neki ljudi - i šta li će tada o, tome misliti oni što će ostati tu da sede. Oni koji nikada nisu načinili potpuno predanje svoga života Isusu Hristu, koji su pokušavali da žive život na dva puta? Malo na uskom a malo na širokom. Kako će samo da se iznenade, kad uvide da nisu nikoga svojim licemernih hrišćanskim životom obmanuli, već samo sebe!

Dakle, Isusov dolazak uključuje: vaskrsnuće, vaznesenje i treće...

Sjedinjenje (st. 17.)

St. 17. kaže nam da ćemo se sresti sa Gospodom "u vazduhu". Ali primetite da ne samo da ćemo ga sresti već ćemo se i sjediniti sa ostalima u Gospodu tj. mrtvima a sada vaskrsnutima, koji će već anastasia (stajati) pred Njim. Priključićemo se vernima koji su pomrli ili bili brutalno ubijani za Hrista tokom svih vekova, naši mili i dragi koje je od nas rastavila smrt. Zajedno sa njima, mi živi vazneti, bićemo sjedinjeni oko Hrista i sa Hristom, jer ćemo ga gledati onakvog kakav zaista jeste, bićemo slični Njemu i ostaćemo zauvek s Njime...

Zato...

OHRABRIMO SE ISTINOM

O DRUGOM HRISTOVOM DOLASKU, I:

Posvetimo se – očistimo se od svakog greha.

Dragi moji, sada smo Božija deca, a još se nije pokazalo šta ćemo biti. Ali, znamo da ćemo, kad se on pojavi, biti slični njemu jer ćemo ga videti onakvog kakav jeste. I ko god polaže ovu nadu u njega, čisti se kao što je i on čist. (1. Jov.3:2-3 SSP)

Budimo spremni uvek i očekujmo Hrista radeći.

Budno pazite, jer ne znate kada će to vreme doći. To je kao kad čovek odlazi na put: ostavi kuću, ovlasti sluge i svakome odredi njegov posao, a vrataru naredi da bdi. Bdite, dakle, jer ne znate kada će gospodar kuće doći - da li uveče, ili u ponoć, ili kad se petlovi oglase, ili izjutra - da vas, ako iznenada dođe, ne zatekne na spavanju. (Mk. 13:33-36 SSP)

ISUS DOLAZI, DA LI SI SPREMAN-A, ZA TAJ TRENUTAK, ZA TO "TRENUĆE OKA"?

^vrh

NAŠA NEVOLJA

MOGUĆNOST ZA VERU

- Tom Dooley

Jovan je u svom evanđelju zapisao sedam čuda koje je Isus učinio. No, u sva četiri evanđelja možemo da nađemo opise oko 37 čuda Isusa Hrista. Zašto nam Jovan daje samo sedam posebnih izveštaja u čudima? U 20-toj glavi evanđelja po Jovanu, Jovan kaže da je on beležio određena Isusova čuda sa svrhom da ilustruje veliko Božje spasenje. On kaže, da ta čuda dokazuju da je Isus Hrist Sin Božji i da verujući u to ti možeš imati život:

Isus je pred svojim učenicima učinio još mnoga druga znamenja koja nisu zapisana u ovoj knjizi. Ali, ovo je zapisano da verujete da Isus jeste Hristos, Sin Božiji, i da, verujući, imate život u njegovom imenu. (Jov. 20:30-31 SSP)

Iz ove izjave možemo zaključiti da čudo (znamenje) koje je Isus učinio je "Čudo sa porukom". Ono ima dublje značenje od pukog zadovoljenja fizičke potrebe čoveka. Isusova čuda jesu velike ilustracije, slike Njegove božanske želje i moći da susretne i ispuni naše duhovne potrebe. Ja verujem da je apostol Jovan zabeležio određena Isusova "znamenja" da bi mi imali predstavu o tome koliko je veliko i kakvo je spasenje Božije.

Tako na primer "znamenje" isceljenja službenikovog sina (Jov.4:46-54) nam daje poruku o važnosti vere pri našem primanju - prihvatanju Božijeg spasenja. Biblija nam na mnogim stranicama tvrdi da vera je preko potrebna i neophodna da bi se imalo iskustvo Božjeg spasenja. Na primer, u Efescima 2:8 čitamo: "Jer, milošću ste spaseni, kroz veru..." (SSP) i u Rimljanima 10:9 se kaže: "Ako, dakle, svojim ustima priznaješ da je Isus Gospod i srcem veruješ da ga je Bog vaskrsao iz mrtvih, bićeš spasen." (SSP) i naravno dobro poznati stih, Jovan 3:16 to opet potvrđuje: "Jer, Bog je toliko voleo svet da je dao svog jedinorođenog Sina da niko ko u njega veruje ne propadne, nego da ima večni život." (SSP)

Mi znamo dakle, da se spasenje prima verom, ali ponekad je za nas od velike pomoći neka slika, ilustracija vere, koja bi nam pokazala: šta vera zaista jeste. I tako dok gledamo ovo Isusovo "znamenje", Kada On isceljuje sina kraljevog službenika, možemo videti ulogu vere i njenu aktivnost u našim životima.

Kada bolje pogledamo Jovanov zapis ovog čuda, uviđamo oca bolesnog deteta, koji je otkrio da verom u Isusa Hrista njegovi najveći životni problemi mogu biti rešeni.

MOGUĆNOST VERE (vidi: 46-47 stih)

Jedan čovek ima ozbiljan problem. Stih 46 nam govori da je u pitanju neki ugledan čovek "kraljev službenik", tj. čovek sa dvora. On je verovatno bio na nekom visokom položaju u zemlji. Manjak novca za ovog čoveka nije predstavljao problem. Takođe, imao je uticaj i poznanstva na visokim položajima. Ali, imao je i problem koji ni sav njegov novac, ni moć nisu mogli da reše. Njegov sin se nalazio "između života i smrti". U 47-mom stihu, zapazimo, kome se ovaj čovek sa svojim problemom obraća za pomoć?

Siguran sam da ovaj čovek nije štedeo svojih para ne bi li rešio zdravstveni problem svog sina. Mogu da zamislim kako u njegovu kuću dolaze najpoznatiji lekari, kako on kupuje najpoznatije i najskuplje lekove, ali uprkos tome on bespomoćno gleda kako se život njegovog sina polako gasi. Ova situacija je bila MOGUĆNOST ZA VERU!

Zapazite ovo pažljivo, bio je to problem i tragedija koja je dovela ovog čoveka Isusu. Bio je to umirući sin, koji ga je naveo da traži Spasitelja. Da ovaj čovek nije bio slomljen tugom, nikada ne bi saznao koliko je Božja milost zaista velika.

Tu je lekcija za nas koju moramo naučiti o problemima i tragedijama koje se pojavljuju i dolaze iznova i iznova u naše živote. Zapamtimo, da sve ono šta nas vuče ka Isusu za nas jeste blagoslov. To može da bude: smrt voljene osobe, rak, siromaštvo... Sve što te tera da tražiš Isusa je blagoslov.

Da ovom čoveku nije pretila opasnost da izgubi svog sina, on bi onda najverovatnije izgubio svoju dušu. Njegova nevolja je bila MOGUĆNOST ZA VERU!

Kada je ovaj čovek došao da traži Isusa i da mu da svoj problem umirućeg sina, Isus na prvom mestu nije bio zainteresovan za problem bolesnog deteta, već za jedan drugi problem koji je imao ovaj čovek - problem njegovog srca i života, bolesnog od greha. Isus je zahtevao od njega ne samo da mu preda svoje "breme" - bolesnog sina, već i svoje (grešno) srce.

PREPREKE ZA VERU

Temeljno čitanje našeg teksta, me ubeđuje da ovde nije reč o primeru čoveka sa velikom verom. Ja se ne slažem sa time da je ovaj čovek imao vere. Jer kad pažljivo gledamo na razgovor koji je ovaj čovek vodio sa Isusom, mi vidimo da je njegova vera bila "puna pukotina". On nije imao pravu - ispravnu veru.

Njegova iskrzana, nepotpuna vera je bila velika prepreka za primanje spasonosne, prave vere Božje.

Njegova vera, je bila vera iz "druge ruke"

Mnogi nemaju spasonosnu veru u Isusa Hrista, jer se zadovoljavaju verom iz druge ruke. Činjenica jeste, da niko neće stići do neba, na osnovu vere svoje majke i oca, ili vere propovednika, (sveštenika) u čiju crkvu ide, ili na osnovu bilo čije vere. Da bi postao spašena osoba, ti moraš lično staviti svoje poverenje u Isusa Hrista da On postane tvoj lični Spasitelj.

Čovek, kraljev službenik je doputovao iz Kafarnauma u Kanu, jer je čuo da je tu Isus. Do tada nije imamo lično iskustvo sa Isusom. Moguće, da je čuo da je Isus pretvorio vodu u vino, u Kani i s toga zaključio da je on osoba koja može izlečiti njegovog sina.

Njegova vera je "tražila znak"

U 47-mom stihu, vidimo da čovek dolazi k Isusu i moli ga. Piše "i zamoli ga" a doslovno ova reč znači da ga je "preklinjao da dođe" u Kafarnaum i da mu isceli sina. Sada, u 48-mom stihu zapazimo šta Gospod na to odgovara.

Drugim rečima Isus je ovom čoveku rekao sledeće: "Tebi ne treba znak, tebi treba Spasitelj. Tebi ne treba čudo, tebi treba Gospod."

Problem sa verom koja traži znakove jeste taj, da neko može verovati u mogućnost dešavanja čuda bez verovanja u osobu Isusa Hrista. Problem ovog čoveka je bio u tome, što se on više zanimao za MOĆ ISUSA HRISTA, nego za OSOBU ISUSA HRISTA. Njega je više zanimalo šta On može da uradi, od toga ko On zaista jeste.

Mnogi danas nemaju spasonosnu veru, jer čekaju da Bog učini nešto i dokaže im se. Oni odbijaju da prihvate Hristove Reči.

Kada je Isus visio na Golgotskom krstu prolivajući svoju krv, zato da moji i tvoji gresi budu oprošteni, gomila ljudi ispod krsta je vikala: "Druge je spasao, a sebe ne može da spase! On je car Izraela - neka siđe s krsta pa ćemo mu poverovati." (Mt. 27:42 SSP) Oni su i dalje obijali da poveruju u Njega od Boga poslatog Mesiju. Činjenica da je Isus trijumfalno pobedio smrt, pakao i grob... nekima jednostavno još uvek nije dovoljna da poveruju u Njega.

Vera iz druge ruke i vera koja traži znakove su prepreke da se ima prava spasonosna vera Božja. Spomenuo bih još jednu prepreku veri, koju je ovaj čovek imao.

Njegova vera je bila "egocentrična vera"

Ovaj čovek je bio na visokom položaju u društvu. On je bio čovek koga su drugi slušali, on je izdavao drugima naređenja, šta treba ili ne treba da rade (Vidi 49 stih). On je u svojoj glavi pre nego je došao do Isusa, već imao razvijenu ideju kako će mu to Isus pomoći. Možda je mislio da će Isus doći u njegovu kuću, položiti svoje ruke na bolesno dete, progovoriti neku reč i da će mu sin biti ozdravljen. Problem je bio u tome, što se Bog ne može staviti ni u moju, niti u tvoju kutiju. Bogu se ne može naređivati kako šta da uradi.

Službenik je rekao Isusu: "dođi..." a Isus mu na to kaže "idi..."

Neki ljudi ne poseduju spasonosnu, jer imaju egocentričnu veru. Oni ne poriču činjenicu ko Isus jeste, njihova jedina pogreška je što zahtevaju od Isusa da im prilazi i druži se sa njima po njihovim uslovima.

Razjasnimo ovo. Čovekova molba Isusu je bila ispravna. On je želeo dobro za svoje dete. Ali, Isus je bio prvenstveno zainteresovan za njegovo spasenje. Službenik je imao veru, ali neispravnu veru, pogrešnu. Isus je radio na tome da otkloni sve prepreke koje su ovome čoveku smetale da dobije pravu, spasonosnu veru.

U ovom zapisu drugog Isusovog čuda, u Galilejskom kraju, mi ne saznajemo samo o tome, kada vera ima mogućnost, niti samo o tome koje su prepreke pravoj veri, već i o delovanju vere.

DELOVANJE SPASONOSNE VERE

Želeo bi da ukratko opišem kako spasonosna vera deluje - kako radi na transakciji (prebacivanju) Božjeg spasenja u naš život. Da bi Božje spasenje postalo naše lično iskustvo potrebne su tri stvari:

Znati

U 50-tom stihu, čitamo da je Isus čoveku rekao "Idi", dodavši veoma važnu frazu, "tvoj sin će živeti." Kada je ova reč izašla sa Spasiteljevih usana, ušla u čovekove uši i bila položena u njegovo srce, tada je on znao da Isus može na bilo koji način da isceli njegovog sina.

Da bi čovek bio spašen, postoje neke stvari koje on mora znati. On mora znati:

1. Zašto je potrebno imati spasenje?

2. Kako se može spasiti?

3. Šta treba da učini da bi bio spašen?

Verovati

Pogledajmo 50-ti stih opet. Službenik, nije samo znao šta mu je Isus rekao, da će On uraditi. On je i verovao, " I čovek poverova u to što mu je Isus rekao i ode..."

Poslušati

Vidi 51-53 stih. Da bi neko bio spašen, on mora uraditi više od toga nego samo znati principe spasenja, on mora aktivno prihvatiti tu istinu za sebe, tj. poslušati je.

Na kraju zapamtimo ovo: ISUS MOŽE REŠITI NAŠE NAJVEĆE PROBLEME... KROZ NAŠU VERU U NJEGA.

^vrh

POREKLO BOŽIĆA

- C. H. Spurgeon

Ekspozicija Mateja 2:1-12

"Kad se Isus rodio u Vitlejemu, u Judeji, za vreme kralja Iroda, dođoše neki mudraci sa istoka u Jerusalim i upitaše: "Gde je novorođeni car Judeja? Videli smo njegovu zvezdu kako izlazi pa smo došli da mu se poklonimo." (Mt.2:1-2 SSP)

Zapazimo sledeće: mesto gde se Sin Božji rodio na ovome svetu, bilo je jedno malo selo, selo zvano Vitlejem. Stoga je sasvim prirodno da su mudraci očekivali da je "car Judeja" rođen u palati, u velikom gradu, u Jerusalimu; međutim Gospodu je bilo draže, da sve ono što je povezano sa imenom Isusa Hrista ima pečat poniznosti, tako da i najsiromašniji i najponizniji ljudi mogu znati da Hrist nije došao u obličju princa, već kao običan čovek, ne kao neko najveći na zemlji, već kao jedan od njih - najobičniji. Tako je Isus bio rođen od deve Marije i položen u jasle, a mesto Njegovog rođenja bilo je Vitlejem, dobro poznato kao "kuća hleba", jer tu se nalazio nebeski Hleb za naše duše.

Beba Isus je rođena u "vreme kralja Iroda" (Lk. 1:5). Poslednja iskra nezavisnosti Judeje se polako gasila. Irod, stranac, predao je svoju zemlju u ruke rimskoj imperiji. Zar o tome ne govori staro Jakovljevo proroštvo: "Skiptar se neće odvojiti od Jude, ni palica zapovesti od nogu njegovih, dok ne dođe odmor..."? (1. Mojs. 49:10 LB) Zbog toga evanđelista naglašava na činjenicu, da je Isus rođen "za vreme kralja Iroda."

Takođe, moramo razumeti, da ponižavajuće okolnosti u kojima se rodio Spasitelj ipak veličanstvene i pune sjaja. Mudraci, verovatno iz Persije su bili filosofi i teolozi, oni su svojoj dalekoj zemlji čuli o Njegovoj dolazećoj slavi; i zvezda ih je vodila do Njegovih nogu. "Dođoše neki mudraci sa istoka". Oni su pretpostavili da je rođenje Hristovo poznato Jevrejima i da će to biti normalna tema za razgovor, zbog toga su se oni uputili u Jerusalim, gde su pitali: "Gde je novorođeni car Judeja?" Kada je srce probuđeno da ljubi Hrista, ono često sanja (zamišlja) da svako ima sličan interes za Njega, ali to često ne bude tako! Ovaj svet je mrtav i hladan prema Hristu, ljudi se čude kada ih mi pitamo "Gde je On?" "Videli smo njegovu zvezdu kako izlazi pa smo došli da mu se poklonimo."

"Kad je kralj Irod to čuo, veoma se uznemiri - a s njim i sav Jerusalim." (Mt. 2:3 SSP)

Mudraci su sa sobom doneli najbolju vest koja se ikad mogla čuti, a opet ona je najviše zabrinula ljude. Da li te evanđelje zabrinjava, prijatelju? Onda, se plašim da si ti poput Iroda. Kada ono što je dobrobit za sve ljude postane problem za tebe to je znak bolesti srca. Takvo srce je kao bolestan stomak koji dobru hranu pretvara u otrov. Predpostavljam da je "sav Jerusalim" bio uznemiren zajedno sa Irodom zbog toga, jer je znao da je Irod čovek koji neće prezati od prolivanja krvi, da bi ostao na vlasti.

"Pa okupi sve prvosveštenike i učitelje zakona i upita ih gde Hristos treba da se rodi. "U Vitlejemu, u Judeji", rekoše mu oni, "jer je prorok ovako napisao: 'A ti Vitlejeme, u zemlji Judinoj, nipošto nisi najmanji među judejskim kneževinama, jer će iz tebe izaći vladar koji će biti pastir moga naroda Izraela.'" (Mt. 2:4-6 SSP)

Sada vidimo i razumemo zašto je Irod bio uznemiren, i nije mu bila dobra ta vest. Prvosveštenici i učitelji zakona su bili okupljeni na Irodovu zapovest i izjavili su da prema proroštvima, Hrist treba da se rodi u Vitlejemu.

"Tada Irod tajno pozva k sebi mudrace i od njih sazna tačno vreme kad se zvezda pojavila. Onda ih posla u Vitlejem, rekavši: "Idite i pomno se raspitajte o detetu. A kad ga nađete, javite mi, da i ja odem da mu se poklonim." (Mt. 2:7-8 SSP)

Irod je svoj krvavi plan sakrivao u pretvaranju, u lažnoj pobožnosti. Nema goreg greha na ovome svetu, nego kada čovek svoje zločine sakriva ispod plašta religije. Čuvajmo sebe da ne načinimo slično zlo.

"Oni poslušaše kralja i odoše. A zvezda koju su videli kako izlazi išla je pred njima dok nije stala iznad mesta gde je bilo dete. Kad su videli zvezdu, veoma se obradovaše." (Mt. 2:9-10 SSP)

Da li primećujemo činjenicu, da je zvezda izlazila. To znači da su neko vreme mudraci putovali bez ovog znaka. Ponekad, na kratko vreme Božja prisutnost se povlači iz Božjeg naroda. Onda je to vreme kada treba da hodamo po veri, a ne po gledanju, kao što su hodali ovi mudraci. Ali, kad se svetlo tj. zvezda vratila kako li su se radovali, bilo im je drago da je opet vide. Kao kada se posle mračne oluje pojavi vedro nebo, tako je i nama dragocena Božja prisutnost posle teških vremena.

"Uđoše u kuću i ugledaše dete sa njegovom majkom Marijom pa padoše ničice i pokloniše mu se." (Mt. 2:11 SSP)

Stari reformatori crkve su znali reći: "Ovo je kost koja se zabola u grlo Rimu (Vatikanu), i oni je ne mogu ni izvaditi, niti progutati, jer evanđelista ne kaže 'videli su Mariju sa njenim detetom', i ne kaže oni su 'oni su pali ničice i poklonili joj se'". Ako bi igde trebalo tražiti dokaze za obožavanje Marije, onda bi morali postojati baš tu, u trenutku kada se dete rodilo i kada je bilo zavisno od svoje majke. Zato mudraci nisu rekli "Ave Marija!" Ne, ovi mudraci nisu bili sveštenici iz Rima a da su bili, možda bi to i rekli.

"Onda otvoriše svoje kovčege i prineše mu darove: zlato, tamjan i smirnu." (Mt. 2:11 SSP)

Dali su mu ono najbolje što su imali. Pravi poklon za jednog kralja. Doneli su mu bogatstvo svoje istočne zemlje: zlato , tamjan i smirnu. Slično tome, kada mi dolazimo pred Hrista, treba da Mu prinesemo najdragoceniji i najbolji imetak u svom životu.

"A pošto su u snu bili upozoreni da se ne vraćaju Irodu, oni se drugim putem vratiše u svoju zemlju." (Mt. 2:12 SSP)

Izvor: Spurgeon's Encyclopedia of Sermons.

^vrh

REČ ZA NOVU GODINU

- Uredništvo

Ovo je vreme kada većina ljudi svodi "račun" o prošloj godini i pravi neke planove za Novu godinu. Većina ljudi razmišlja o stvarima koje bi želeli imati ili promeniti u novoj godini: oslabiti ili bolje - zdravije se hraniti i živeti, popraviti materijalno stanje, napredovati u poslu, nova kola, garderoba, stvari...

Naravno sve je ovo dobro i poželjno. Ali mudimo Vam izazov: razmišljajte o nekim novim duhovnim promenama i ciljevima koje bi mogli postići u Novoj godini:

- čitati Bibliju redovno

- moliti redovno

- svedočiti o svojoj veri u Gospoda češće

- pozivati više ljudi u crkvu

- boriti se revnosnije protiv svog greha i loših navika

- truditi se u dovođenju svoje porodice Isusu...

Ali budimo oprezni, "bez zaklinjanja." Mislimo na ono u stilu, "Ee... u ovoj Novoj godini okrećem drugi list, novi list..." Knjiga Propovednika 5:4-5, kaže:

"Bolje ti je ne činiti zaveta, nego ga činiti i ne ispuniti. Ne daj ustima svojim da ti put na greh navedu, i ne kaži pred vesnikom božjim da je to nesmotrenost bila. Zašto da se gnevi Bog na reči tvoje i da potre delo ruku tvojih?" (LB)

Da li razumemo ovaj stih? Mi Bogu veoma lako obećavamo, ali kasnije ta obećanja veoma teško ispunjavamo. Svako neispunjeno obećanje Bogu je greh - izaziva Božji gnev i prokletstvo, tj. Bog "potire" naša dela.

Znači ako donosimo neke planove, zavete pred Bogom budimo:

1. Budimo realni - uvažimo naše mogućnosti i nemogućnosti.

2. Ne odustajmo pri prvom neuspehu. Ovo redovno zaustavlja naš napredak.

"Što je bilo pre ne pominjite, o delima starim ne mislite." (Isa. 43:18 LB) "Ali ipak činim jedno: zaboravljajući što je straga i sežući se za onim što je napred, trčim k' belezi..." (Filip. 3:13-14 LB)

Ukoliko "podbacimo", Bog je uvek voljan da nam na naše pokajanje oprosti i pruži drugu šansu!

3. Imajmo strpljenje, i uzmimo u obzir faktor vremena. Neke stvari se ne mogu promeniti odmah - preko noći.

4. Imajmo na umu da će svi tvoji planovi i pokušaji biti mučni i jalovi ako Bog nije u tome.

"... i ne mećemo svoje pouzdanje u put (telo)." (Filip. 3:3 LB)

"To ne znači da smo mi vredni zamisliti nešto, kao da to od nas samih dolazi. Naprotiv: naša je vrednost od Boga." (2  Kor. 3:5 LB)

Prava promena naših života je moguća samo onda kada ponizno dolazimo Bogu sa priznanjem da sami ne možemo očekivano učiniti - ispuniti.

Na kraju upamtimo...

Nova godina je pred nama, ali Bog u njoj je onaj stari - isti, nepromenljivi!!!

On je Bog sa kojim, možemo uvek računati. Veran, odan, milostiv, moćan...

Šta bi nam onda "stari" Bog mogao reći o "Novoj" godini?

"Jer ja znam namisli koje imam za vas, govori Gospod, namisli mira a ne nevolje da vam dam budućnost i nade. Vi ćete me prizvati i otići ćete, molićete mi se i ja ću vas uslišiti. Tražićete me i naći ćete me, ako me tražite svim srcem svojim." (Jer. 29:11-13 LB)

"... i evo ja sam s vama u sve dane do svršetka sveta." (Mt. 28:20 LB)

"Neću te ostaviti i neću te napustiti." (Jev. 13:5 LB)

^vrh

misaone refleksije

DEČIJA LOGIKA

- Petr Planansky

Pre nekoliko dana iznenadio me je moj četiri i po godišnji sin (Matej) svojim veoma originalnim nastupom. Pred svojom večernjom molitvom, uzeo je svoj mobilni telefon.

Da se razumemo, mobilni telefon moga sina nije ništa drugo do običan komad drveta, koji svojim oblikom i dimenzijama veoma podseća na tu veoma znanu komunikacijsku spravu naše generacije. Na tom Matejevom komadiću drveta, je naslikan displej i tastatura sa brojevima.

Tako je moj sin na svom telefonu otipkao za mene neki nepoznat broj, zatim trenutak čekao da dobije vezu a onda je po toj dramatičnoj pauzi, izustio: "Halo, da li si to ti Isuse? Hvala ti, što sam danas mogao da se igram sa tatom. Takođe, zahvaljujem ti i za to, da smo imali šta da jedemo danas. I još ti zahvaljujem, što si Elišku ozdravio od kašlja. Amin." Onda se nasmejao, i opet pritisnuo dugme, ispružio svoju dečiju ruku k meni i rekao: "Ako želiš možeš i ti da telefoniraš svoju molitvu, moj mobilni je savršen."

U tom trenutku sam shvatio, da ta veza sa nebom, koju s vremena na vreme treba svaki od nas (bez obzira na to, da li smo vernici ili nismo - setite se samo svojih trenutaka straha i bolesti). Ova veza funkcioniše u bilo koje vreme i bez nekih potrebnih pomagala. Dovoljno je samo u svom srcu naći komadić čiste iskrenosti i ne stideti se otvoriti usta.

Usput, još ovo - to veče sam sa velikim zadovoljstvom na svojoj molitvi upotrebio drveni mobilni telefon moga sina...

ŽIVOTE VIRY. "Spojenie", 2/2000. Priložila: Tatjana Leporisova (B. Petrovac).

ZAGREJ ISUSA

- nepoznati autor

1994. godine pred Božić u Rusiji u jedan domu za napuštenu decu došla je grupa hrišćana i prvi put deca su mogla da čuju o Bogu i Božiću. Deca su bila oduševljena Božićnim pričama iz Biblije, gutala su svaku reč. Na kraju su dobili bojice i papir sa zadatkom da sami nacrtaju "rođenje Isusovo" (štalica, jasle... kao što su videli na slikama).

Bio je tamo jedan dečak po imenu Miša (star 6 god.), koji je nacrtao svoj neobičan crtež i pokazao ga. On je nacrtao štalicu sa životinjama i jasle u kojoj su bile dve bebe. Učiteljice su bile iznenađene ovim crtežom i pitale Mišu, zašto je nacrtao dve bebe.

Mali Miša je objasnio: "Kada je Marija stavila bebu u jasle, Isus me je pogledao i pitao me da li ja imam gde da budem. Ja sam mu rekao da nemam ni mamu, ni tatu – nemam nikoga. Onda je Isus rekao da mogu da ostanem sa njime. Ali, ja sam rekao da ne mogu, jer nemam nikakav poklon da mu dam, kao što su mu donela tri kralja. Pošto je Isus ležao na slami u jaslama, i bila je zima, ponudio sam mu jedino što sam imao, pitao sam ga: "Ako dođem i legnem pored tebe da te zagrejem, da li će to biti dobar poklon za tebe". I Isus mi je kao: "Ako me zagreješ, to će biti najbolji poklon koji sam ikada od nekoga dobio". I tako sam ja ušao u jasle, a Isus me je pogleda i rekao da mogu tu sa Njim da ostanem zauvek."

Dok je Miša završavao svoju priču niz njegov obraz je padala velika suza... Ovo siroče je pronašlo nekoga ko ga nikada neće ostaviti...

HRIST KOJI NIKAKO DA ODRASTE

- nepoznati autor

Jedna petogodišnja devojčica je sa svojom bakom šetala kroz grad u božićnoj noći. Zaustavile su se ispred jedne crkve ispred koje je bila postavljena maketa Hristovog rođenja. Zaustavile su se ispred ove postavke i pažljivo je gledale. "Pogledaj, zar ovo nije divno, pogledaj sve te životinje, anđele, Mariju, Josifa i bebu Isusa." "Da, bako," rekla je unuka. "To je zaista lepo, samo me jedna stvar brine. Hoće li ta beba Isus ikada porasti... on je svake godine u ovoj crkvi iste veličine."

"BOŽIĆ JE KADA LJUBIŠ I DAJEŠ..."

- Dale Evans Rogers

"Božić je dete moje, ljubav na delu, onakva kakvu je Bog pokazao nama. Najveći dar koji je On ikad dao čoveku je osoba Isusa Hrista, Njegov Sin, poslao ga je nama u ljudskom obličju, da bi mi znali kakav zaista jeste On Bog Otac! Svaki put kada mi ljubimo druge, svaki put kada mi dajemo drugima, tada je Božić..."

KORENI 25. DECEMBARA

- nepoznati autor

Pre hrišćanske religije, 25. decembar je bio paganski praznik. Pagani su znali da je ovo vreme (datum) kada noći prestaju da budu duge i da od ovog dana sunce izlazi više i ostaje duže na nebu, ova je pojava njima bila najava dolazećeg proleća - toplijih dana.

Stari Rimljani su na ovaj dan imali praznik zvani "Saturnalia" (17.-24. Dec.), u čast bogu Saturnu. Ovo je za njih bio praznik nade, mira, sreće i svakog dobra, jer su verovali da vladavina boga Sturna sve ovo donosi.

Imperator Aurelije (270-275 god.n.e.) je izdao zabranu slavljenja "Saturnalia" i 274 god. priglasio 25. Decembar za rođendan "nepobedivog sunca" (dies natalis solis invicti).

^vrh

KAKO VIDIŠ

SVOJ DUHOVNI ŽIVOT?

- Jan Vareca

Download ovog stripa u PDF formatu: kako.zip (23 KB).

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 3 / 2001.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Kada možemo očekivati probuđenje - Charles G. Finney

* Post - Don Whitney

* Hristovi ambasadori - Janko Bako

* Divno je hodati sa Gospodom - Marija Veđej

* Iznenađujući susret sa rabinom u Jerusalimu - Vlatko Dir

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

pred vama je treći broj (Vaše i naše) SIONSKE TRUBE, koji je otišao na 197 E-adresa. Želimo da podelimo radost sa Vama, zbog konstantnog povećanja "tiraža", ali i zbog nečeg još mnogo lepšeg: povećanja broja priloga! Za sada smo dobili priloge iz B. Petrovca, Padine, St. Pazove, Beograda, Toronta (Kanada), Zagreba (Hrvatska)...

Primetićete da se ovaj broj OPET u svom "ruhu" razlikuje, od prva dva. Čemu opet te promene? Znajte, da se trudimo da magazin što više tehnički pojednostavimo, učinimo preglednijim i da izađemo u susret mnogima, koji SIONSKU TRUBU žele odštampati. Ukoliko imate nekih nedoumica ili nejasnoća o tehničkoj strani SIONSKE TRUBE, onda obavezno pročitajte stranicu HELP ME SionT!

Uključite se, ako ne prilozima za časopis, onda zastupničkim molitvama... Hteli bismo: da glavni urednik SIONSKE TRUBE bude sam Gospod, kroz dejstvo Njegovog Svetog Duha. Njegov povratak je svakim novim danom sve bliži... Neka pri susretu sa Gospodom budemo zatečeni kao dobre i verne sluge.

Naša želja je da ovo bude i Vaš magazin sa zajedničkim nastojanjem da se mnogi hrišćani povežu i jedni druge blagoslove. Tako, budite i ostanite uvek spremni da zatrubite, kada Bog to od vas očekuje!

"Milost svima koji neprolaznom ljubavlju vole našeg Gospoda Isusa Hrista." (Ef. 6:24 SSP)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

KADA MOŽEMO

OČEKIVATI PROBUĐENJE?

- Charles G. Finney

"Zar se nećeš povratiti i oživeti nas, da se narod tvoj raduje u tebi?" (Ps. 85:7 LB)

Ovaj psalam je napisan kratko vreme nakon povratka izraelskog naroda iz vavilonskog ropstva, šta se može zaključiti iz prvih stihova. Psalmista oseća kako je bila velika milost Božja, da je svoj narod oslobodio iz ropstva, te mu kod pomisli na veliku milost i budućnost, koja se pojavila pred Izraelom, izlaze reči: "Zar se nećeš povratiti i oživeti nas, da se narod tvoj raduje u tebi ?" Pošto je u uredio dom Božji, moli se, da bi Bog ovo njegovo delo kruniše probuđenjem.

Kada je potrebno probuđenje?

Ako među vernicima nema više one prave bratske ljubavi i pravog poverenja, tada bi trebalo zajednički zavapiti Bogu da bi svoje delo ponovo oživio. Bog daje svim ljudima dobronamernu ljubav, ali on uživa samo u onima, koji žive svetim životom. Na Božjem detetu mora da se odražava Hristov lik i vidi Njegovo razmišljanje. Bilo bi uzalud verne podsticati da se međusobno ljube iskreno, ako su postali mlaki. Oni ne shvataju da u ovakvim duhovnim uslovima ne može postojati prava ljubav.

Ako među braćom postoje svađe, sitničarske ljubomore i zlo ogovaranje, tada je tamo neophodno probuđenje.

U zajednici, gde se dešavaju ovakve stvari, ne može biti napretka, ali ništa ne može tako uspešno da iskoreni takve grehe, kao probuđenje. Probuđenje je potrebno, kada se u crkvu uvukao duh ovoga sveta. Kada se ljudi, koji pripadaju Hristovoj Crkvi izjednačuju sa ovim svetom, bilo odećom, kućnim uređenjem, zadovoljstvima i sl.

Kad su članovi zajednice vernih upali u teške poroke i svakojake (raznovrsne) grehe, tada je potrebno probuđenje. Takve stvari daju Božjim protivnicima povoda da na Njega hule. Vernici se tada moraju zapitati: " Gospode, šta će biti iz slave Tvoga imena?"

Kada grešnici bezbrižno odlaze u propast (pakao) i to nezabrinuti za stanje svoje duše i nezabrinuti za stanje svoje duše umiru, tada je vreme da vernici se probude iz sna, kao vatrogasci kada iznenada u noći izbije požar. Do njih stoji, da beubožnike istrgnu iz paklenog ognja.

Probuđenje je jedini faktor, koji može skinuti sramotu i optužbe sa Crkve Hristove i pred javnošću joj vratiti ugled koji joj pripada. Možete pokušati šta god hoćete, možda će vam što šta i uspeti, ali ne i ono što je moguće sa Božjim probuđenjem. Možete sazidati veličanstvenu crkvenu zgradu, klupe tapacirati svilom, imati veličanstvene orgulje, zlatne lustere - to će sve goditi članstvu, ali im sigurno neće puno duhovno koristiti. Pogledajte gradove u kojima je Božji dom okićen bogatstvom ovoga sveta. Na takvim mestima pravi duhovni život je retko prisutan. Jer, ako Duh Božji ne dođe na vernike i nevernike, tada je i najlepša crkvena zgrada prazna, a moguće da će postati i povod za izrugivanje svetu.

Važnost probuđenja u takvim prilikama

Probuđenje je jedini način da se među članovima (udovima) Hristove Crkve ponovo uspostavi ljubav. Ono će doprineti porastu poverenja, kada se verni vrate pravom standardu Božje svetosti. Ako je duhovni vođa u zajednici vernih izgubio poverenje, tada ga može povratiti jedino na taj način ako preduzme sve mere i sva sredstva, da bi prouzrukovao probuđenje, kako za sebe, tako i za druge. Isto tako ako vođa ili bilo koji drugi član zajednice vernih oseti, da je ljubav braće prema njemu ohladila, tada je jedini spas, da se preda Bogu da ga ponovo oživi pa da rečima i delom odražava lik Hristov na sebi. Njegov će primer pozitivno delovati na celu zajednicu.. Poverenje će se tako ponovo uspostaviti a bratska ljubav će ponovo da rasplamsa.

Isto tako je potrebno probuđenje, da bi zaštitilo crkvu (zajednicu) od Božjeg suda. Često puta je Bog pustio Jevreje u nevolju, jer se nisu kajali i nisu poslušali Boga preko proroka, nisu hteli da se trgnu iz svoje duhovne pospanosti i tromosti. Kako često su cele zajednice i pokreti (denominacije) doživljavale teške kazne, jer nisu ustajale iz sna i nisu vapile Bogu: "Zar nas nećeš ponovo oživeti, da bi se mogao tvoj narod u tebi radovati?"

Samo je probuđenje u stanju da zajednicu ili verski pokret spasi od propasti. Ako ne dođe do probuđenja u jednoj će godini više članova zajednice duhovno umreti, nego što će ih novih doći. Tada zajednica postaje mrtva. Samo probuđenje može sprečiti, to da nevernici i pored obilja Božje milosti ne propadnu. Ako probuđenjem ne budu istrgnuti iz svoje bez svesti, tada će kod slušane propovedane Reči Božje ravnodušno ulaziti u još veće prokletstvo, nego kao da nikada nisu čuli evanđelje. Gde Reč Božja nije miris života za život, tamo postaje zadah za smrt. Probuđenje je jedini način kojim hrišćani mogu da rastu u milosti i posvećenju.

Znaci probuđenja

Sa sigurnošću probuđenje, možemo očekivati ako uočavamo neke znakove. Ovi znaci su obično veoma jasni, tj. jasno pokazuju volju Božju. Sve okolnosti su usmerene u pravcu probuđenja. Odnosno da se za njega stvore uslovi. Okolnosti izgledaju kao stvorene da ga potpomognu. Događa se, da Bog dopušta i bolne događaje, ili da kojim drugim čudnovatim načinom stvori sebi put ka probuđenju, ili pak daje naročiti blagoslov radu svojim slugama ili tome slično.

Probuđenje se može očekivati, ako pakost bezbožnih ljudi izaziva bol kod dece Božje. Problem je u tome što su vrlo često prema toj pakosti ravnodušni. Govore o njoj na hladan i bezosećajan način, bez nade da bi se stvar ikada mogla poboljšati. Umesto da osećaju samilosnu ljubav Hristovu prema grešnicima, oni su u svakoj prilici spremni da ih samo osude. Ali ako ta suština bezbožnika nagoni decu Božju na kolena, tada ih ona ispunjava dubokim sažaljenjem i nagoni ih da se za njih zauzmu kod Boga i tada dolazi vreme milosti. Istovremeno bezbožnici pružaju još tvrđi otpor. Ako to hrišćane nagoni na molitvu i ako u toj molitvi ustraju, tada će doći do probuđenja. Ako nam se i čini da su pušteni svi đavoli, ni to neće sprečiti da dolazak probuđenja, samo ako to nagoni decu Božju na molitvu. Doživljavao sam slučajeve, da je probuđenje izbilo baš u Bogu neprijateljskim redovima i da su baš kolovođe bile te koje su prve zavapile Bogu.

Probuđenje se može očekivati ako se vernici osećaju potrebu da se za isto mole i to sa svom ozbiljnošću. Takav molitveni duh je stalna razboritost i neprekidna borba za duhovno spasenje neobraćenih. Iz takvog dubokog iziskivanja, da se neobraćeni spasu, može proizaći probuđenje. Uopšteno je malo dece Božje, koja iz iskustva znaju ovu pobedonosnu molitvu. Ipak, je svako probuđenje do sad je plod tihe, ustrajne molitve jedno takvog vernika.

Probuđenje se može očekivati onda, ako pažnja propovednika usmerava baš na tu temu i kada bi isti u svojim govorima i kroz pokazanu duševnu brigu, usmerio zabrinutost tj. potrebu da se grešnici dovedu k Hristu. Međutim, mnogo puta, nažalost, ne osećamo, odnosno propovednik ne ostavlja utisak da je usmeren u pravcu, da izazove druge da traže obraćenje grešnika. Tada ne treba da se čudimo ako nema ništa od propovedanog probuđenja.

Probuđenje se može očekivati, ako deca Božja međusobno priznaju svoje grehe. Ako ovakva priznanja dolaze iz slomljenog srca, tada će se nebeske brane otvoriti i blagoslovi će strujati u izobilju.

Probuđenje se može očekivati, ako su hrišćani skloni da zato podnesu i prinesu potrebne žrtve tj. da napuste čak i svoja vlastita mišljenja, ako je to za napredak većine dece Božje.

Propovednici (vođe) moraju biti voljni da ulože sve svoje snage, pa čak i život i zdravlje. Ne smeju se da strahuju od otvorenog propovedanja istine. Vrlina je zauzeti se za neku istinitu stvar, pa makar nas to i skupo stajalo. Sluga Božji mora biti spreman da i izađe iz službe (položaja, zvanja) ako je to za njega volja Božja. Mora odlučno koračati napred ne gledajući niti levo niti desno, a sve ostalo prepustiti Bogu. Članovi zajednice vernih probuđenje moraju podupirati i molitvom, kao i svojim potpunim predanjem tom cilju.

Probuđenje možemo očekivati, ako su propovednici i članovi zajednice sa tom idejom jedinstveni, odnosno treba da im bude jasno da Bog za potpomaganje ili započinjanje probuđenja upotrebljava izabrana oruđa (ljude) po svojoj volji - izboru. Mnogi propovednici i crkvene vođe žele probuđenje samo onda ako oni mogu da zadrže vodeću ulogu u tome i dobiju glavni deo zasluga za to delo. Oni prisvajaju pravo da sugerišu (naređuju, savetuju) Bogu šta On i kako treba da radi, koga da blagoslovi i koga da postavi za vođu. Oni u stvari ne žele nikakvu obnovu ili promenu. Ne trpe nove (drugačije) metode propovedanja evanđelja, zavideći im na prilivu novih duša i uspehu. Možda još tome dodaju, da je Bog suveren i da može raditi kako on to želi; istovremeno bi hteli da se Bog prilagodi njihovom mišljenju, ne misleći na to da bi način razmišljanja trebalo da promene oni. Takvi ljudi neće nikada u svojim zajednicama videti probuđenje, sve dotle dok ne prestanu da s Bogom postupaju prema sopstvenim proračunima i uslovima pogodnim za probuđenje.

Finney, Karlo G.. GOVORI O VJERSKIM PROBUĐENJIMA. Zagreb: KPC, 1964. Str. 10-16.

Godine 1874 Charles G. Finney je napisao svoju knjigu "Govori o verskim probuđenjima", ova knjiga je u to vreme bila rasprodata u preko 80.000 primeraka (u Engleskoj). Bog je kroz Finneya snažno i oštro govorio uspavanoj crkvi - Bog do doslovno "mrvio" mlake hrišćane kroz glas ovog čoveka, rezlutat toga je bilo veliko probuđenje Crkve širom zemlje.

^vrh

POST - Zaboravljena

i neshvaćena duhovna disciplina

- Don Whitney

Koliko puno ljudi znaš koji redovno poste? Koliko propovedi ili iskustava se čuje na ovu temu? U mnogim hrišćanskim krugovima retko ćeš čuti nešto o ovome, možda nekolicina je o tome negde nešto čitala. Ipak, post se spominje u Pismu mnogo puta, čak više puta od krštenja koje je veoma važno (77x, post a 75x, krštenje).

Hrišćani žive proždrljivom i samopopustljivom društvu tako da se bore sami sa sobom da li da prihvate post kao duhovnu disciplinu ili ne. Nekoliko duhovnih disciplina ide veoma radikalno protiv tela i protiv glavnih kulturoloških shvatanja. Naravno postoje neki ljudi koji iz zdravstvenih razloga, ne mogu da poste. Ali većina od nas se ne usuđuje da uzme korist za svoj hrišćanski život kroz ovu duhovnu disciplinu.

Post objašnjen

Biblija definiše post kao dobrovoljnu apstinenciju (ne uzimanje) hrane iz duhovnih razloga. To je disciplina vernika, post kod ne vernika nema nikakve vrednosti, zbog toga jer motiv i cilj posta je usmerenost ka Bogu - Bogocentričnost. Post je dobrovoljan, tako da se na njega ne može prisiljavati. Post nije dijeta, da se njime gube kilogrami, to je odricanje od hrane za neke duhovne ciljeve.

Post se očekuje

Zapazi Isusove reči na početku Mat. 6:16-17 (EČ), "A kad postite ..." On daje uputstva kako treba da se posti a kako ne, Isus pretpostavlja da ćemo mi postiti.

Uporedi ove reči sa njegovim rečima o davanju i molitvi u istom poglavlju, "Kada dakle činiš milostinju ..." (Mat. 6:2-3 EČ), "I kad se molite ..." (Mat. 6:5-7 EČ). Niko ne sumnja da ne treba da dajemo i da molimo.

Isusov stav prema postu jasno uočavamo u Mat. 9:14-15 (EČ). Fariseji su ga pitali, "Zašto mi i fariseji postimo, a tvoji učenici ne poste?" Isus je odgovorio, "Mogu li svatovi tugovati dok je mladoženja sa njima? Doći će dani kad će se oteti od njih mladoženja, i tada će postiti." To vreme je sada - danas. Sve dok je Isus Mladoženja Crkve ne vrati, on očekuje od nas da postimo.

Vrste postova

Biblija čini razliku između nekoliko vrsta postova. Naravno ona ne koristi nazive uz pomoć savremene terminologije, ali svaka vrsta je objašnjena u Pismu:

Normalan post jeste apstinencija od svake hrane, ali ne i od vode. U Lk.4:2 (EČ) govori se da Isus "nije jeo ništa" tokom svog posta od četrdeset dana, ali se ne pominje da nije pio ništa. Znamo da telo bez vode - tečnosti može da normalno funkcioniše najdalje tri dana, mi zaključujemo da je Isus pio vodu tokom svog posta.

Delimičan post ograničava hranu, odnosno ne apstinira se od hrane potpuno. Deset dana Danilo i tri ostala jevrejska mladića jeli su samo zelje i pili vodu (Dan.1:12). Istorijski, hrišćani su držali ovakve postove, uzimali su manje količine hrane - nego obično, na određeno vreme - ili su jeli samo neku određenu, jednostavnu vrstu hrane.

Potpuni post. Tokom ovog posta se ne uzima ni hrana, niti voda - tečnost. Čitamo da je Jezdra tako postio (Jez. 10:6), Jestira (Jes. 4:16) i apostol Pavle (Dela 9:9). Apstinencija od hrane i pića na kratak vremenski period.

Natprirodni post, Biblija navodi i ovakav post. Kada je Mojsije otišao na goru Horiv da primi zakon, čitamo, "Ja ostah četrdeset dana i četrdeset noći na gori, ne jedući hleba i ne pijući vode" (Pon. zak. 9:9 LB). Slično iskustvo je imao Ilija (1 Kr. 19:8 LB) "On usta, jede i napi se; snagom koju mu dade ta hrana on hoda četrdeset dana i četrdeset noći dokle ne dođe na Božju goru Horiv." To je bio isto tako natprirodan post. Ovakav post jeste čudo Božje, to je Božanska intervencija i moguć je samo onda kada nas on na to pozove, kada imamo jasan poziv, njegovu zaštitu i brigu nad nama. Zato ne iskušavajmo Boga na ovaj način svojevoljno.

Lični post jeste onaj o kome Isus govori u Mat. 6:16-18. On govori kada mi postimo da to ne treba da bude primećeno od drugih.

Zajednički post je opisan u Joilju 2:15-16.(LB): "Zatrubite u trubu u Sionu, naredite post, sabor otvorite. Saberite narod, sveti sabor činite" Crkva u Antiohiji je postila zajedno (Dela 13:2 EČ), kako se vidi iz Lukinih reči. "Kad su oni služili Gospodu i postili."

Nacionalni post. Kralj Josafat je ovako reargovao na dolazak neprijatelja protiv njegove zemlje: "U strahu svome obrati se Josofat Gospodu i oglasi post po svoj zemlji Judinoj" (2 Let. 20:3 LB). Jevreji su još bili pozivani u nacionalni post u Neh. 9:1 i Jes. 4:16, takođe kralj Ninive je oglasio post na Nojevo propovedanje (Jona 3:5-8).

Redovan post je Bog bio zapovedio jevrejima. Svaki jevrejin je trebalo da posti na dan pomirenja (Jon Kipur), (Lev. 16:29-31). Dok su bili u Vavilonu, jevrejske vođe su odredile isto takav post (Zah. 8:19).

Razlozi za post

Pismo daje mnoge razloge zbog kojih se može postiti. Ja sam ih podelio u nekoliko glavnih kategorija. Kada god postimo za očekivati je da imamo berem jedan od ovih razloga - ciljeva. Zapazićeš da ni jedan razlog zašto postiti nije da se zadobije Božja naklonost. Post se ne može upotrebiti kao sredstvo da bi se Bog imresionirao i da bi se zadobila njegova ljubav. Mi smo prihvaćeni od Boga kroz delo Isusa Hrista, ne kroz naša dela. Post neće imati za nas neku vrednost, sve dok ne dođemo Bogu, kroz pokajanje u veri (Ef. 2:1-10, Tit. 3:5-7).

1. Da bi se osnažila molitva

Postoji nešto u postu što izoštri oštricu molitve, zastupanje i molbe Bogu postanu energičnije.

Kada je Jezdra trebalo da vodi grupu izgnanika natrag u Jerusalim, on je odredio i pozvao na post iz razloga da narod traži od Boga da im osigura put. Trebalo je da prođu stotine kilometara, gde su bile mnoge opasnosti, bez vojne pratnje. Zato su molili: "Zato postismo i molismo se Bogu svome, i on nas usliši" (Jez. 8:23 LB).

Najvažniji uticaj ove duhovne discipline je kako ona utiče na molitvu. Biblija ne uči da je post neka vrsta duhovne gladi ili da se od Boga nešto iznudi. Ako tražimo od Boga nešto van njegove volje, post tu ništa ne menja, Bog neće promeniti svoje mišljenje. Moliti i postiti protiv volje Božje je uzalud. Zapazimo da u Bibliji post je uvek povezan sa molitvom.

Neemija (1:4 LB) "Postih i molih se pred Bogom nebesa." Danilo (9:3 LB), posvetio se da traži Boga, "molitvama i posteći." Preko proroka Joilja, Izraelu je rečeno, "A sad još govori Gospod: Obratite se k meni svim srcem svojim, u postu, u plaču, u zapomaganju!" (Joilj 2:12 LB). Tek posle molitve i posta, crkva u Antiohiji je položila ruke na Varnavu i Savla iz Tarsa i poslala ih na prvo misionarsko putovanje (Dela 13:3).

2. Da se traži Božje vodstvo

Biblija naglašava post kao način da se jasnije pozna volja Božja. U knjizi Sudija, 20 poglavlju, jedanaest plemena izraelovih se spremalo u rat protiv plemena Venjaminova. Oni su se prvo molili - tražili Boga, pre bitke. Ali, iako su bili brojniji od Venjaminovog plemena (15 naspram 1), izgubili su bitku i dvadeset dve hiljade ljudi. Onda su postili i molili Bogu i on mi je rekao, "idite sutra daću ih u vaše ruke" (st. 28).

Prema Delima 14:23, pre nego su Pavle i Varnava postavili starešine u crkvama koje su osnovali, oni su prvo molili i postili da bi primili vođstvo od Boga.

Post ne garantuje da će se dobiti jasno vođstvo od Boga. Post će da nas učini osetljivima prema onome koji nas voli i vodi.

3. Da se izrazi žalost

Tri od četiri navoda iz Biblije o postu su spojena sa osećanjem žalosti. Kako se spominje u Sudijama 20:26, Izraelci su molili i postili pred Bogom ne samo da bi tražili njegovo vodstvo, već da bi izrazili žalost za četrdeset hiljada braće, koje su izgubili u bici. Kada je kralj Saul poginuo od filistejaca, ljudi Javes Gileada su "postili sedam dana" posle njegove sahrane (1 Sam. 31:13). Kada je David sa svojim ljudima čuo ovu vest, oni si razderali svoju odeću. Oni su plakali, žalili i postili do uveče za Saulom i njegovim sinom Jonatanom, za vojskom Gospodnjom i domom Izraelovim (2 Sam. 1:11-12).

Može se postiti i zbog vlastitog greha. Biblijsko ispovedanje greha uključuje i osećaj žalosti zbog učinjenog prestupa. Budući da post može biti izraz žalosti, može se slobodno upotrebiti pri ispovedanju greha - da bi nam se srce potpuno otvorilo i ponizilo. Meni se desilo nekoliko puta da sam zbog svog greha tako duboko žalio, te su mi moje reči izgledale suviše slabe – kada sam Bogu priznavao svoj greh. Počeo sam da mislim da nisam dostojan da mi oprosti, jer moje žaljenje i priznanje je bilo tako slabo. Post je napravio kulminaciju mojih osećanja i žalosti. Znači to što same reči nisu mogle.

Post može biti i izraz žalosti zbog tuđeg greha, onih koje poznajemo ili za koje smo čuli. Kada je kralj Saul iz ljubomore pokušao da ubije Davida, Jonatan nije jeo ceo dan, jer ga je ražalostila očeva namera (1 Sam. 20:34).

4. Da bi se dobilo oslobođenje i zaštita

Jedan od uobičajnih postova u Bibliji je se spominju slučajevi kada se traži spasenje od neprijatelja i okolnosti.

Posle vesti da velika vojska dolazi protiv njega, kralj Josafat se uplašio i objavio post po svoj zemlji. Narod Jude je došao zajedno da traži pomoć od Boga (2 Dne. 20:3-4).

Već smo spominjali Jezdru i njegov post, kada je vodio grupu povratnika natrag u Jerusalim. Primećujemo da su oni postili zato da bi njihova molitva bila jaka. Ali iz konteksta (8:21-23 LB) vidi se da su molili i postili za Božju zaštitu: "Oglasih post poniznosti pred Bogom svojim da izmolim u njega srećan put za sebe, za decu našu i za sve što je bilo naše."

Jedan od najbolje prikazanih zajedničkih postova u Pismu jeste u Jestiri 4:16. On je sazvan po naredbi kraljice Jestire uz njenu molitvu da Bog je zaštiti od mogućeg kraljevog gneva. Ona je planirala da uđe u dvore kralja Asvira nepozvano da ga moli da zaštiti jevreje od masovnog uništenja.

Kada naša crkva ima dan posta za grehe naše zemlje, mi u naše molitve uključimo i molbu da nas Bog zaštiti od neprijatelja koji su možda rezultat našeg greha. Jer mi shvatamo da je Bog često disciplinovao Izrael zbog njegovih greha, dozvoljavajući neprijatelju da pokori naciju vojno i ekonomski. Možda mi ni ne razmišljamo o nacionalnom grehu kako bi trebalo i zato će hrišćanima biti suđeno zajedno sa nacijom – zemljom. Sud će da i njih stigne zbog greha naroda, iako hrišćani nisu uključeni direktno u greh nacije.

Post, ne snaga i mudrost, treba da bude prva odbrana od "progonstva" od prijatelja, rodbine, komšija ili države zbog naše vere u Hrista. Normalno, za nas jeste da vratimo udarac sa ljutnjom, pretnjom, na fizički način, umesto da uputimo molitvu - apel Bogu sa postom za zaštitu i oslobođenje.

5. Da se iskaže pokajanje i vratimo se Bogu

Ovo je nešto slično kao kada postimo zbog žalosti nad učinjenim grehom. Pokajanje jeste "promena mišljenja" koja se vidi u promenjenim delima - načinu života, post može da pojača želju da se čovek stavi u poslušnost Bogu i da želi "novi početak".

Izraelci su iskazivali pokajanje kroz post u 1 Sam. 7:6 (LB) čitamo: "Crpaše vodu i proliše je pred Gospodom, i postiše onaj dan govoreći: Sagrešismo Gospodu! "

U Joilju 2:12 (LB), Gospod zapoveda svom narodu da svoje pokajanje iskažu postom: "A sad još govori Gospod: Obratite se k meni svim srcem svojim, u postu, u plaču, u zapomaganju!"

Ne samo da post iskazuje pokajanje, on je uzaludan bez pokajanja. Kao i sve duhovne discipline, post može biti "uzaludan posao" ako mi imamo tvrdo srce za Boga i njegov poziv da se razračunamo sa naročitim grehom u našem životu. Ne smemo sebi da dozvolimo to da imitiramo (glumimo) pobožnost, da dajemo, molimo i postimo a da odbijamo slušati Božji glas koji nas opominje da se ostavimo greha. Post, kao i druge duhovne discipline ne mogu da se koriste kao "dobra i duhovna dela" u našu korist da bi nam Bog, progledao kroz prste zbog greha.

6. Da se ponizimo pred Bogom

Post, sa ispravnim motivima, jeste telesno iskazivanje Bogu naše poniznosti pred njim, kao i klečanje dok mu se molimo, koje isto tako jeste iskaz poniznosti pred njim.

Jedan od najvećih grešnika u jevrejskoj istoriji, kralj Ahav, je ponizio sebe pred Bogom i to je iskazao postom: "Pošto ču te reči Ahav razdere haljine svoje, priveza kostret oko tela svoga, i posti. On spavaše u toj kostreti i hodaše polagano." Rezultat toga je bio da je Bog odložio svoj sud (1 Kr. 21:27-29 LB).

Jedan od pobožnih ljudi u Izraelu je sebe ponizio na isti način. David piše: "Ja sam se u... kostret oblačio i dušu svoju postom sam mučio" (Ps. 35:13 LB).

Zapamtimo da sam post nije znak poniženja pred Bogom, to je samo izraz naše poniznosti u srcu. Kod fariseja nije postojala poniznost (Lk. 18:12), iako su se molili stalno i postili dva puta nedeljno.

7. Da se izrazi zabrinutost za delo Božje

Kao što roditelji mogu da poste za svoju decu, da bi Bog uspostavio svoje delo u njihovom životu, tako hrišćani treba da mole i poste zbog toga što osećaju breme za rad i delo Gospodnje u svojoj crkvi i životima svoje braće - sestara.

Hrišćani mogu da se osete pozvani - prisiljeni da poste kada iskuse ili čuju za neku tragediju, razočarenje ili poraz u crkvi ili životima ljudi. To je bio razlog za Neemiju da posti kada je čuo za pretnje i prezir na račun povratka jevrejskih izbeglica u Jerusalim, koji je bio bez zidina, bez zaštite. Posle posta, Neemija je počeo da radi vidljivo - opipljivo i javno - konkretno da bi bilo utvrđeno i uspostavljeno delo Božje.

8. Da se pobede kušnje i da se posvetimo Bogu

Kada zapitam nekog hrišćanina da mi imenuje neki post, neke biblijske ličnosti, svi odmah spomenu Isusov post i negova iskušenja (Mat. 4:1-11). Drugi stih iz tog teksta nam kaže da je Isus postio četrdeset dana i četrdeset noći. Duhovna snaga dobijena tokom tog posta je dovoljna da direktno pobedi Sotonine kušnje, i bila je dovoljno velika da se može suočiti sa krstom. Isus je u samoći, postivši sebe posvetio Ocu za javnu službu, Otac ga je osnažio i on je mogao početi.

Nigde u Pismu se od nas ne traži da postimo četrdeset dana i četrdeset noći, ili da se uopšte određuje neko određeno vreme trajanja - dana i sati. Ali to ne znači da iz Isusovog iskustva nema šta da se nauči i primeni. Jedan princip je ovaj: Post jeste način da se pobede kušnje i iskušenja i da ponovo sami sebe posvetimo Bogu, svom Ocu.

Postoje vremena kada se borimo sa kušnjama (iznutra ili spolja) i kada nam je potreban snaga da ih nadvladamo. Na primer; ja putujem (ili moja žena putuje) i pojavi se mentalna i senzualna kušnja, da me navede na neveru. Dolazak u novu školu, novo radno mesto ili službu, tu se onda mogu pojaviti i nova iskušenja i dobro je ako sebe pripremim na to posvećujući se "sveže" Gospodu. Mnogo puta se suočavamo sa odlukama koje u sebi nose neobična - tajnovita iskušenja: Da li da prihvatim novi posao koji bi mi doneo više para ali manje vremena da budem sa porodicom? Da li da prihvatim unapređenje i premeštenje u mojoj službi i da ostavim lokalnu crkvu gde sam činio značajnu i blagoslovenu službu? U vremenima izuzetnih iskušenja - kušnji potrebna nam je izuzetna snaga. Postom pobedimo kušnje i obnovimo svoje posvećenje Bogu.

9. Da se izrazi ljubav i obožavanje Bogu

Do sada smo post povezivali samo sa nekim lošim okolnostima. Biblija takođe govori da kroz post se može Bogu izraziti naše obožavanje.

U Luki 2, čitamo o neverovatnoj ženi. Njeno ime je Ana, osamdeset godišnjakinja, opis njenog života je u Lk. 2:37 (EČ): "nije napuštala hram služeći Bogu postom i molitvom noću i danju." Ana je imala priliku da vidi bebu Isusa u hramu i da ga kroz pokrenuće Duha prepozna. Ono kako je Ana živela, to nas zanima. Ona je bila udata sedam godina. Pretpostavljamo da se mlada udala, ova žena je posle smrti svoga muža, pola veka, danju i noću, provela u obožavanju Boga, kroz post i molitvu.

Post može biti naš izraz – "govorenje" Bogu da smo u njemu našli veliko zadovoljstvo i uživanje. Post uzdiže proslavlja Boga. što znači da mu priznajemo da naš stomak nije nama bog, kao nekima (Fil. 3:19).

Hrišćani su vekovima postili pre uzimanja Večere Gospodnje. Pre nego bi uzeli hleb i vino, oni su postili, kajali se, priznavali greh i ponizili se pred Bogom. Tako bi sa većom svesnošću pristupali onom koji predstavlja te elemente.

Drugi način da se kroz post pokaže ljubav i obožavanje Bogu, je da za vreme kada obično uzimamo obrok to vreme posvetimo Bogu u molitvi i čitanju Pisma. Ali zapamtimo: post jeste naša privilegija ne naša obaveza. To je primanje i otvaranje za Božansku prisutnost i njegovu milost na poseban način. Ako ne možeš da postiš sa verom u to da ćeš naći više zadovoljstva i radosti od vremena kada jedeš i uživaš u hrani - onda slobodno jedi u veri (Rim. 14:22-23).

Pre nego što počnemo da postimo moramo imati Bogocentričnu svrhu. Čak i ako damo sve od sebe, niti zaslužujemo ono što želimo, niti možemo da prisilimo Boga da to učini. Ali svesni toga stavimo to u ravnotežu sa Isusovim obećanjem u Mat. 6:17-18, da će Bog blagosloviti svaki biblijski post svakog deteta Božjeg. Čak i ako ne dobiješ blagoslov za koji se nadaš i čekaš, jedna stvar je sigurna: Kada bi znali ono šta zna Bog, onda bismo i mi sami tako postupili. Ni jedna od njegovih nagrada - blagoslova nije bez vrednosti.

Pripremi, odredi i počni!

Da li ćeš se osloboditi od straha od posta? Teško zvuči rečenica: "danas neću ništa jesti." Mnogi hrišćani će pre dati prilog u novcu nego da se odreknu hrane jedan dan. Da li i ti imaš možda laganu "postofobiju"? To je smešno, samo se zamisli. Mi dobrovoljno propustimo obroke - hranu zbog, posla, šopinga ili igre. Sve dok mislimo da je nešto važnije od hrane mi ćemo lako izdržati bez hrane. Treba da naučimo da postoji vreme, trenuci kada je važno da postimo za Boga (Mat. 4:4).

Da li ćeš postiti onako kako te Sveti Duh vodi? Da li ćeš poslušati Boga kada te zove na post? Isus očekuje od svojih sledbenika da poste, ja verujem da će ti s vremena na vreme njegov Duh nalagati post.

Jedan od načina kako to Duh govori jeste kroz okolnosti i potrebe u našem životu. Ako ti treba jača i ozbiljnija molitva u vezi sa nečim, onda je to poziv na post. Ako ti treba Božje vodstvo, to je ohrabrenje na post. Ako ti treba oslobođenje i zaštita, onda je vreme postu.

Koliko dugo će da traje post, to zavisi od tebe i od vodstva Svetog Duha. Kao i u svim duhovnim disciplinama, post nije legalistička rutina. Biblija opisuje postove koji su trajali od jednog dana do četrdeset dana.

Ako je potrebno posavetuj se sa lekarem, pre nego se upustiš u post. Ako planiraš duži post, ili ako si u drugom stanju, ako dojiš, ako si dijabetičar, ili ako imaš neke druge bolesti i zavisiš od neke dijete, obavezno konsultuj svog lekara. Ako nikad pre nisi postio, počni sa neuzimanjem jednog, dva, tri, obroka, jednom dnevno. Ali počni negde. Nemoj gledati na teškoće, koje bi sprečile post. Gledaj da je to novi način i mogućnost da osetiš Božju milost nad sobom. Bog je video za dobro kada je Izraelcima naredio da jednom godišnje poste, na Dan Pomirenja, to se odnosilo na sve ljude u svim stanjima i uslovima.

Kao i sve duhovne discipline, post stavlja nadu u našu dušu da iskusimo pohođenje Svetog Duha. Ali post daje jednu jedinstvenu dimenziju našem duhovnom životu i pomaže nam da rastemo i postajemo Hristoliki, više od bilo koje duhovne discipline.

Zašto da sebi ne odredimo vreme za post, to će predstavljati naše požrtvovanje za Gospoda. Neka post postane naša navika, kao i molitva i davanje. Zato, upotpunimo svoju pobožnost!

Don Whitney, "Fasting: The Misunderstood Disciplene," DISCIPLESHIP JURNAL, Br. 67, 1992, Str. 11-16.

^vrh

HRISTOVI AMBASADORI

- Janko Bako

"Naše carstvo je, međutim, na nebesima, odakle i Spasitelja očekujemo, Gospoda Isusa Hrista." (Filipljanima 3,20)

Ljubljeni u Gospodu, da li ste se već susreli sa terminom "Hristovi ambasadori". Ja sam ga čuo i ostao mi je upisan u mislima... Hristovi ambasadori. Šta li se time želi reći? U leksikonu (stranih reči i izraza) autora Milana Vujaklije potražio sam objašnjenje: "ambasador - poslanik najvišeg ranga, opunomoćeni predstavnik jedne države kod druge države."

Dakle, ko su Hristovi ambasadori? Da li su to svi (nanovorođeni) hrišćani? Da li ta država u kojoj se nalaze jeste planeta Zemlja? A da li ta država, koju predstavljaju jeste Nebesko kraljevstvo? Ako je sve to tako, onda malo zbunjujuće deluje (naročito: za nehrišćane - predstavnike planete Zemlje) nedostatak zajedničke platforme o državi, koju predstavljaju.

Komplikacije nastaju, kada neki stanovnik planete Zemlje želi da prihvati državljanstvo Nebeskog kraljevstva... Širom planete Zemlje postoje mnogobrojne ambasade sa različitim formularima za dobijanje nebeskog državljanstva. Kao da postoji više Nebeskih kraljevstava ili mnogo malih nebeskih državica, koje su integrisane u Ujedinjeno Nebesko Kraljevstvo?

U čemu je problem? Da nismo previše zagledani dole: u svoje denominacije? Apostol Pavle piše Filipljanima i usmerava nam pogled gore: tamo je naše carstvo i odatle očekujemo dolazak Kralja - Spasitelja i Gospoda Isusa Hrista.

Dakle, Hrist dolazi... Nameće se pitanje: da li će Njegovi ambasadori usvojiti "zajedničku platformu", do Njegovog dolaska?

"Mi smo, dakle Hristovi izaslanici - Bog vas opominje preko nas. U Hristovo ime vas molimo: pomirite se sa Bogom." (2. Korinćanima 5:20)

Hristovi ambasadori pozivaju ljude oko sebe: da se izmire sa Bogom. (Podrazumeva se: da su Hristovi ambasadori izmireni sa Bogom.) Da li bi i Hristovi ambasadori trebalo da budu izmireni međusobno?

^vrh

DIVNO JE

HODATI SA GOSPODOM

- Marija Veđej (Padina)

Gospod je naš čuvar kada se uzdamo u Njega. Od moje mladosti hodam sa Gospodom i imam divna svedočanstva. Htela bi da iznesem jedno moje svedočanstvo kako sam doživela 5. oktobar 2000.

Vraćajući se sa posla tada kada se sjatilo više stotina hiljada ljudi u naš grad Beograd i vikali su svako svoj slogan, glasovi iz mnogih grla davali su odjek kao huk mnogih voda. Kod mene je to izazvalo poseban osećaj, žmarci su mi išli po telu suze na oči i neki strah me obuzeo. Pošto sam išla peške jer nije radio nikakav prevoz, probijajući se kroz onu masu naroda osvrnula sam se oko sebe i videla da ta masa ljudi su uglavnom mladi ljudi, koji trebaju spasenje, proletela mi je misao kroz glavu: "Gospode, gde idu ovi ljudi, šta će biti sa njima ako vlasti upotrebe silu protiv njih." Odjednom su mi navrle reči molitve, stala sam kod Terazijske česme i digla sam svoje ruke ka nebu i počela naglas moliti Boga rečima:

"Gospode kad se ovi ljude ne stide da viču za promene u našoj zemlji za ovozemaljski boljitak, ne plaše se da idu u skupštinu! Ne stidim se i ne plašim se ni ja da zavapim svim svojim srcem Tebi, da molim za ovu našu naciju. Gospode zaštiti ih! Pusti strah na vlasti da se vrate, kao nekad kad si ratovao za svoj narod Izrailja i puštao si strah na njihove neprijatelje, tako da bi se razbežali!"

Odjednom sam snažno osetila Božju ruku - prisutnost Svetog Duha, kao štit svuda oko mene u tom trenutku sam dobila mir i radost. Zahvalna sam Bogu što nas On čuje i u svojoj svemogućnosti čuva i prati svaki naš korak. Neka mu je slava i čast za njegova divna dela.

"Oči svoje ka gorama dižem...

Otkud će mi pomoć doći?

Pomoć je meni od Gospoda

koji je nebo i zemlju stvorio.

Nek ti da on da ne klizne noga tvoja,

da čuvar tvoj ne zadrema!

Ne, ne drema, niti spava

Čuvar Izrailjev.

Gospod tebe čuva.

Gospod je senka tvoja, o on ti je s desne strane.

Danju neće te ubiti sunce,

niti mesec noću.

Čuvaće te Gospod, od svakog zla,

sačuvaće Gospod dušu tvoju.

Gospod će tvoj ulazak i izlazak čuvati,

od sad i doveka." (Ps. 121 LB)

^vrh

IZNENAĐUJUĆI SUSRET

SA RABINOM U JERUSALIMU

- Priložio: Vlatko Dir

Barbara Ričmond je smatrala ovaj zapanjujući događaj veoma ličnim, ali sada oseća da je vođena da podeli sa drugima svoje čudesno iskustvo koje uključuje grupu rabina. Nema sumnje da je Barbara potpuno pouzdan svedok. Ona je direktor službi sestara u solidnoj crkvi u centralnoj Floridi sa kojom sam familijaran. Poznajem njenog pastora. Ona je popularni učitelj Biblije, govornik, vođa seminara i pisac.

Septembra 1995, Barbara je vodila grupu na put po Izraelu, što inače često čini. Slobodnog dana bez uobičajenih aktivnosti, otišla je sa nekolicinom iz njene grupe u kupovinu u Stari grad u Jerusalimu. Kaže, "Bilo je predivno popodne i naslanjala sam se na jedan od starih zidova moleći se i uživajući u okruženju."

Iznenada, preko svog levog ramena je čula muški glas koji zove, "Barbara". Okrenula se da pogleda, ali nije videla ikoga koga bi prepoznala. Jedini muškarac na ulici je bio čovek koga je opisala "u crnoj odeći, duge brade i zulufima sa strane...", baš kao ortodoksni rabin. Razmišljala je da on nije mogao biti taj ko je doziva, jer oni čak ni ne govore sa ženama na javnim mestima. U stvari, izbegla je kontakt očima, posto je znala da ih to ponekad uvredi. Okrenula se nazad misleći da je pogrešila.

Nekoliko sekundi kasnije ponovo je čula glas koji govori, "Barbara - jel' to tvoje ime?" Ponovo je pogledala i otkrila da je rabin gledao pravo u nju. "Ne boj se," rekao je,"dođi ovamo." Krenula je ka njemu. Kazao je Barbari svoje ime i rekao, "Živim ovde u Jerusalimu i želeo sam da ti kažem da verujem da Jeshua (Isus) je Mesija (Hrist). Šta više, ima nas četrdeset rabina i studenata, budućih rabina u zajednici kojima je dok smo proučavali Toru (Mojsijevo Petoknjižje) Ruah ha'Kodesh (Sveti Duh) pokazao da Jeshua (Isus) je Mesija (Hrist)." Barbarino srce je bilo tako pokrenuto ovim neobičnim delom Svetog Duha da je briznula u plač. Rabin je dodao, "U ovom času mi smo tajni vernici, ne zato što se bojimo, već zato što nam Gospod, Sveti Duh nije rekao da govorimo svoje svedočanstvo. Gospod nam je rekao da se molimo za svoju braću, tako da se okupljamo u ponoć i molimo." Barbara je upitala očigledno pitanje. "Ali, kako me poznaješ? Zašto mi ovo govoriš?" Rabin se nasmejao i odgovorio, "Ja te ne poznajem, ali prošle noći kada smo se molili, jedan od ostalih rabina je došao do mene. Stavio mi je ruku na rame i rekao mi, 'Sutra posle podne u dva sata, idi do... (ulice gde su stajali) i tamo ćeš videti jednu Amerikanku crne kose. Njeno ime je Barbara. Daj joj ovu poruku od Gospoda.'"

Rabin je Barbari predao poruku od Gospoda. Razgovarali su nekoliko minuta i pre nego što su se rastali rabin je pitao, "Čime se baviš?" Barbara je objasnila da je učitelj Biblije. Lice mu se zasijalo i uzvratio je, "O, da li si zainteresovana za neke vrlo jednostavne beleške koje sam načinio od kada sam došao do vere u Jeshu'u (Isusa) i proučavao Njegove reči?"

Rekla je da, naravno i kasnije je poslao do Barbarinog hotela zbirku rukom pisanih beleški o hebrejskom i kulturološkim uvidima u Novozavetne odlomke, jedinstvene uvide koji nisu evidentni u Engleskim ili Grčkim rečima. Ove beleške čine osnovu za knjigu 'Jevrejski uvidi u Novi Zavet.'

Pred odlazak rabin joj je rekao, "Kada naše svedočanstvo postane javno, siguran sam, ponovo ćemo se videti."

Od tada je Barbara bila nekoliko puta u Izraelu, ali nije videla rabina lično, niti je otkrila njegovo ime poštujući njegov zahtev. Međutim, u jednom telefonskom razgovoru sa njime (1997), saopštio je da je još više njih poverovalo u Jeshu'u (Isusa) i zatražio molitvu od tela Mesije (Hristovog) u drugim delovima sveta.

Izvor: http://www.foryourglory.org/

^vrh

misaone refleksije

ISUSE TI SI DRUGAČIJI

- Eleonore Beck i Gabriele Miller

Ti si se zauzeo za preljubnicu,

kad su joj svi okrenuli leđa.

Ti si posetio carinika,

kad su se svi bunili protiv njega.

Ti si k’ sebi zvao decu,

kad su svi hteli da ih oteraju.

Ti si oprostio Petru,

kad je on osudio sam sebe.

Ti si pohvalio daraželjivu udovicu,

kad su je svi prevideli.

Ti si obećao nebesko carstvo razbojniku,

kad su ga svi slali u pakao.

Ti si pozvao Pavla da te sledi,

kad su se svi bojali njiegovih progona.

Ti si se odrekao ljudske slave,

kada su svi hteli da te proglase carem.

Ti si iskazao ljubav siromašnima,

kad su jedino bogati imali prava.

Ti si lečio bolesne,

kad su ih svi napuštali.

Ti si ćutao,

kad su Te optuživali, ružili i udarali.

Ti si izdisao na krstu,

kad su svi svoju pashu slavili.

Ti si krivicu preuzeo na sebe,

kad su svi prali svoje ruke.

Ti si uskrsnuo iz mrtvih,

kad su svi mislili da je svemu kraj.

Isuse, hvala Ti, što si drugačiji.

NEVIDLJIVI GRAD

- Nada Muzički (Beograd)

Daleko u nebeskim prostranstvima,

nevidljivim za ljudsko oko,

nalazi se divan grad.

Usred grada veličanstven presto,

sav okupan u svetlosti od Onoga što sedi na njemu.

Od prestola teče reka,

reka blaženstva i milosti,

i sliva se ka ovoj planeti.

Želi da okupa svakog od nas

i da nam podari život sreće i mira.

Želi da prodre u naše biće i srce,

da spere svaku prljavštinu i greh

pa da zablještimo svetlošću Onoga što sedi na prestolu.

Želi i više.

Želi da postanemo kanal kroz koji bi ona tekla ka srcima koja pate.

A tako ih je puno koji pate na ovoj planeti,

tako puno.

Oni ne poznaju Onoga koji je sve učinio za njih.

Oni ga ne znaju jer nema ko da im kaže.

O milostivi Bože!

Izlij svoju reku u sili na one koji su iskusili tvoju milost.

Izlij i pokreni ih.

Daj im srce koje će ih boleti kao što tebe boli dok ih gledaš.

Neka shvate svoju odgovornost i zadatak.

Bože!

Pokreni ih i osposobi silom tvog Duha,

pa neka idu ljudima,

izmučenim u grehu od onoga što vlada njima i vodi u propast.

Neka im govore o Spasitelju, tvome Sinu,

o izbavljenju,

radosti,

miru

i večnom životu

tamo kod tebe, u tom divnom gradu nevidljivom za oči telesne.

OPASNOST 21. VEKA?

William Booth, (osnivač Misije "Armija Spasa") je izgovorio proročke reči, pre više od šesdeset godina:

"Glavna velika opasnost dvadesetog veka za crkve jeste: (1) pobožnost bez Svetoga Duha, (2) hrišćanstvo bez Hrista, (3) oproštenje bez pokajanja, (4) spasenje bez nanovorođenja, i (5) nebo bez pakla."

Šta bi ovaj Božji čovek rekao Crkvi danas, na početku 21 veku? Postoje li uopšte neke nove opasnosti?

PORUKA

- Jan Sojak (Padina)

Današnji čovek, koji u svojoj genetskoj opremljenosti ima osobine uzvišenosti i hvalisanja tako da to vodi čak do nacionalizma i ksenofobije, teško može postići komunikaciju sa svetim Bogom. Ispunjen individualizmom koji je najveći problem informativne zajednice, jedino moguće zajedništvo vidi samo u ekonomskoj konjunkturi.

Osećaj, da postoji neko ko sve vidi i arhivira svako delo, nameru i misao dovodi u stanje traume. Pokušaj sakrivanja realnosti Biblija naziva ljudskom ludošću. Pred očima svemogućeg Boga propada i nadanje sigurnosti iza barijere privremenih skrovišta. Ali, činjenica je: Bog prema čoveku, koji je toliko egocentrično orijentisan, pokušava da se približi. Bog je pre 2000 godina izvršio najveću kosmičku evakuaciju u istoriji sveta. Poslao je svog Sina, Isusa Hrista na zemlju, koji dolazi tiho, bez neke velike reklame. Bog u ljudskom telu – to je bio genijalni pronalazak. Za modernog čoveka na početku 3. milenijuma činjenica inkarnacije postaje kompresivna informacija. Govori o tome da Bog komunicira sa čovekom pristupačnim sredstvima. Bog jeste razumljiv. Božje spasenje kroz Isusa Hrista je rašireno rešenje bolesti čovečanstva, koje funkcioniše. Isus je jedina alternativa marazmatičnom (palom) čovečanstvu. Naravno, ovakav imperativ je teško prihvatljiv racionalnom razmišljanju današnjice. Lek za zaštitu ljudske duše u večnosti i pored naše želje za raznobojnim životom, ostaje Božji monopol. Spasenje nije komoditet dostupan na tržištu. Isus je unikatni put za zaštitu. Čovek postaje nova kreatura. Novi početak Bog objavljuje mnemotehničkim pomagalom koje treba da označi taj važni događaj. Bog želi da zaboravimo na stare stvari. Govor, način života – posle susreta sa Bogom imaju sasvim drugi kvalitet. Putevi bez Boga su bili nejasni a prava deformisana. Sa Bogom je sve drugačije. Dakle, ne upotrebljavajmo praksu okoline iz koje nas je Bog izveo. Put sa Bogom je jasan a naša prava su zagarantovana.

Na kraju možemo reći da je čovek koji hoda sa Bogom nepobediv. Izgradnja nove egzistencije na Gospodnjoj snazi je uzbudljiva avantura. Bog želi da to svaki čovek razume i primi njegovo spasenje. Još pre mnogo vremena rekao je prorok Isaija, da niko ko ide tim putem neće zastraniti, ma i bio lud.

"Kada sam došao k vama, braćo, nisam došao da vam uzvišenim rečima ili mudrošću objavim Božije svedočanstvo. Naime, odlučio sam da među vama ne znam ništa osim Isusa Hrista - i to raspetoga. Došao sam k vama u slabosti, sa strahom i velikim drhtanjem. I moj govor i moje propovedanje nisu se sastojali od ubedljivih reči ljudske mudrosti, nego od pokazivanja Duha i sile, da vaša vera ne bi bila zasnovana na ljudskoj mudrosti, nego na Božijoj sili." (1.Kor. 2:1-5 SSP)

POBEDONOSNA USKRŠNJA ZVONA

U vreme Napoleonovog ratnog pohoda na Austriju, njegova vojska se približila na skoro 4 km do Feldkirch-a. Bonapartini generali su očekivali da će Feldkirch zauzeti bez velikih borbi. Ali, desilo se da su se te noći u oči invazije, hrišćani Feldkircha okupili u svojim crkvama na molitvu, jer je to bilo veče uoči uskrsa. U zoru, sa prvim zracima sunca sva crkvena zvona Feldkirch-a su zazvonila da bi obeležila uskršnje jutro.

Napoleonova vojska, nije znala da je uskršnja nedelja. Zapravo, niko se toga nije setio. Dok su Francuzi slušali odjek zvona iz grada, pomislili su da je Austrijancima stiglo pojačanje i da zbog toga zvone zvona. Čak je i sam Napoleon to pomislio i odmah naredio svojoj vojsci da se povuče, i tako do bitke za Feldkirch nikada nije došlo. Uskršnja zvona su učinila da se neprijatelj povuče i mir je zavladao u tom austrijskom delu zemlje. Bile su izbegnute strahote rata.

Mnogo veći mir od ovog može biti tvoj - kroz Hristovo vaskrsnuće. Kada je Isus ustao iz mrtvih, on je izvojevao ne neku privremenu pobedu nad Sotonom, već je učinio potpunu pobedu nad ovim čovekovim neprijateljem.

SIROTIŠTA DŽORDŽA MILERA NA AŠLI DAUNU

- Branko Milijašević

Džordž Miler je rođen 27. januara 1805. godine u Kropenštatu u tadašnjoj Pruskoj. Studirao je na univerzitetu u Haleu, i bio je dobar student, ali vodio je razvratnički život, život bez Boga... Očajnički je želeo promeniti svoj život na bolje, ali za to nije imao snage.

Krajem 1825. godine zasenjen je Isusovom ljubavlju; i od tada je ceo svoj život dao Njemu. Bio je to dan, kako je kasnije sam rekao: "... kad je on umro Džordžu Mileru, njegovim mišljenjima, pravima, željama i volji".

Bogom vođen, stiže u Britaniju, i tu 1832. godine postaje pastor "Betezda" crkve u Bristolu. Nekoliko godina nakon toga osniva prvo sirotište u iznajmljenoj zgradi u ulici Vilson broj 6. To je bila stara zgrada koju su on i njegovi saradnici preuredili za novu namenu. Tokom vremena "posao" je rastao, pa je Miler uzeo u zakup još nekoliko kuća u Vilsonovoj ulici, i pretvarao u sirotišta.

Ceo projekat je bio zasnovan na molitvi i veri da Bog neće ostaviti svoju decu na cedilu... Miler je za svaku potrebu svoje molbe upućivao samo Bogu. I Bog molitve nikada nije ostavio neuslišene. Deca u sirotištu su uvek imala dovoljno hrane. Došli su problemi. Komšije su se žalile na buku koju su deca pravila... Miler se molio dugo da Bog reši taj problem.

1845. godine Miler je kupio plac na Ašli Daunu, delu Bristola odakle se pruža divan pogled na sam grad. 1849. je izgrađeno prvo sirotište. Molitvom i verom.

Bog se pobrinuo za sve potrebe oko izgradnje i uređenja sirotišta. Do 1886. godine izgrađeno je ukupno pet sirotišta za oko 2000 dece. Bio je to veliki građevinski poduhvat; dovoljno je navesti primer, da je samo jedna zgrada sirotišta imala 300 velikih prozora. Deca su u sirotištu dobijala odlično obrazovanje. Dečaci su u sirotištu ostajali do 14-te godine, a zatim im je obezbeđivano dalje školovanje ili zaposlenje. Devojčice su ostajale do 17-te godine. Svima su pružani maksimalni uslovi stanovanja i obrazovanja u hrišćanskom duhu.

Džordž Miler je za sirotišta dobio 1,5 miliona tadašnjih funti, ne moleći i ne tražeći ni od koga osim od samoga Boga, kroz molitvu.

Miler je umro 1898 godine. Otišao je u susret svom dragom Bogu, bez ikakvog poseda na zemlji.

Džordž Miler je osim sirotišta, osnovao "Institut za poznavanje Svetog Pisma", koji je finansirao, i finansira, mnogo misionara širom sveta. Putovao je po celom svetu propovedajući silnu Božju ljubav. Džordž Miler je uputio izazov nevernima da gledaju kako Bog silno radi.

^vrh

Smešna strana...

Briga me što se svi vi dobro osećate.

Ja mrzim promene, meni ne treba probuđenje!

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 4 / 2001.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Više krede - manje priče - Edwin R. Anderson

* Pet kamenčića za Golijata - Jan Vareca

* Plameni jezici - D. Shelby Corlett

* Život u kraljevstvu - Juan C. Ortiz

* Evo idem, kao što je u knjizi pisano za mene - Barbara A. Di Gilio

* misaone refleksije

* Smešna stana

Dragi naši čitaoci,

da li ste ikad duboko razmišljali o Božjoj veličini? Ako jeste, onda ste sigurno sebe zatekli kao neverovatno male i ništavne nasuprot Bogu i svemu onome što On jeste.

Da li ste ikada razmišljali o svom tom bogatstvu milosnih Božjih darova, koje imate u Božjem Sinu, kao deca Božja? Biblija o njima puno govori, i ako bi počeli nabrajati, trebalo bi nam mnogo vremena i reči.

Jedno od najvećih darova koje dete Božje uživa kroz svog Spasitelja, jeste činjenica Njegove pobede nad smrću, grehom i sotonom. Te "stare sile" koje caruju nad čovečanstvom tj. svakim čovekom od davnina, su slomljene zbog Hristove pobede na krstu. Hrist je uskrsnuvši iz mrtvih anulirao silu i moć "svetskih sila", a zatim ovu svoju pobedu darovao čoveku - deci Božjoj, koja su to postala, prihvativši taj dar.

Da li ste razmišljali, da je ovu Hristovu pobedu, moguće izraziti i podupreti u fizici, na matematički način? Prema teoriji fizike o "paralelogramu sila": "Rezultantna dveju komponenata sve se više približuje većoj, ukoliko je među komponentama veća razlika. Kada jedna komponenta postane beskrajna, ona samim tim postaje rezultantna, jer je svaka konačna veličina spram beskonačne ravna nuli."

x : ∞ = 0

Hristos - Bog, jeste ta beskonačna večna sila. Dakle sila jača od te koja je prisutna u svetu - greh, sotona, smrt... Tako, svaka druga sila, mora da se povinuje pred Hristom i postaje ravna nuli! "Vi ste, dečice, od Boga i nadvladali ste ih, jer je veći onaj koji je u vama nego onaj koji je u svetu." (1. Jov. 4:4 EČ)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

VIŠE KREDE - MANJE PRIČE

- Edwin R. Anderson

Šta zaista treba učiniti da probuđenje (Crkve) postane realnost? Da postane goruće i živo u našoj sredini? Posle svega što je od drugih ljudi napisano i rečeno o njemu, šta mi lično možemo učiniti da do njega dođe?

U današnje vreme je pravo "probuđenje" u tome, što se priča i razmišlja o probuđenju Crkve u ove poslednje dane. To je svakako dobar i pohvalan znak. Mnogi od nas pevaju, "Kapi milosti padaju na nas, ali mi za kišu molimo" dublje, predanije i sa pravom "glađu", da Bog pošalje kišu oživljenja na svoju Crkvu. Međutim, neki rade mnogo više od samog pevanja, više od same priče ili razmišljanja o probuđenju u svojoj crkvi, jer oni vide ozbiljnost i hitnost ove potrebe. Mi treba da budemo svesni, da poruka otkrivenja "Pokaj se ili..." (Otk. 2:5) važi i za nas u ove naše dane. Trebalo bi da češće listamo stranice, u našoj Bibliji na kojima se opisuju probuđenja u stare dane, da bi Bog na naša srca stavio "sveto breme" za njim.

U celom ovom kontekstu često razmišljam o "receptu" za probuđenje koji je pre mnogo godina dao Gypsy Smith. Jednom su ovom čoveku došli neki vernici i postavili mu isto pitanje kao i mi (Kako do probuđenja?). On se na momenat zamislio zatim im odgovorio:

"Postoji samo jedna jedina stvar koja vam treba za probuđenje. Idite i nađite sebi parče krede. Onda idite svojim kućama, zaključajte se, navucite zavese na prozore, kleknite na sredinu svoje sobe i kredom nacrtajte krug oko sebe. Posle toga iz najdulje dubine svoga srca zavapite Bogu: 'Gospode, pošalji probuđenje i počni sa njim ovde, unutar ovoga kruga, sa mnom!'"

Komadić krede - da bi došlo do probuđenja! Ali hoće li? Da, ako to činimo "u duhu i istini," ono će doći ako smo mi voljni da sami sebe izložimo preispitivanju u tom kritičkom krugu nacrtanom oko nas. Jer zakonitost je sledeća: probuđenje će doći, ali počeće u meni i sa mnom lično i u to će me uvesti presvedočavajuća sila Svetoga Duha.

Kreda i taj nacrtan krug pokazuju Bogu da probuđenje zaista, ozbiljno, želimo po svaku cenu, ma koliko nas to koštalo. Mnogi hrišćani danas nisu spremni, oni vole samo da učestvuju u ovoj "modi" pričanja o probuđenju, jer je to u hrišćanskom trendu. I oni će pričati i pričati, ali neće nikad ozbiljno kleknuti i uzeti parče te krede.

Kreda i taj nacrtan krug pokazuju, da ja otvaram moje srce široko, koliko god mogu i dozvoljavam Svetom Duhu Božjem da ga preispita. Da bi sve prepreke bili otklonjene, greh priznat, sva telesnost slomljena i više ništa, apsolutno ništa da ne stoji na putu Svetome Duhu u mome životu. O, ja se ne želim se protiviti Duhu, i zato ću uzeti to parče krede!

Komadić krede, taj mali običan beli štapić! Ako se upotrebi u skladu sa Gypsy-jevim moćnim receptom, kakva silna stvar može postati, za svako dete Božje! I taj tanki krug na podu oko mene, u kome sam ja u centru, kako me samo navodi na samokritičnost na početku, ali posle on za mene postaje krug ispunjen pobedonosnom slavom Božjom!

Probuđenje mora početi od mene. To je sama srž, jezgro ovog pitanja. To je samo srce stvari i tajna ka dostizanju ovog blagoslova. A sve manje od ovoga i drugo, jeste samo žalošćenje i vređanje Njegove Svete volje!

Izvor: Chism, Fairy. TIPS TO CHRISTIANS. SAGE Digital Library, vol. 1-4. CD-R.

^vrh

PET KAMENČIĆA ZA GOLIJATA

- Jan Vareca

(Pročitaj: 1. Sam. 17.)

Čitamo u 1. Sam.17 kako je tekla bitka u dolini Ela; na jednoj strani Filistejci na drugoj Izraelci. Veliki div Golijat izaziva Izraelce. Golijat je bio ogroman čovek sa teškim oružjem (1. Sam. 17:4-7). On je bio verovatno najveći čovek u pisanoj istoriji. on je Izraela izazivao 40 dana, i niko nije imao hrabrosti da izađe i da se tuče sa Golijatom. Izrael se doslovno tresao od straha.

Jednog dana se tamo našao mladić, koji je verovatno imao 15-16 godina. Bio je pastir. Dok su njegova braća bila u ratu, otac je njega poslao da vidi kako su (1. Sam. 17:17-19).

Kada je David došao u logor Izraelaca čuo je diva Golijata kako izaziva i ruga se Izraelu. Vikao je iz sveg' glasa: "Dajte mi čoveka da se borimo!" (1. Sam. 17:10-11, 24), dok su se Izraelci sakrivali jedan iza drugog.

David je upitao: "Ko je taj što izaziva i sramoti vojsku Boga živoga?" (1. Sam. 17:26)

Kakva priča! Kakav div! Kako ogromna hrabrost kod Davida... Ova priča se svakodnevno odigrava u životima novorođenih ljudi, onih koji su počeli novi život sa svojim Spasiteljem, Isusom Hristom. Takođe, možemo reći da ceo ovaj svet potresaju i plaše strašni divovi svakakve vrste.

Danas u svetu postoji: div društvene nepravde, div rata, div side, div ekonomske krize... Ovi divovi ne izazivaju samo svet već i crkvu, hram živoga Boga. Ljudi žele da pobede ove divove programima, planovima i sporazumima, ali ne uspevaju, jer kad ga obore - on se ponovo diže. Da bi se bilo koji div pobedio treba Božja pomoć, sila i moć. Sa Bogom ovi problemi mogu rešiti. To političari i državnici još nisu shvatili!

Onda, postoje lični divovi, sa kojima se svako od nas suočava u svom životu. Ljudi, naročito mladi suočavaju se sa svojim divovima svaki dan i treba da se bore sa njima. Jedan od njih se zove: kriza identiteta i želja da se bude prihvaćen. Svi mladi ljudi imaju ovu potrebu a kada potreba nije zadovoljena, ona postaje problem. To je posebno vidljivo u školi gde je pritisak tako velik, da se tu uzima prva cigara, prvi dop (droga), prva čašica...

Takođe, mladi ljudi teže za sigurnošću, i to je još jedan div sa kojim se suočavaju. Kada se mladi ljudi bune, u stvari oni tada traže autoritet u svom životu - nekoga ko će da ih vodi i brine o njima. Drugim rečima neko ko će im pružati sigurnost. Kada ova potreba nije zadovoljena, unutar čoveka nastaje pobuna, protiv svega. Čovek je stvoren da bude pod autoritetom. Čovek se predaje nečemu ili nekom da to upravlja njegovim životom (filozofiji, religiji, ideologiji). Isus je rekao: "Čovek ne može služiti dva gospodara" (Mt. 6:24) U Jovanu 13:13, Isus sebe naziva Učiteljem i Gospodarem. Hrist je taj autoritet za kojim mladi tragaju. On je veliki dobar pastir!

Prihvatio li to, ili ne, tebi treba autoritet u životu. To je razlog zašto su mladi nezadovoljni i što se bune protiv roditelja, društva, škole, crkve... Kako, društvo, porodica, pa i crkva im ne daju potrebnu pažnju i ne pokazuju autoritativnu brigu za njih.

Takođe, u mladima postoji glad za ljubavlju, oni žele da budu voljeni. Ljudima treba poruku o tome da ih Bog voli i da se interesuje za njih, da Ga lično zanimaju. On je taj koji zna broj tvojih i mojih vlasi na glavi, ti si pojedinac koga On voli. Kad bi ti bio jedini čovek na ovoj zemlji On bi, svejedno, poslao svoga Sina da umre na krstu samo zbog tebe!

Još jedan div kojeg ljudi (naročito mladi) susreću jeste seksualnost. Koliko mladih ljudi zaraženo sidom umire, ne dobivši priliku da živi, radi, osnuje svoju porodicu, jer ih je ovaj div savladao. Koliko brakova biva razoreno, koliko porodica i dece slomljeno, jer je ovaj div pobedio.

Da li je onda požuda greh? (Reč požuda kod nas ima seksualnu konotaciju) Zavisi? Neke vrste požude su greh, ali neke ne. Požuda, znači želja tj. jaka želja - težnja ka nečemu. Čovek može žudeti - želeti da čini dobre, ispravne stvari ili loše, pogrešne stvari.

Bog, je stvorio čoveka sa ovom željom za seksualnošću, ona je prirodno urođena u svakom čoveku. Ali, čovek je uzeo ovu sklonost, dar od Boga i izopačio je. Ono što je nekad bilo sveto i nepokvareno učinio je prljavim i sramnim.

Bog je morao da izda zapovest čoveku: "Ne poželi i ne čini preljube" (Izl. 20:14), ne bi li na taj način zaštitio ono što je stvorio. Bog kroz tu zapovest želi sačuvati nas, naše zdravlje, naše porodice, naše društvo... Zaštititi nas duševno, jer ćemo nositi osećaj krivice i imaćemo emocionalne smetnje - nesigurnost i neprihvaćenost, prazninu.

Kako se suočiti s ovim divom seksualnosti? Seksualnost jeste dar Božji, ali kada dar pogrešno koristimo mi ga izopačujemo zato i svet plaća cenu a: sve te razne - zarazne bolesti i razvedene porodice. Seks je Bog stvorio sa svrhom, "Ako toga ne bi bilo, ne bi bilo ni nas danas ovde" To je dar Božji namenjen za brak, nešto što povezuje muža i ženu na tajanstven način.

Kako da se suočiš s ovim divom, sa tom strašću i željom koju imaš a da ipak ostaneš pravo dete Božje, čisto i sveto! Svet i njegovi saveti ti ne mogu pomoći, niko osim Hrista u tvom srcu, koji će ti dati natprirodnu snagu i moć, da kažeš NE i da ostaneš čist!

Jedan od znakova pravih hrišćana jeste samokontrola i samoodricanje! Pavle piše Timoteju: "Drži sebe čistog", "Uteči mladalačkim željama" (2. Tim. 2:22). Sam Pavle, kaže o sebi da drži svoje telo u poslušnosti, disciplini i pokorava ga. Ti možeš isto činiti uz Hristovu pomoć, ako je on tvoj Gopspodar. Ti možeš kontrolisati ovu veliku energiju u tebi. Ne da ona zavlada tobom, već ti njom. Po sili Hristovoj.

Kako se suprostaviti

svim tim strašnim divovima?

Svakoga dana se susrećemo sa nekim "divom" i u stalnoj smo bici sa "divovima" u našem životu. Nema odmora, Sotona nas ne ostavlja na miru, on se ne odmara.

Kada je David išao u bitku, nije imao neko iskustvo, niti je imao neko jako oružje. Ali, rekao je Golijatu: "Ti dolaziš s kopljem i mačem, ali ja u ime Gospodnje". David nije imao ništa osim vere u Boga. Ti i ja treba da idemo verom u Boga, molitvom, dnevnim čitanjem Biblije - meditacijom nad Rečju, da bi se mogli susresti sa našim "Golijatom".

Dakle, David je izašao u bitku, sa divom, sa pouzdanjem u Boga. Sve što je imao od oružja je bila njegova praćka i pet oblih kamenova koje je izabrao na potoku.

Zašto je izabrao pet? Trebao mu je samo jedan!

U 2. Sam. 21:19-22, čitamo da je Golijat imao brata i sinove, sve ukupno četvorica iz porodice Rafaja iz Gata (Elhanan, pravo ime Davidovo 1. Let. 20:5-8). David je ovo znao i očekivao: ako padne Golijat možda će morati da se obračuna i sa njegovim rođacima koji bi možda izašli da osvete Golijata. A pošto su iz iste porodice, moguće je, da su i oni divovi. David je hteo biti spreman za sve njih!

Svaki div ima sinove ili rođake... Div ekonomske krize, ima rođake: kriminal, alkoholizam, korupciju... Div nemorala ima rođake: ateizam i tako zvanu "borbu za ljudska prava" (ozakonjenje abortusa, eutanazije, homoseksualnizma...). Div droge i alkoholizma ima rođake zvane: razočarenje, beznađe, ne uzvraćena ljubav, vapaj da se bude primećen i prihvaćen...

Da bi smo se obračunali sa Golijatom i njegovom porodicom treba da sledimo Davidov primer, tj. da pribavimo sebi pet kamena...

Pet Davidovih (Božjih) kamena,

koje svaki hrišćanin treba imati uvek kod sebe:

1. Lična vera u Hrista.

Ovo je najvažniji kamen, bez njega su ostala četiri slaba, i neefektivna. Ovaj kamen nalazimo kada Hrista primamo u svoj život kao svog ličnog Spasitelja i Gospoda. Kada počinjemo da živimo verom u Sina Božjeg. David je imao ličnu veru u svog Boga kao Spasitelja, on je to iskusio, kada ga je Gospod izbavio od medveda i lava (1. Sam. 17:34-35). David je verovao i iskusio spasonosnu moćnu silu Božju. Biblija nas uči da hrišćanin ima na raspolaganju veliku moć Božju, za svaku vrstu duhovnog konflikta: "Jer sve što je od Boga rođeno pobeđuje svet; i ovo je pobeda koja je pobedila: naša vera. Ko je taj što pobeđuje svet, ako ne onaj koji veruje da je Isus Sin Božiji?" (1. Jov. 5:4-5 EČ)

2. Svakodnevna lična pobožnost.

Ovih pet kamena. Zavise jedan od drugog. Stoga je nemoguće imati pravu pobožnost bez ličnog predanja Hristu. Ser Matju Hal je rekao: "Ukoliko mi se desi da preskočim svoju jutarnju molitvu i čitanje Božje Reči, u taj dan mi ništa ne ide od ruke." Novom čoveku treba hrana i voda svaki dan, da bi se mogao odupreti kušnjama i problemima i uopšte da bi preživeo tj. ostao živ. Mi se svakoga dana hranimo i negujemo, da bi mogli raditi, hodati, živeti. Ukoliko zapostavimo našu ličnu pobožnost tj. naše dnevno čitanje Biblije i našu svakodnevnu ličnu molitvu, tada naš duhovni čovek slabi, ponestaje mu snage, to je trenutak koji mnogi divovi čekaju, da bi ušli u naš život i ugnjetavali naš s ciljem da nas pokore.

3. Disciplinovan život.

Hrišćanin koji teži za pobožnošću i za time da sledi Hrista podvrgava sebe disciplini, jer je to jedini način da ugodi svom Spasitelju tj. da drži sebe čistog od svakog greha tela i indoktrinacije sveta (svetovnosti). Disciplina znači sređivanje stvari u našem životu i počinje u našem mentalnom svetu - umu. "Molim vas stoga, braćo, milosti Božije radi, da svoja telesa prinesete na živu, svetu, bogougodnu žrtvu, da to bude vaša umna služba Bogu. I ne upodobljavajte se ovom svetu, nego se preobražavajte obnavljanjem svoga uma, da biste mogli da razaberete šta je volja Božija, šta je dobro, i ugodno, i savršeno." (Rim. 12:1-2 EČ) Drugim rečima, um obnovljen tj. preobražen Rečju Božjom, shvata i poznaje volju Božju, tako da ta osoba počinje da podvrgava sebe disciplini svetosti - posvećenja a loše navike i stvari izbacuje iz svoga života.

4. Samoodricanje, predanje da se služi drugima.

Ovaj kamen je, ustvari, kamen poniznosti. Stavljanje sebe u dobrovoljnu službu drugima jeste najbolji lek za ponos. Služiti drugima, ne iz osećanja dužnosti ili straha, već iz ljubavi. Ljubav treba da je jedini motiv u našoj službi za druge ili za samog Hrista, jer, jedino dela učinjena iz ljubavi mogu da opstoje na Božjem sudu (1. Kor.13:1-3).

5. Spremnost, tj. budnost.

Imati ovaj kamen znači dve stvari: biti u stalnom isčekivanju drugog dolaska Gospoda Isusa Hrista i svakodnevna poslušnost vođstvu Svetoga Duha, tj. spremnost da se izvrši svaka Božja zapovest. "Ako Duhom živimo, Duhom i da hodimo." (Gal. 5:25 EČ) "Jer svi, koje vodi Duh Božiji, ti su sinovi Božiji." (Rim. 8:14 EČ). Budnost znači, stanje neopuštanja, nespavanja. Neprijatelj naše duše, vreba, obilazi oko nas kao lav i čeka trenutak naše nepažnje, da bi kao div se pojavio, prestašio i zarobio.

To su pet kamenčića, koje svaki hrišćanin treba da uvek ima uz sebe. Naravno, kamenčići bez praćke su slaba vajda. Samo ispaljeni iz praćke koja se zove VERA, uobojiti su za svako "tvrdo divovsko čelo".

Ovih pet kamena

treba da budu oblikovani u "reci žive vode"

David je ovo kamenje birao na potoku, na vodi. I oni su bili glatki i obli (okrugli), jer ih je voda oblikovala i kao takvi bili su veoma ubojiti, poput metka. Stoga i tvojih pet kamenova treba da oblikuje Sv. Duh - živa voda koja teče iz prestola Božjeg. Sv. Duh treba uvek da te vodi i da oblikuje tvoj život: tvoju veru, pobožnost, disciplinu, službu, budnost. Sve ove vrline činjene bez pomoći Svetoga Duha su samo ljudski (telesni) napori da se postigne neka duhovnost. Mi ne možemo da se zovemo - duhovnim ljudima, ako nas Duh Božji ne vodi i ne ispunjava svakoga dana.

David je ovih pet kamenova imao u svoj torbi. I ti ih možeš imati. Tako ćeš uvek biti spreman za bitku, spreman za diva i za njegove sinove. Linkon je znao da kaže: "Ja ću biti spreman a moja šansa će jednog dana doći." Ti treba da si spreman i jednog dana tvoja šansa za pobedu će doći! Biće to dan kada ćeš rešiti i oterati neke dosadne probleme u svom životu.

Div Golijat se smejao Davidu (1. Sam. 17:42-47), proklinjao ga i omalovažavao, ali David je smireno odgovorio: "Danas, će te Gospod predati u moje ruke." Tako je David uzeo praćku, stavio jedan od kamenova u nju i pogodio diva u čelo. Na zaprepaštenje svih Golijat je pao dole mrtav. David je uzeo njegov mač, odsekao mu glavu i poneo je u logor Izraelaca. Tada je Izrael ustao i gonio Filistejce. Izrael je pobedio tog dana, jer jedan mladić imao veru u Boga - da Bog može sve učiniti.

Na isti način se i ti možeš sresti sa svojim "divom". Zar nisi umoran od njegovih izazova, "batina i kletvi". Danas, ako si rešen on može pasti. Otvori se Sv. Duhu i dozvoli mu da on izglača tvojih pet kamenova, nosi ih uz sebe, uzdaj se u Hrista i tvoja šansa će se pojaviti. Tada upotrebi svoj kamenčić, izaberi pravi - za svog "diva".

Ne boj se, ako staneš uz Boga - odlučiš se za njega, on će stajati uz tebe na bojnom polju - kada se pojavi div. I divovi tvog života i duše će pasti. Ti možeš biti kao David, pobediti kao David - bez obzira šta misliš o sebi, jer Bog je uz tebe.

^vrh

"PLAMENI JEZICI"

- D. Shelby Corlett

Kada je došao dan Pedesetnice, svi su bili zajedno na jednom mestu. Odjednom sa neba dođe huk, kao kad duva silan vetar, i ispuni svu kuću u kojoj su sedeli, a oni ugledaše nešto slično plamenim jezicima, koji se razdeliše pa se po jedan postavi na svakog od njih. (Dela 2:1-3 SSP)

Kod Jevreja vatra uvek je bila simbol božanske prisutnosti. Bog je govorio sa Mojsijem iz grma u kojem je gorela vatra. Vatreni stub je bio znak Božjeg prisustva za Izrailja. Planina Sinaj je gorela vatrom, a to je bilo mesto gde je Bog otkrio svoj zakon svom narodu. Tako, ni jedan simbol ne može biti prikladniji za ovu priliku nego od "plamenih jezika koji se razdeliše pa se po jedan postavi na svakog od njih." To je bio simbol brze i pobedonosne sile samoga Boga koji je došao da poseti svoj narod i uvede ga u novo i slavno otkrivenje.

Vatra simbolizuje čišćenje. Starozavetni proroci su govorili da će doći Onaj koji će sinove Levijeve pretopiti i očistiti kao zlatar koji svoje srebro i zlato. Jovan Krstitelj je ovo očišćenje najavio kao jednu od službi Isusa Hrista. "On će vas krstiti Svetim Duhom i ognjem. U ruci mu je vejača i on će očistiti svoje gumno i skupiće svoju pšenicu u ambar, a plevu će spaliti neugasivim ognjem." (Mt. 3:11c-12 SSP)

Vatra je medijum koji posebno ima moć da očisti metal; ona ga topi i odvaja nečistoće (šljaka) koje se nalaze unutar njega. Ovaj proces se može ponavljati nekoliko puta, tako da metal može da postigne veliku čistoću. Sveti Duh jeste taj koji koji ima snagu da pokaže i očisti telesni karakter, telesno razmišljanje, razne grehe (propuste) i sve ono što je "neprijateljstvo prema Bogu," što ne želi da se pokori Njegovom zakonu iz naše prirode, odnosno života. Petar je svedočio na dan Pedesetnice, da su njihova srca bila očišćena verom.

Činjenica da su vatreni jezici sišli na svakoga od njih, nas navodi na razmišljanje da se svakome od njih ustvari dogodilo nešto lepo. Mi znamo šta se njima desilo, jer znamo šta je bilo sa apostolima. Uporedimo samo njihove živote pre dana Pedesetnice i posle toga. To je bilo zbog prisustva Svetoga Duha u njihovim životima. Njihova slaba i pokvarena ljudskost je bila promenjena kroz Njegovu prisutnost u njima. Telesne i sebične želje su bile zamenjene savršenom ljubavlju Božjom izlivenom u njihova srca kroz datog im Svetoga Duha. Raniji osećaji ozlojađenosti i osvete, njihov slepi fanatizam (pristranost) su potpuno nestali u ovom njihovom iskustvu s Bogom, i oni su postali opsednuti željom da postanu sluge svim ljudima. Njihova srca su bila očišćena verom. "Dve sile su pobedile moj greh," rekao je Maclaren. "Jedna je, krv Isusa Hrista koja me pere od svakog greha iz moje prošlosti; druga je vatreni uticaj Svetog Duha koji me čini i drži očišćenim i čistim."

Vatra je simbol transformacije božanske sile (energrije). U prirodi vatre je da transformiše (pretvori) stvari u svoju vlastitu sliku - u vatru. Vatra je destruktivna, a opet i kreativna, transformirajuća. Sveti Duh je uneo silu u njihove živote. Oni su bili transformisani od sumnjivaca, neaktivnih, neodlučnih ljudi u hrabre, herojske naveštače evanđelja Isusa Hrista. Njihova ljudska priroda je iz korena bila promenjena kroz silu Svetoga Duha. Strah, koji ih je tako čvrsto držao nestao je. Postali su hrabri. Kakav neverovatan entuzijazam je obeležavao ove ljude! Kakvu veliku revnost su samo imali! Kakva vatrena ljubav! Oni su bili u plamenu Božanske sile. "Čovek u vatri je nepobediv," rekao je Samuel Chadwick. "Pakao se trese kada se čovek nađe u vatri Svetoga Duha. Đavolje utvrde odolevaju svemu, ali ne i ovoj vatri. Crkva je bez sile, slaba jer nema vatru Svetoga Duha."

Jedna od najvećih potreba današnje Crkve je veliko izliće Svetoga Duha; to je nešto što će spaliti svu našu hladnoću i formalnost, nešto što će uništiti našu nezainteresovanost i dati nam entuzijazam, dinamiku i učiniće da naše veroispovedanje postane živo i stvarno u našim životima, zapaliće nas pobedonosnom i transformirajućom silom koja se neće ugasiti ni u najhladnijim okolnostima. Ovo iskustvo će potpuno promeniti naše živote prema Hristovom liku a ne prema nama samima ili nekom čoveku. Zar to nije ono šta Pavle misli kada kaže: "Živim, ali ne više ja, nego u meni živi Hristos. A to što sada živim u telu, živim u veri u Sina Božijega, koji me je voleo i samoga sebe dao za mene." (Gal. 2:20 SSP)

Sveti Duh nije očistio samo njihove telesnosti (mane i slabosti) već ih je i uveo u dublje značenje i karakter osobe Isusa Hrista. Hrist je njima mnogo više značio posle ovog iskustva. Oni su sada imali sa Njim svesnije i dublje zajedništvo. Oni su mu bili duboko privrženi a takvi nisu bili pre ovoga iskustva.

Vatra je takođe simbol stabilnosti i snage (moći). Vatra otvrdne meke glinene posude koje je napravio grnčar. Vatra kali metal i čini da postane tvrd i upotrebljiv. Daje snagu, stabilnost (pouzdanost), istrajnost (upornost). Ovi vernici na dan Pedesetnice nisu bili samo očišćeni od svoje "šljake" i ispunjeni ljubavlju prema Hristu, nego i snagom i stabilnošću u svom karakteru, unutrašnjom duhovnim potencijalom koji ih je činio kadrima da pobeđuju u svim okolnostima. Oni su posedovali božansku silu i snagu koja nije mogla biti savijena (pobeđena) od pritiska sveta, koja ne može biti uništena ni u progonstvu, već koja ih čini uvek i u svemu pobednicima. Oni su bili svesni da u njima samima postoji ova božanska snaga, znali su da je imaju. Sveti Duh je došao i prema obećanju Isusa Hrista, iz njih su tekle reke žive vode. Kao velika reka koja teče i uliva se u okean, tako je ova snaga tekla iz njih i savlađivala svaki otpor, prepreku na svom putu od strane ovoga sveta. Oni su stajali kao divovi usred žestoke opozicije i progonstva. Izdržali su svakakve patnje čak do smrti sa ogromnim heroizmom, slično svome Gospodu. Oni su nosili evanđelje kroz hladan paganski svet, i izdržali sve kušnje sotone i njegovih legija slanih na njihov na put.

Vatra simbolizuje očišćenje, silu i moć Svetoga Duha. I mi danas možemo imati naš lični dan Pedesetnice, možemo imati sve ono što simbolizuje vatra, i u našem životu. "Hrišćani," rekao je Mclaren, "treba da budu vatreni za Boga. Mi treba da budemo kao vatrena bića ispred Božjeg prestola, serafini, duhovi koji blješte i služe Mu. Mi treba da budemo slični Bogu, koji je vatren u svojoj ljubavi."

Corlett, D. Shelby. SIMBOLS OF PENTECOST. SAGE Digital Library, vol. 1-4.CD-R.

^vrh

ŽIVOT U KRALJEVSTVU

- Juan C. Ortiz

"Onda reče svojim učenicima: 'Ko hoće da ide za mnom, neka se odrekne samoga sebe, neka uzme svoj krst i ide za mnom. Jer, ko hoće da spase svoj život, izgubiće ga; a ko izgubi svoj život radi mene, naći će ga...'" (Mat. 16:24-25 SSP)

Ako želimo biti u Kraljevstvu, moramo umreti samome sebi. No, mnogi od spašenih još nisu shvatili da su robovi. Žele još uvek živeti po svojoj volji, a to se ne može ostvariti.

Isus je rekao da je Kraljevstvo Božje poput trgovca biserima, koji je prodao sve da bi kupio skupocen biser.

Naravno, neki od nas misle da smo upravo mi taj skupoceni biser i da je Hrist morao dati sve da bi nas iskupio. Međutim, mislim da e jasno da je on taj skupoceni biser, a mi kupci koji tragaju za srećom, slavom, sigurnošću i večnošću.

No, kad nađemo Isusa, on zahteva sve što posedujemo. On nam, pored toga, pruža sreću, slavu, sigurnost, večnost. I kad uvidimo koliko vredi taj biser, onda se pitamo – pošto je?

"Veoma je skup!" – odgovori trgovac

"Koliko?"

"Ogromna svota!"

"Da li bi ga ja mogao kupiti?"

"Svakako! Svako može!"

"Ali, zar niste rekli da je jako skupo?"

"Da."

"Onda recite tačno – koliko?"

"On košta celo tvoje imanje."

Tada počinjemo razmišljati. Nakon razmišljanja, odlučujemo se:

"U redu! Kupujem taj biser!"

Prodavac tada vadi papir i olovku: "Dakle: recite – što posedujete."

"Imam u banci deset miliona."

"Dobro: deset miliona. Šta još?"

"Imam nešto novca ovde, u džepu."

"Koliko?"

"Tristodvadeset hiljada."

"Zapisaću. Šta još?"

"Ništa."

"Gde živite?"

"Imate li kuću?"

"Da"

I to je zapisao.

"Da li to znači da ću morati živeti u svojoj prikolici?"

"Aha! Znači, imate i prikolicu!"

Zabeležio je i nju.

"U čemu ću onda spavati? U kolima?"

"Tako? I kola posedujete?"

"Imam dvoja."

"Moramo sve to zapisati."

"Sada ste mi, zaista sve uzeli."

"Jeste li sami na ovom svetu?" – pita prodavac dalje.

"Nisam. Imam ženu i dvoje dece."

"Da, da. Uzimam i njih. Šta još?"

"Zaista više nemam ništa."

Tada će trgovac: "Skoro sam zaboravio! I vas samog moram zabeležiti... Sada pazite: Sve ove stvari vam dajem na korišćenje. No, one zapravo, više nisu vaše, već moje. I, ako mi šta zatreba, morate mi odmah predati, jer sam ja pravi vlasnik."

Kada smo propovedali ovu poruku o sleđenju Hrista, u Buenos Airesu, naše su zajednice bile spremne na poslušnost. (Kod nas je stopa inflacije toliko velika, da niko ne stavlja novac u banku. Ako neko ima novca, odmah kupuje nešto što ne gubi vrednost. Naši su stanovi naša ušteđevina.)

U crkvi nismo znali šta da radimo s tim nekretninama. Propovednici su o tome razgovarali i jedan je predložio da se stanovi prodaju, kako bi sagradili ogromnu crkvu usred grada. No, ostali se nisu složili, jer tu ideju nisu smatrali Božijom voljom.

Nakon šest meseci molitve, Gospod nam je pokazao šta da radimo. Sabrali smo narod i saopštili mu: "Vratićemo vam vaše nekretnine. Gospod nam je pokazao da ne želi prazne kuće,već da budete vi u njima, da ih čuvate. On želi, takođe, vaša kola i vas kao svoje vozače. Samo, nemojte zaboraviti da sve pripada njemu."

Sada su kod nas sve kuće otvorene. Kad dođu gosti u našu crkvu, ne pitamo: "Ko može ugostiti ovu braću?", već kažemo samo: "'Brate, uzmi ti naše goste u svoju kuću." Više ne pitamo, već naređujemo, jer kuća je već, predana Gospodu i ukućani su zahvalni Bogu što im dopušta da stanuju u njegovoj kući.

To je sasvim novi pristup, ali potpuno u skladu s činjenicom da smo robovi Kraljevstva.

Mi smo pogrešili u prošlosti, kad smo ljudima propovedali samo pola Evanđelja. Govorili smo im da mogu posedovati sve što Hrist poseduje. No, zaboravili smo im napomenuti da sve što oni imaju, postaje njegovo.

"Nisi ni hladan ni vruć. Ovako pošto si mlak - ni vruć ni hladan - ispljunuću te iz svojih usta." (Otk. 3:15, 16 SSP).

Znate li šta to znači ? Oprostite mi upotrebu ovog primera. No, ona dolazi od samog Isusa: Koju hranu povraćamo? – Hranu, koju ne možemo svariti.

Ljudi koje je Hrist "izbacio iz svojih usta", su ljudi koje je nemoguće "svariti" u Isusu Hristu, jer – svariti znači – rastvoriti. To znači kraj, kraj života. Čovek je tada preoblikovan u samog Isusa Hrista i više se od njega ne može odeliti.

U Argentini imamo vrlo dobre goveđe odreske. Zamislimo da odrezak uđe u moj želudac i da probavni sokovi pokušavaju da ga rastvore.

Oni ga, najprije, pozdravljaju: "Dobro veče! Kako ste?"

"Odlično! Šta hoćete od mene? - pita odrezak.

"Došli smo da te rastvorimo, da te pretvorimo u Juana Ortiza."

No, šta ako odrezak kaže: "Oh, ne! Čekajte malo! Dovoljno je to što me je pojeo. Ne želim potpuno nestati. Ja sam u njegovom želucu, ali želim i dalje ostati odrezak. Ne želim nestati."

"Ali, mi te moramo rastvoriti i pretvoriti u Juana Ortiza."

"Ne. Ja želim ostati odrezak."

Tada nastaje borba. Ako probavni sokovi pobede, odrezak gubi svoju ličnost i slobodu. te postaje Ortizom. Pre nego sam ga pojeo, odrezak, je bio nepoznato govedo u planinama na koje niko nije obraćao pažnju. Međutim, sada, rastvoren, može napisati knjigu!

Ako pobedi odrezak, uskoro će biti izbačen iz želuca.

Tako je i sa Gospodom. Od nas zavisi, da li ćemo ostati s Njim ili ne. Da bismo ostali u Isusu, moramo izgubiti sve i postati kao Isus. Naš život postaje Njegov.

Isto je i sa našim vremenom: onih osam sati što spavamo, onih osam sati što radimo, te preostalih osam sati – svi postaju Hristovi.

Ponekad hrišćanin kaže samom sebi: "Završio sam svoj radni dan! Sada odlazim kući, istuširaću se, zatim malo gledati televizor i onda - spavanje. Da, znam da je večeras služba u crkvi, ali imam pravo na odmor."

Imaš pravo, gospodine robe? Ti nemaš ni na šta pravo! Isus Hrist te je iskupio i on je vlasnik čitavog tvog života. Njemu pripadaju svi naši sati. U Evanđelju po Luki čitamo o sluzi koji je orao. Pri tom nije razmišljao šta će kasnije jesti, već šta će pripremiti svome gospodaru.

"Riža i grah? Ne. To je jeo juče. Odrezak sa prženim krompirom? To, da!." Vernici obično ovako razmišljaju: "Mislim da ću ići u crkvu večeras. Ko propoveda, dragi?" "Rekao bih da propoveda taj i taj." "Ah, onda ću ostati kod kuće." Mi smo naopaki. Gospodari sede na klupama. Odnosimo se prema Isusu kao da je naš rob. Molimo: "Gospode, odlazim od kuće. Čuvaj je dok sam odsutan, da ne bi ko provalio. I, sačuvaj me od nesreće."

Šta očekujemo od Isusa da na to odgovori?: "Da, gospodine," ili: "Odmah, gospodine!" Sluge ne govore: "Gospodaru, učini ovo ili ono." Oni govore: "Gospodaru, šta želiš da činim?" Zadovoljstvo roba je da gospodar bude zadovoljan. Mi još uvek nismo počeli razmišljati o tome, kako da služimo Isusa. Kad ga slavimo, smatramo da je to kao kad sluga priređuje ručak svome gospodaru. Kad pevamo hvalospev, to mu je kao vino na stolu mislimo mi. Kad dajemo svoja sredstva, čini nam se da smo mu ponudili odličan desert.

Varamo se. Kažemo: "Hajde da skupimo dobrovoljan prilog za Gospoda. Ugradit ćemo centralno grejanje. No, Gospodu nije potrebno centralno grejanje. Ono je za nas. Često skupljamo novac "za Gospoda", kad je on ustvari za nas.

Što je pravi dar za Isusa Hrista? Naši životi. "Stoga vas, braćo, zakljinjem Božijim milosrđem da svoja tela prinesete na živu, svetu, Bogu ugodnu žrtvu, da to bude vaše duhovno služenje Bogu." (Rim. 12:1 SSP). To znači: ako dovedemo jednu dušu Hristu, on će reći: "To je dragoceniji dar za mene."

Isus je završio svoju priču ovako: "Tako i vi, kad izvršite sve što vam je naređeno, recite 'Bespomoćne smo sluge. Učinili smo samo što smo morali učiniti."

Priložile: Ljubica i Nada Muzički (Beograd). Izvor: Ortiz C. Juan, "Život u kraljevstvu", IZVORI, 2/1982, str. 8-9.)

^vrh

"EVO IDEM, KAO ŠTO

JE U KNJIZI PISANO ZA MENE"

- Barbara A. Di Gilio (Mayim Hayim Ministries)

Isus je rekao da sva Pisma svedoče za Njega, Jovan 5:39; Luka 24:27. U Psalmu 40:7 Duh Hristov kaže kroz Davida: "Evo idem (dolazim), kao što je u knjizi pisano za mene".

Mnogo puta kada čitamo Bibliju na prvi pogled nije sasvim jasno na šta se odnose gore pomenute izjave. Čitave knjige govore o Bogu, ljudima i događajima, međutim neke od njih ni uz našu najbolju volju ne odaju utisak da govore baš o Sinu Božjem. Kako onda razumeti Isusove reči - SVA Pisma?

Pažljiv pristup Bibliji otkriva mnoge nivoe na kojima Bog na različite načine pokušava da nam saopšti istinu, Jevrejima 1:1. Recimo, priče i pouke iz Pisma o velikanima vere imaju ogromno značenje. Ali takođe i njihova imena i imena mesta i zemalja kroz koja su prolazili i u kojima su živeli imaju izuzetno značenje i sadrže poruke koje je potrebno razumeti radi pravilne primene biblijskih principa u našim životima.

Svako hebrejsko ime ima više od jednog značenja, zato bi bilo dobro napraviti listu imena. Da bi se dokučila skrivena poruka potrebno je samo poređati ova imena u rečenicu. Ponekad je možda potrebno koristiti dva značenja koje sadrži neko ime, što je sasvim u redu. To bi bilo kao upotreba paralelizama. Opet, u nekim situacijama osnovno značenje je sasvim dovoljno da bi se iskazala poruka koju ona nose. Kada poređaš imena u rečenicu koristi pomoćne reči koje bi doprinele razumevanju, kao što bi se inače činilo prilikom prevoda nekog teksta. Ono što ćeš dobiti je nalik na Duhom vođenu slagalicu, ili ukrštenicu koja kada pogodiš pravo značenje imena u sebi nosi predivnu poruku sa dubokim uvidima. Uvidi i otkrivenja uvek upućuju na Mesiju, Isusa Hrista, onoga koji dolazi "kao što je u knjizi pisano". Pogledajmo rodoslovlje dvanaest plemena Izraela i poruku koju Bog kroz njih ima za nas.

Redosled rođenja dvanaest plemena Izraela

- Ruvim - Gle, sin (Pogledaj sina)

- Simeon - Čuj ga (Čuj me)

- Levi - Pridruži se (Meni)

- Juda - Slavi ga (Sada ću slaviti Gospoda - Slava)

- Dan - Sudija

- Neftali - Borba

- Gad - Uspeh

- Asir - Srećan i blagosloven

- Isahar - On donosi nagradu

- Zavulon - Stanovanje sa nama

- Josif - Dodaće

- Venijamin - Sin moje desnice

"Gle, sin! Čuj ga i pridruži se! Slavi Ga. Prosudi njegovu borbu i uspeh. Srećan sam i blagosloven, jer on donosi nagradu. Stanujući sa nama, dodaće, jer je On sin moje desnice." (Samo imena - njihova značenja su naglašena.)

Šta ti ovo govori? Za mene je ovo glasna i jasna poruka Evanđelja.

A sada pogledajmo poruku za 144,000 u Otkrivenju, sedmoj glavi. Ovde ponovo imamo decu Izraela, ali ne po redosledu rođenja. Takođe zapazi da je Dan zamenjen Manasijom.

Lista 144,000 u Otkrivenju:

- Juda - Slava - Proslavi ga

- Ruvim - Gle, sin (Pogledaj sin)

- Gad - Uspeh

- Asir - Sreća (Srećan i blagosloven)

- Neftali - U tvojoj borbi

- Manasija - On ce učiniti da zaboraviš

- Simeon - Čuj ga (Čuj me)

- Levi - Onaj koji je pridružen; dodat (Pridruži se)

- Isahar - On će doneti nagradu

- Zavulon - Stanujući sa nama

- Josif - Neka Bog doda (On će dodati)

- Venijamin - Sin moje desnice

Sad to primenimo:

"Slavi i pogledaj Sina. Uspeh i sreća su Njegovi. U tvojoj borbi, Izraele, On će učiniti da zaboraviš prošlost i čuješ Ga. Onome ko je pridružen, dodat, On će doneti nagradu. Stanujući sa nama, neka Bog doda sinu moje desnice."

Svako ime nosi u sebi ponešto od onoga sto nas Otac želi da znamo. Mnoge poruke imaju jasne karakteristike proroštva, kao na primer Davidovo rodoslovlje u knjizi o Ruti 4:18-22. Pogledajmo ga zajedno sa paralelnim mestima koja nagoveštavaju Hrista, Mesiju.

- Fares - Procep, prolom (Isa 58:12)

- Esrom - Opkoljen, okružen, zatvoren (Isa 58:12; Psa 22:12)

- Aram - Velik; visok (Isa 6:1)

- Aminadav - Moj rođak je plemenit (Ruta)

- Nason - Prorok; predskaživač (Luka 24:19)

- Salmon - Obučen, odora; haljina (psa 93:1)

- Voz - U njemu je snaga (Psa 93:1)

- Ovid - Sinu se pokloni; sluga (Isa 53)

- Jesej - Moje postojanje; koji održava život (Jovan 6:35; 11:25)

- David - Voljen, ljubljen (5 Moj 33:12; Marko 1:11; Luka 20:13; Efs 1:6)

Pravilnim prepoznavanjem pojedinih ličnosti iz ove loze razotkrivamo tajnu skrivenu u reči Božjoj. U Isaiji 58:12, Gospod "opravlja razvaline, prolom" kao onaj koji posreduje za nas.

Psalam 22:12 govori o volovima koji ga opkoljavaju na krstu: slika ljudske tvrdoglavosti. Takođe, Isaija u 6:1 vidi Gospoda "kako sedi na prestolu, visokom i uzdignutom." U Ruti vidimo Voza kao rođaka koji je plemenit o kome rabini uče da je bio sudija - "ibzan" Vitlejema, Sudije 12:8-10. Dakle, Voz je doslovno slika Mesije koji vlada u pravednosti.

Niti, ili tragovi se takođe nalaze i u Novom zavetu. Doktor Luka u svojoj knjizi, u 24. glavi devetnaestom stihu nam kaže: "Isus Nazarećanin, koji bješe prorok, silan u djelu i u riječi pred Bogom i svijem narodom."

Njegove osobine su naglašene u načinu na koji je odeven u 93. Psalmu: "Gospod caruje. Obukao se u veličanstvo, obukao se Gospod u silu, i opasao se. Zato je vasiljena tvrda i neće se pomeriti." Ipak, Isaija 53 oslikava priliku trpećeg sluge kome će se jednog dana klanjati za sve što je učinio za nas.

Ceo Novi zavet upućuje na Mesiju Isusa kao onoga koji održava naš život, postojanje. Evanđelje po Jovanu 6:35 i 11:25 su samo dva od mnogih primera Onoga koji je sam izvor zadovoljenja naših potreba.

Konačno, vidimo Mesiju kao "ljubljenog od Boga" u 5 Mojsijevoj 33:12, Marku 1:11, Luci 20:13 i Efescima 1:6.

Primenimo ovo opet:

"Prolom je zatvoren. Veliki i plementi prorok, predskazivač je ON. Obučen - u Njemu je snaga. Sinu se klanjaju, sluzi koji je moje postojanje, održavatelj života, ljubljen od Boga".

Ponovo imamo još jednu snažnu i upečatljivu Božju vest koja nam govori o Njegovom Sinu i planu spasenja.

Hajdemo dalje i pogledajmo šta mogu da nas iz Pisma nauče Dvanaest proroka? Oni kao celina daju veoma interesantnu i iznenađujuću poruku.

Imena Dvanaest proroka - po kanonskom redosledu:

- Osija - Spasenje, spasiti, Jahve je spasenje, onaj koji spasava. (2 Moj 15:2 - Psalm 18:46; 62:7 - Mihej 7:7)

- Joil - Jahve je Bog, Bog Jahve. (1 Moj 2:4, 3:8 - 2 Moj 3:15,18 - Isaija 3:15)

- Amos - Nosač bremena. (2 Moj 18:22 - 4 Moj 11:17 - Jeremija 17:27 - Galatima 6:2- I Petrova 5:7)

- Avdija - Sluga Jahveov, poklonik Jahveov. (4 Moj 34:5 - Isus 1:13 - Isaija 44:1 - Jeremija 30:10 - Otkrivenje 4:10)

- Jona - Grlica, golub; hebrejski izraz za pravednost. (Psalam 5:12 - Jeremija 23:6)

- Mihej - Ko je kao Jahve, ko je kao Bog, ko je kao Bog Jahve. (2 Moj 8:10, 4 Moj 18:15, Psalam 113:5)

- Naum - Milostiv, uteha od Jahvea, utešitelj, uteha. (Plac 3:22, Zaharija 7:9-10, Luka 2:25, Rimljanima 15:5, II Solunjanima 2:16)

- Avakum - Žarko grli, koji prihvata, teži, prigrli. (1 Moj 48:10, Price 4:8, Pesma 2:6-8:3, Jovan 15, Jevrejima 11:13)

- Sofonija - Sakrio ga Jahve, Jahve skriva, koji je kao blago Jahveu, skriveno blago.

- Agej - Moji praznici, praznici Jahvini, svetkovanje. (3 Moj 23:2, 44)

- Zaharija - Bog je zapamtio, onaj koga se Bog seća, pamti. (1 Moj 8:1, - 19:29, - 30:22, 2 Moj 2:2, Jer 31:34)

- Malahija - Moj Anđeo, Anđeo Jahvin, Njegov glasnik. (Agej 1:13, Malahija 2:7,- 3:1)

Ovo su imena sa kojom ćemo raditi da nađemo skriveni smisao. Navedeni prevodi imena i stihovi u vezi sa njima daju najopštija značenja koja se mogu naći za Dvanaest proroka (dati su samo neki od stihova, ima ih svakako mnogo više). Vidi šta će iz toga proizaći. Svako ime pred nas iznosi živu SLIKU MESIJE - kao spasenja, On je nosilac našeg bremena, naša uteha, naš čokot koji prigrljavamo. On je nas subotnji počinak, On je nada, naš život, naše blago i naše sve u svemu. Neka je Bogu večni blagoslov!

Lista Dvanaest proroka - kanonski redosled:

- Osija - Spasenje

- Joil - Jahve je Bog

- Amos - Nosač bremena

- Avdija - Sluga Jahvin

- Jonah - Grlica, ili pravednik

- Mihej - Ko je kao Jahve

- Naum - Milostiv

- Avakum - Žarko prigrli

- Sofonija - Koga je Jahve sakrio

- Agej - Moji praznici

- Zaharija - Bog se setio

- Malachi - Glasnik Jahvin

A sada to primenimo:

"Spasenje, Jahve je Bog. Nosač bremena, sluga Jahvin, Grlica - pravednik, koji je kao Jahve milostiv. Žarko prigrli koga Jahve sakri u mojim praznicima, jer Bog se setio glasnika Jahvinog."

Lista Dvanaest proroka: hronološki redosled:

- Avdija - Poklonik, sluga Jahvin

- Joil - Jahve je Bog

- Jonah - Grlica, ili pravednik

- Amos - Nosač bremena

- Osija - Spasenje

- Mihej - Ko je kao Jahve

- Naum - Utešitelj

- Sofonija - Jahve skriva

- Avakum - Onaj koga grle, prigrljen

- Agej - Moji praznici

- Zaharija - Pamćenje

- Malahija - Moj glasnik

Primenimo ovo opet:

"Pokloniče Jahvea, Jahve je Bog, pravedan nosač bremena, tvoje spasenje; ko je kao Jahve - utešitelj? Jahve skriva onoga koga prigrljavaju moji praznici. Pamti mog glasnika."

Ono što ovde imamo je obećanje poklonicima, Božjim slugama. Bog će sakriti one koji prigrle Njegove praznike i pamte Njegovog glasnika, Njegovog Hrista - Mesiju, vidi Sofoniju 2:3. Svetkovine praznika Gospodnjih su predivan album slika Njegovog celog plana za čovečanstvo. On ih je dao Izraelu da ih drže, ali ih daje i svima onima koji su kroz veru prikalemljeni u dobra Izraela kao što je bila Ruta. Jesi li i ti prikalemljen?

Ako nisi verovao ili verovala do sada, molim te da razmotriš svoju potrebu za spasenjem u svetlu istine otrivene u Njegovoj reči i daš Bogu mesto u svome srcu prihvatanjem Njegovog sina kao svoga Izbavitelja i Gospoda. On će ti oprostiti sve grehe, dati mir, radost i na kraju život večni.

Ako već veruješ, moja je nada da je ovaj mali izlet u tajne Biblije bio interesantan i da će još više rasplamsati tvoju ljubav prema Bogu i želju za dubljim proučavanjem Svetog Pisma. O, da nam Gospod još više otvori oči da vidimo čuda Njegove reči i da joj tvrdo verujemo! Psalam 119:18.

Priložio: Vlatko Dir.

^vrh

misaone refleksije

SIONSKA TRUBA

- Jelica Lakatoš (Hrtkovci)

Kako je dobro, kad se mnogi trude,

Da u trubu Sionsku na vreme zatrube.

Mnoge, koji spavaju, iz sna da probude,

Da zasija svetlost - večni spas za ljude.

Isus nas zove i poruke šalje:

"Trubite, trubite - idite što dalje"

Uložite sebe u Trubu sa Siona,

Da ona nadjača svu silu demona.

Jači je Onaj, u nama što je,

Recite ljudima: naš Gospod ko je,

Nek' truba vaša jasno zatrubi:

Grešnika SVAKOG Hrist još uvek ljubi...

Velika tama prekriva ljude,

Vreme je kratko, žetva nek' bude...

Svetiljke vaše nek ulja imaju

Kad truba zatrubi - nek one sijaju.

Braćo, sestre; omladino mila,

Na posao prionimo, raširimo krila.

Radosti našoj kraja biti neće

Kad srcem shvatimo Golgotsko raspeće.

Kada ženik dođe i trube se čuju,

U susret krenemo očišćeni krvlju,

Na glavama našim neka krune budu

Večnost sa Njim biće - nagrada našem trudu.

DUH OSLOBAĐA

- nepoznati autor

Ako bacim komad gvožđa u vodu, on će odmah potonuti na dno. To je tako normalno. A opet može biti i drugačije. Na primer uzmite u obzir veliki prekookeanski brod. On je takođe izrađen od gvožđa, od materijala koji je teži od vode i sam op sebi ne može da pluta. Objašnjenje je jednostavno. Na brod deluje gravitaciona sila jednako kao i na taj komad gvožđa i vuče ga dole, na dno. Ali, protiv ove sile deluje druga sila - sila pritiska, koja zavisi od merne zapremine potopljenog tela. Brod je u stanju da pluta jer je ispunjen vazduhom koji je lakši od vode.

Mi smo grešnici i zakon greha nas nemilosrdno vuče dole, u pakao. To je tako prirodno. Grešnik sam ne može da se ponese gore u nebo. Ali tu je jedan drugi zakon: Ako je u nama Hrist, tako smo onda oslobođeni gravitacione sile greha i poneseni smo gore k Bogu. Zakon Duha nas oslobađa.

O, DUBINO, PREMUDROSTI BOŽIJE

- Vlasta Ilić (Jagodina)

Obradovah se kad mi rekoše:

"Hajdemo u dom Gospodnji

da slavimo Boga."

I puna ushićenja, poleta

s pesmom u srcu pođoh

u zbor svetih da veličam Gospoda.

O, dubino, premudrosti Božije,

o, veličino, nadahnute misli.

O, savršenstvo, večnoga znanja,

slavit ću te u sve dane

svog života,

dok životni dah bude u mom biću,

sve dok me ne pozoveš

u večni dom.

Kako su krasni putevi tvoji,

kako divna otkrivenja tvoja,

kakva lepota u Zakonima tvojim.

Daj mi da uvek mogu biti

u tvojoj prisutnosti,

da te uvek mogu hvaliti

i biti pod okriljem tvojim sigurnim.

Obradovah se kad mi rekoše:

"Hajdemo u dom Gospodnji

da se molimo našem Spasitelju."

I k'o latica sa cvetne grane

nošena prolećnim vetrom,

pođoh da sa svetima dižem

čiste ruke Bogu

u zahvalnoj molitvi

i pesmi Spasenja.

O, bogatstvo, Božje slave

kako su nedokučive tvoje odluke,

kako neistraživi tvoji putevi?

Ko je velik kao Ti, večni Bože?

Ko ima senu tvoje mudrosti?

Ko se može s tobom uporediti?

Obradovah se kad mi rekoše:

"Hajdemo, pođimo u dom Gospodnji,

sada je vreme da obožavamo

našeg Boga."

I kao da se Nebo spusti u moju dušu,

puna radosti pođoh u zbor svetih.

O, ljubavi večna, što nadilaziš spoznaju,

nedokučiva, čista, sveta,

u koju se anđeli žele uroniti,

što kao sunčev zrak prodireš,

u misli i srce,

nikada te neću moći posve dokučiti.

Samo obavijena tvojom ljubavlju,

kao nekim nevidljiim velom

hvalit ću te, veličati i obožavati.

O, ljubavi večna,

otelovljena, u nebo uzdignuta,

izvoru sve punine,

savršenstva i mudrosti,

uzdignuta iznad svakog ljudskog razuma,

svake hvale, slave dostojna.

Slavit ću te i obožavati

sve dok mi srce u grudima bije,

sve dok životni dah

bude u mom biću.

OPOMENA IZ PUSTINJE (Jev. 3:7-14)

- Nada Muzički (Beograd)

Vrućina. Pesak svuda uokolo. Umorna grupa ljudi ide polako. Tela klonula, grlo suvo a srce kuca u strahu za vlastiti život. Glava klonula, pa oči ne mogu da vide taj veliki oblak koji se kreće ispred njih. Zaboravljaju obećanje: Ja ću vas odvesti u zemlju koju vam obećah.

Hvata ih očaj a u srcu raste gnjev. Počinju da viču na čoveka Božijeg. Iz raznih pravaca čuju se prekori, a iz nekih usta i kletve. Čovek na kojeg viču podiže pogled. I on je žedan, ali bistrog uma i ispravnog srca. Gledajući oblak priseća se obećanja i silnih dela koja učini ruka Gospodnja. Rodi se vapaj u srcu sa priznanjem: "Ti, koji nas dovede dovde nećeš sada dozvoliti da poginemo. Zato se smiluj ovom narodu i oprosti, jer greše protiv Tebe." Tada ču glas: "Uzmi svoj štap u ruke i idi ka onom kamenu pa udari u njega, a ja ću stati na njega i potećiće voda da se okrepi ovaj narod koji je nevernog srca, ne bili jednom poverovali u mene i prestali me gnjeviti." Čovek Božji posluša što mu Gospod reče, i kad udari poteče voda.

Danas isto. Koračamo kroz užarenu pustinju ovog sveta idući polako prema zemlji obećanja. Idemo polako umesto da trčimo boreći se da stignemo na cilj. Na putu neki klonu, posustanu a neki nažalost i umru.

Zašto, mogli bi se mnogi pitati. Zašto?

Reći ću vam zašto.

Bog nas izabra, iskupi, očisti i reče: odvojte se, budite sveti i svetlite ovom svetu.

A mi smo dozvolili da svet uđe u nas. I greh polako počinje da zatrpava izvor života koji teče iz srca. Umesto da budemo kao stablo zasađeno pored vode koje redovno donosi svoj rod, mi i sami postajemo suvi kao ovaj svet.

Bože smiluj se ovom narodu. Otvori im oči da vide svoje stanje i prestanu se zavaravati!

PLAŠILI SU SE ISCELJENJA

- Priložio: Branko Milijašević

Veliki trg ispred katedrale u gradu Turu je uvek bio pun prosjaka i besposličara. Oni su se gurali oko ulaza u hram, nebi li isprosili nešto od vernika koji su ulazili i izlazili iz katedrale. Bilo je tamo slepaca, hromih, ljudi sa čirevima na koži... Svi su pokazivali svoje rane, nebi li time prolaznike potakli ka milosrđu i dobili nešto.

S vremena na vreme bi nastala velika gužva. Tada su svi ovi jadnici bežali sa trga u sporedne ulice.

- Šta se dešava?

- Dolazi Martin, biskup grada Tura!

- Da... ali zašto ovaj narod beži sa trga?

- Biskup ima dar isceljenja, pravi čuda.

- Kakva sreća za sve vas, možete svi biti isceljeni... Ali zašto bežite od njega?

- Kaži bolje: "Koja nesreća!" Ako nas on isceli, ko će nam onda dati milostinju, kako ćemo živeti? Moraćemo da radimo, a to je mnogo teže nego ispružiti ruku i čekati milostinju.

Mnogi ljudi su poput ovih jadnika iz grada Tura.! ISUS, može sve ljude isceliti, osloboditi od greha i izbaviti iz smrti. "Ipak nam on patnje naše nosi i bolove naše na se uze"; (Isa. 53:4a). Pa ipak, ljudi beže od Njega, plaše se isceljenja i radije ostaju u svojoj bedi, odvojeni od pravog života koji je u ISUSU, "Ja sam put, istina i život." (Jov. 14:6a)

Evanielicky hlasnik. Feb. 2000.

CRNOGORAC, SVEMOGUĆEM BOGU

- Petar Petrović - Njegoš

O, Ti, Bićem beskonačni,

bez početka i bez kraja!

Početak si sam osnova

a kraj svega u Tebe je.

Ti, dubino neizmjerna,

ti, visoto nedolećna,

ti si sjajnost svoju skrio

mnogostručnim pokrivalom

Veličanstva i prostranstva!

Ti se ne daš da Te vidi

oko duše najumnije,

nit um Tebe uobrazi,

no tek počne o Teb mislit,

zanese se u beskrajnost,

sve s višega višem hodeć,

leteć željno da Te vidi,

ili sjenku barem Tvoju.

A zalud njemu muka,

po prostoru tumaranje,

kada si ga Ti stvorio

kratkovido i slijepo,

da u Tebe ne pogleda,

no se natrag mora vratit

i teskotnom svome hramu,

zaneseno, utvrđeno,

veličinom začuđeno.

Pogledam li vječnost stvarih.

Pogledam li svjetlost sunca.

Pogledam li sjajnost, hitrost.

Milionah gornjeg svoda:

Sve to mene udivljava,

tebe kaže svemoguća,

i duša Te moja mila

više svega uzvišava,

tebe što si više svijeh.

Tvojom riječju svu tvar krećeš,

Bog si uma, duše moje.

Ti si okean beskonačni,

a ja plovac bez vesalah,

misli su mi bura jaka:

Sa mnom čine valovanje,

nagone me naprijed plivat!

Žele štogod vidijeti;

No kako ću vidom hodit

kad u ruke vesla nemam.

Već sam dužan stojat tužan

u smrtnome čamcu malom

na sredinu okeana,

dok se prevrati čamac isti

i okean mene proždre!

Ja se zemlje car nazivam,

ja se gordim i ponosim,

jer vrh svega zemnog vladam;

Ja s prirodom često ratim,

pobjeđavam tresk gromovah,

pobjeđavam zvuk vjetrovah

i sinjega ljutost mora.

Ti, Božanstvo previsoko,

koje živiš u prostoru,

nad prostorom, pod prostorom

u svijetlim planetama,

u zrakama sjajna sunca

i u svaku malu stvarcu

nam vidimu, nevidimu!

Ti svačemu život daješ

nevidivom svojom silom.

No, ko će Te opisati,

ko li umom obuzeti?

Um si kratak dao čojku,

ne može te ni nazreti,

a kamo li vidijeti;

Već um leti čojka slijep

po prostoru beskrajnome

tražeć svijetlo po tavnini

kako sova u mrak noći.

Al ja više sile nemam,

da izbliže Tebe vidim,

već iz stvari vidimijeh

Stvoritelja njina slavit,

i s čuđenjem velikijem,

dušom, srcem Tebe vikat:

Ti si car moj i sveg drugog,

kojega je ruka vrgla

temelj svemu vidimome.

I u koga ruku stoji

konac iste veličine!

tebe slava beskonačna,

tebi časti prekovječne,

neka bude i biti će

dok je svijeta i naroda!

^vrh

Smešna strana...

Iz dečijih usta...

Molitva malog dečaka. "Dragi Bože, molim te brini se o mom tati, i mojoj mami, i mojoj sestri i o mom bratu, i o mojoj kuci i o meni. O, da molim te pazi na sebe, Bože, jer ako se tebi nešto desi, onda ćemo mi zaista upasti u velike nevolje."

* * *

Rabin razgovara sa pametnim i živahnim šest godišnjim dečakom: "Dakle, ti kažeš da se tvoja mama moli za tebe svako veče? To je divno! A kako se to moli?" Dečak odgovori: "Hvala ti Bože, što je konačno u krevetu!"

* * *

Dečak se usrdno moli: "Gospode, ako ti od mene ne možeš načiniti boljeg dečaka, nemoj ni brinuti zato. Ja zaista uživam u tome kakav jesam!"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 5 / 2001.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Duhovna mlakost - G. D. Watson

* Pobedonosna molitva - Charles G. Finney

* Molitva je pokretač za crkvenu evangelizacuju - John M. Terry

* Ljubav bez granica - Martin Marko

* misaone refleksije

* Neke riblje vrste hrišćanskog mora - J. Bako, J. Vareca

Dragi naši čitaoci,

takoreći šest hiljada godina čovečanstvo ratuje između sebe i stalno stavlja nove prepreke na put poznanja Boga. Napredak u nauci, ekonomiji i moći je daleko važniji od stanja duše i duha naprednog čovečanstva 21. veka. Pesnik R. O. Wiemer kaže: "... možeš da letiš na Mesec, ali time na Zemlji neće biti prijatnije..." Greh i zlo se množi na ovoj planeti. Sebičnost, zloba, želja za vladanjem nad drugim, rasna i klasna diskriminacija rastu iz dana u dan, iz godine u godinu. O Bogu i o dolasku Njegovog Sina Isusa Hrista - Sudije živih i mrtvih se ne govori dovoljno.

Gledajući našu zemlju novorođeni hrišćani su kao kap vode u moru. Međutim, ova istina ne treba da nas pokoleba u naveštanju Cara, koji treba da dođe. Isus je svoju Crkvu uporedio sa svetlom i sa solju. Jedna karakteristika ova dva elementa jeste upravo njihova moć, koju imaju i onda kada su u malim količinama. U mrklom mraku ako se pojavi i mali izvor svetla, on je vidljiv, mrak ga ne može progutati, ugušiti - on biva jasno vidljiv. Malo soli, koliko prođe među prste, daće ukus celoj čaši vode. Ovo nam govori da snaga ovih stvari nije u količini, već u njihovoj biti, tj. u onome što jesu. Svetlo uvek daje svetlo a so uvek daje slanost.

Stoga, ohrabrimo se. Moguće je da "kap" hrišćana, koji imaju Hrista u sebi, promene izgled ove zemlje. Da bi se to zaista ostvarilo, ostaje samo pitanje ispred te "kapi". Hoće li ta "kap" da se upusti u avanturu "mešanja" sa morem tj. hoće li krenuti da otvoreno deluje na njegov karakter?

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DUHOVNA MLAKOST

- G. D. Watson

Prva pomisao pri razmišljanju o duhovnoj mlakosti proizilazi iz činjenice da je tu reč o duši, koja je pre bila u jednom dobrom, ispravnom, vrućem odnosu prema milosti Božjoj. Osoba koja nikada nije ni bila "zagrejana" za Gospoda, nikada nije ni bolovala od ove duhovne bolesti. Duhovna mlakost je kao štetni insekt na usevima. On napada isključivo zdrave biljke, biljke koje imaju u sebi život, a ne suve i mrtve. Sama pojava tih insekata na njivi nam govori, da je zemlja na kojoj su nikle napadnute biljke predhodno bila dobro navodnjena.

Veoma često se dešava da oni koji su bili bogato blagosloveni Božanskom milošću, kojima je bila pokazana velika ljubav Božja, neprimetno i tiho upadnu u duhovnu mlakost. Slobodno možemo reći, da možda samo nekoliko hrišćana na ovoj zemlji nisu podlegli ovoj bolesti duše i duha. Jedna od najgorih karakteristika duhovne mlakosti jeste, da dolazi tiho, neprimetno i neočekivano na nas. Kada bi imala sirene i zvona, da njima najavi dolazak u našu dušu, tada bi duša bila probuđena - trgla bi se iz dremeža. Ali to nije tako, duh mlakosti dolazi polako, prikrada se, i kao chloroform uspava žrtvu i ubija je bez vriska, užasa. Zbog toga je duhovna mlakost tako opasna i fatalna. Dok se otvoreni greh predstavlja kao crni oblak pun munja i gromova, duhovna mlakost je fina i tiha, te tako ubija na hiljade.

Simptomi duhovne mlakosti na duši

Mlakost se očituje u zapostavljanju i negiranju dela pobožnosti, u odbacivanju i zapostavljanju navika redovnog čitanja Svetog pisma, molitve, posta, kao i navike razmišlja i nadanja nad budućim novim Božjim svetom (večnim životom). Mlak hrišćanin se ne prepoznaje samo po svojoj nezainteresovanosti za duhovne stvari, već i po izvođenju svoje pobožnosti, kod njega je prisutan tup duh, koji se vidi u njegovoj sporosti, nevoljnosti i neodlučnosti za duhovne stvari.

Drugi simptom duhovne mlakosti jeste, u tome da hrišćanin počne da živi u prošlosti, u vremenu nekada mu iskazane milosti Božje. Tada je njegova duša doživela snažno obraćenje, obnovljenje života, posvećenje kao potoke svetla i ljubavi Božje slivala se na njega. U ono vreme svaka pobožna aktivnost je delovala laka i izvodljiva. Hrišćanski život je bio poput čarolije. Međutim, kasnije ovi potoci svetla i ljubavi u "rukama" duhovne mlakosti postaju zamka duši. Kada prestanu da stižu od Boga instant blagoslovi, ovakva duša počinje da očajava i pada u duhovnu mlakost, umesto da se trgne i shvati da odrastanje u veri znači - uporno traženje stvari, dok ih se ne dobije.

Šta je sadržaj duhovne mlakosti?

Prvi element duhovne mlakosti jeste stanje zamozadovoljnosti duše sa trenutnim stanjem u duhovnom životu. Postoji nejasni glas u umu (srcu) hrišćanina, da sa njim nešto nije uredu, ali se to pripisuje lošim osećajima i mislima koje donosi svakodnevica. Većina hrišćana je zadovoljna svojim trenutnim stanjem i duhovnim životom i ne namerava da menja baš ništa. Oni ne očekuju nikakvo bolje vreme za svoju dušu, niti neke nove, neočekivane, sveže Božje blagoslove i iskustva. Začuđujuće je da ćete u prosečnoj crkvi naći uvek samo par hrišćana koji žele više, koji nikako nisu zadovoljni niti sa svojim duhovnim stanjem, niti sa duhovnim stanjem u crkvi. Naravno, većina ovakve "žigoše" kao: fanatike, zanesenjake, bundžije, jer remete njihovu dremku...

Drugi elemenat duhovne mlakosti jeste tajna pomisao duše, da je tako mnogo učinila za Boga. Ona je dobila toliko bitaka, pretrpela sve i svašta radi imena Gospodnjeg i imala toliko uspona (rasta) u Božanskoj milosti, te oseća da treba povući crtu, sabrati svoja dostignuća i tražiti od Boga zasluženu platu tj. penziju. Ovo je veoma prefinjeno samoulagivanje, jer sebe drži za nekoga ko tako dobro poznaje Boga, da sa tim i sam Bog mora da bude zadovoljan.

Služenje Bogu po principima

(pravilima) vodi u duhovnu mlakost

Duhovna mlakost svoju zamku za hrišćane, takođe, dobro krije u mnogim crkvama i tu uspostavljenim zakonima i pravilima (ovo se sme a ovo se ne sme). Služiti Bogu po pravilima vodi neminovno u stanje duhovne samozadovoljnosti kao i osećaja "nekakve svetosti".

Merenjem svoje duhovnosti prema tome, da li sam ispunio neka pravila ili ne, je zaista jadno. Ovakav stav ne donosi napredak duši, već uništava duhovni život. Jedan od izgovora za eventualno narušavanje zakona i pravila propisanih u crkvi je da se obično kaže: "Hrišćanin treba da živi pristojno i povučeno, te da bude prepoznat po tome šta radi i kako živi (po pravilima i zakonima svoje crkve). Đavo na ovakav način, kroz hladnu vanjsku pobožnost, gasi želju u hrišćaninu prema živim i gorućim duhovnim iskustvima.

Nešto nije u redu!?

Duhovna mlakost se očituje još i u sledećem, u duši se javlja prigušen krik i vapaj za popravkom odnosa sa Bogom. Srce oseća da nešto nije u redu. Verovanje (doktrina) je u redu, spoljašnji život je ispravan, svedočenje drugima je tu. Sve potrebne hrišćanske dužnosti se pretresaju i sve govori da je u redu, ali u srcu i dalje ostaje neki tihi nemir, Duh uzdiše.

Nema više Božjeg dodira na savest, nema osećaja Božje punine u srcu, nema slatkih vizija Božanskih istina, nema svetla i svežine, odgovora na molitve, nema tako dragocenog osećaja Spasiteljeve prisutnosti, nema te duboke želje da se proslavi Njegovo veličanstvo, nema jeke duhovnih pesama tokom sna, nema nežnosti, nema želje za spasenjem dugih, nema vođstva i šaputanja Svetog Duha kao nekad, nema odlučnosti u molitvi, da se priđe tronu Božjem. Da li ovo opisuje tvoj duhovni život? Ako je tako onda se bojim da si upao u "zamku" mlakosti. Stavljaš sebe u opasnost da budeš "ispljuvan iz Hristovih usta", ova snažna metafora nam govori koliko je ozbiljan problem duhovne mlakosti.

Nemoj dozvoliti sebi da izgubiš nebo zbog svoje pasivnosti!

"Znam tvoja dela: da nisi ni hladan ni vruć. Da si makar ili hladan ili vruć. Ovako, pošto si mlak - ni vruć ni hladan - ispljunuću te iz svojih usta..." (Otk. 3:15-16 SSP)

Izvor: Chism, Fairy. TIPS TO CHRISTIANS. SAGE Digital Library, vol. 1-4. CD-R.

^vrh

POBEDONOSNA MOLITVA

- Charles G. Finney

"Mnogo može

delotvorna molitva pravednika." (Jak. 5:16 EČ)

Ljudi padaju pod uticaj Sv. Duha, kada im se pokaže istina Božja. Ruka Božja (Sv. Duh) biva pokrenuta molitvom. Nije reč o tome, da li molitva treba ili može da promeni Božje namere, već da molitvom izdejstvujemo u nama promenu, koja bi omogućila Bogu, da On kroz nas deluje.

Molitva je sastavni deo lanca bezbrojnih razloga koji vode ka probuđenju a isto tako ona je i važna karika propovedanja istine (evangelizacije). Mnogi su, istina revno propovedali Evanđelje, da bi pokrenuli ljude obraćenju, ali su se premalo molili. Radili su, razgovarali sa pojedincima, delili traktate, ali sve to sa malo uspeha, jer im je nedostajala pobedonosna molitva.

ŠTA PODRAZUMEVAMO POD

OZBILJNOM ILI POBEDONOSNOM MOLITVOM?

Pobedonosnoj ili molitvi punoj ozbiljnosti uspeva da pokrene ruku Božju!

1. Mora se moliti za jednu određenu stvar.

Govorim o molitvi u samoći. Mnogi se ljudi zatvaraju u sobu, ujutro, u podne ili uveče, da bi se molili i mole se za stvari koje im onoga časa padnu na pamet. Za kratko vreme nakon molitve, zaboravljaju šta su zapravo molili. To nije molitva koja može nešto isposlovati. Svi primeri delotvorne molitve o kojima se u Bibliji govori i u kojima je kroz molitvu dobiven blagoslov, odnosili su se na jednu određenu stvar.

2. Saglasna sa voljom Božjom.

Da bi molitva postala delotvorna, mora biti u saglasnosti sa Božjom voljom. Molitva za stvari koje su u suprotnosti sa voljom Božjom, je kušanje Boga. Bog je na tri načina otkrio svoju volju nama.

a) Obećanja.

Obećanja zapisana u Bibliji odnose se na stvari koje će On dati ili učiniti; ili na stvari opšte vrste, kao na primer: "I sve što zatražite u molitvi verujući, primićete." (Mat. 21:22 EČ)

b) Okolnosti.

Bog otkriva svoju volju na razne načine i okolnosti. Onima koji su prosvetljeni Svetim Duhom, jasno pokazuje, da ima nameru da im da ovaj ili onaj blagoslov.

c) Sveti Duh.

Decu Božju podučava Sveti Duh. Ponekad se nađemo u situaciji, za koju u Svetom pismu ne nalazimo naročito razjašnjenje a koju nam ni naše okolnosti ne, objašnjavaju. Stoga ne znamo za šta treba da molimo. Tada izričito važi: "Isto tako i Duh pomaže našoj slabosti jer mi ne znamo za šta treba da se molimo - kako priliči, ali sam Duh posreduje za nas uzdisajima koji se ne mogu iskazati. A onaj što ispituje srca zna šta je smeranje Duha, pošto se po Božjoj volji moli za svete." (Rim. 8:26-27 EČ). On pomaže deci Božjoj, da odgovarajućom molitvom udovolje volji Božjoj. Onaj koji ispituje srce, zna šta je misao Duha, jer se on odgovarajućom molitvom moli Bogu za svete. Ako dakle deca Božja nađu, bilo u Reči ili okolnostima izričite naznake da znaju da se za njih trebaju moliti, tada moraju još više nastojati da izvrše zapovest Božju. Dakle,: "Ispunite se Duhom!" (Ef.5:18). Sveti Duh će tada upraviti vaše misli na stvari koje su po volji Božjoj, da ih zastupate i tražite u molitvi.

3. Predanje volji Božjoj.

Da bi naša molitva bila delotvorna, moramo se moliti sa predanjem volji Božjoj, ali ne da zamenimo predanost sa ravnodušnošću (pasivnošću).

Slično tome, predanost se u molitvi zamenjuje sa opštim pouzdanjem u Boga, da će Bog učiniti već ono šta je pravo. Ja pod predanošću razumem: Sporazum sa voljom Božjom. Evo jedan Biblijski primer: Kada je Davidovo dete bilo bolesno, on je bio vrlo žalostan; pa kad je dete čak i umrlo, sluge nisu imale odvažnosti da mu to saopšte. Međutim, kada je David to saznao, naredio je kao obično da mu donesu jelo. On se predao volji Božjoj. Dok je dete živelo, nije znao nameru Božju; postio je i molio se misleći: "Ko zna, moguće je da mi se Bog smiluje i ostavi dete u životu." On je mislio da o njegovoj molitvi ovisi, da li će dete umreti ili ostati. Čim je Bog svoju volju obelodanio poklonio se kao svetac i izgleda da se ne samo povinovao volji Božjoj, već da je pri tome našao duboki mir, rekavši: "Ići ću k njemu, ali se on neće povratiti k meni." To je bila prava opasnost. David je stvar pravilno prosudio. Dok Bog svoju volju nije otkrio, on nije znao drugo ništa, već da isceljenje njegova deteta zavisi od njegove molitve, ali čim je Božja namera postala jasna, on joj se prepustio. Međutim, prepustiti se pre nego što nam volja Božja postane jasna, bez molitve je iskušenje. Ko zna, da mnogi događaji ne ovise baš od načina na kakav se molite? Tako na primer, možda spasenje jednog neobraćenog prijatelja ili rođaka zavisi od ustrajnosti vaše molitve, kojom se za dotičnog molite!?

4. Moliti sa žarom.

Ako li neko traži li blagoslov, tada će njegova želja za blagoslovom biti isto toliko velika kao traženi blagoslov. Kada je Isus molio za neku stvar, tražio je to sa takvim duševnim žarom, da je to bilo slično borbi. Ako je naše iskanje, ovoga ili onoga, vrlo živahno, ako je dobronamerno, ako nije protivno nameri, ni volji Božjoj, tada možemo biti sigurni, da će biti ispunjeno i to iz sledećih razloga:

a) Zbog velike dobrote Božje.

Ako je stvar poželjna i ako je ljubav Božja zastupa, tada Njegova će dobrota dozvoliti da se naša želja ispuni.

b) Zbog naše velike želje.

Ako osetimo veliku želju za onim šta je Bogu ugodno, tada znajmo da je tu želju u nama prouzrokovao Sveti Duh koji nas nagoni da tako molimo, da bi nas Bog uslišao. Jakovljevo pouzdanje, kada je pun duševnog žara vikao: "Neću te pustiti dok me ne blagosloviš!" (Post. 32:26) bilo je po Božjem srcu. On je zastupao njegovu molbu. Slično je bilo i sa Mojsijem, kada mu Bog reče: "Gle tako prkošljiv narod, pusti da iskalim moju ljutnju na njima i da ih uništim, ali od tebe ću učiniti narod velik." (Izl. 32:7-14) Šta je učinio Mojsije? Da li je pristao na to da Bog da ostvari ovaj predlog? Ne, on je mislio kako bi u tom slučaju Egipćani trijumfovali. Zašto oni da kažu: "Na nesreću ih je izveo?" Izgledalo je, kao da je pao Bogu u naručje, da zadrži Njegove ruke, koje su već bile podignute za uništenje, da otkloni udarac namenjen narodu. Da li mu je tu nešto Bog pokazao, zašto se umešao? Naprotiv, tako neodložnu molitvu nije Bog mogao odbiti i tako je Mojsije izvojevao pobedu. Još i danas se deca Božja mogu vinuti ka takvom pouzdanju, ako to Božja slava zahteva.

5. Čisti motivi.

Da bi molitva bila delotvorna mora proizilaziti iz čistih motiva. Ne sme biti sebična, mora služiti Bogu na čast. Mnoge molitve proizilaze iz sebičnosti. Žene obično mole za obraćenje svojih muževa, misleći: "Bilo bi mi mnogo ugodnije živeti sa njim, išao bi sa mnom u crkvu." To, što bi se supružnikovim obraćenjem Gospod proslavio, i što muževljevi gresi ne bi više ružili Boga, to je tek sporedna želja. Veliko je iskušenje moliti se iz sebičnih razloga, a ne na slavu Božju. Stoga mnoge molitve ne budu uslišene.

6. U Duhu Svetom.

Da bi molitva postala delujuća, mora biti potpomognuta Duhom Svetim. Za tako nešto smo nesposobni, kao i za bilo koje drugo sveto delo. Samo Sveti Duh može potpomoći našu veru koja je potrebna u molitvi do pobede.

7. Ustrajna molitva (neprestana).

Ustrajna molitva postiže svoj cilj. Način kako treba da mole, da bi izvojevali pobedu većina hrišćana nauče tek nakon mnogih molitava. Obično ih pritiska takva želja za nekim blagoslovom, da dok rade svoj posao, neprekidno mole i uzdišu Bogu za njihovu stvar, kao mati što nad bolesnim detetom uzdiše kao da će joj srce pući, ali ipak radi svoj svakodnevni posao. Ako se hrišćanin nađe u takvom stanju, njegove molitve biće uslišane. Dokle god molitva ne postane prava borba sa Bogom, teško da će doneti pobedu. Apostol Pavle to naziva duševnim radom. (Rim. 15:30, Fil. 1:27). Kada se Isus molio u Getsemanskom vrtu, sa Njegovog lica kapao je krvav znoj.

Isusova ljubav prema grešnicima bila je tako velika, da je bio voljan ne samo položiti svoj život kao žrtvu, već i ispiti čašu gneva Božjega. Bio je voljan, da se kao "veliki sveštenik" sa velikom vikom i suzama se za duše bori, (Jev. 5:7) tako da o Njemu stoji zapisano: "S muke duše svoje nasitiće oči svoje" (Isa. 53:11 LB). Stav onih koji su zabrinuti za duhovno stanje odnosno spasenje svojih bližnjih treba biti kao kod Pavla, koji je mogao reći: "Da je u svom srcu imao neprekidnu veliku bol i žalost i želeo je biti sužanj Hristov za svoju braću" (Rim. 9:1-3), ili kao kod Psalmiste (Ps. 119:136 LB) "Potoke suza oči moje liju što se zakon tvoj ne čuva"; i kao kod proroka Jeremije (4:19 LB) "Jaoh utrobe moje! Utrobe moje! I u srcu boli. Bije srce u meni, ne mogu ćutati, jer ti čuješ, dušo moja, glas od trube, viku bojnu!" Ista misao se nalazi i u Jer. 9:1, 13:17, takođe i u Isa. 22:4. Čitamo i o Modroheju, koji je razdro svoje haljine, kada je čuo da je njegov narod u opasnosti (Jest. 4:1) obukao vreću i posuo se pepelom, izašao i glasno jadikovao. Zašto vernici danas, kada promatraju jadno stanje ljudi koji idu u susret večnom prokletstvu, zadržavaju svoje suze i ne daju u molitvi oduška svom bolu?

8. Mnogo, snažno i često.

Ako hoćete nešto da postignete, morate moliti mnogo, često i snažno. Priča se, da su posle smrti Apostola Jakova da su videli, da su njegova kolena bila žuljevita kao u kamile. To je rešenje tajne, zašto su prvi propovednici imali toliko uspeha. Imali su žuljeve na kolenima!

9. Moliti u Isusovo ime.

Isplati se moliti u ime Isusovo. Ne možete prići Bogu u svojstvu svog vlastitog imena. Ne možete se moliti zbog zasluga, ali možete doći u to ime, u koje nikada nećete biti odbijeni. Šta znači upotrebiti ime jednog čoveka? Ako u banci pokažete ček koji je potpisalo izvesno ovlašćeno lice, primićete od banke vaš novac isto tako sigurno kao da ga je sam vlasnik čeka podigao. Usudite se dakle, da upotrebite ime Gospoda Isusa. Kada molite u ime Isusa, to znači da ćete biti uslišeni isto kao sam Isus, da ćete primiti te iste stvari koje je primio Božji ljubljeni Sin. Njegovo ime je sila, kada ga izustite.

10. Recite, zbogom grehu.

Ne možete u molitvi biti uslišeni, ako se ne rastanete od svih vaših grehova. Ne samo da ih morate dovesti u sećanje i zbog njih učiniti pokajanje, već ih od srca i za svagda isključiti, te živeti u Bogu, novim i svetim životom.

11. Moliti sa verom.

Morate se moliti sa verom. Morate sačekati dok ne budete primljeni. U biblijskim primerima vidimo da je uvek bilo ovakvog isčekivanja. Ako je neka stvar u Reči Božjoj obećana, i vi se za istu molite, bez da sačekate uslišenje, tada Boga činite lažom. Ako Bog na nešto jasno pokazuje, da je to Njegova volja, tada treba to da prihvatimo kao poziv i sa puno poverenja moliti za dotični blagoslov. I ako vas Duh Božji vodi - tera (nalaže) da za nešto molite, tek tada imate osnova da sačekate uslišenje.

* * *

Zašto Bog traži tako vruću molitvu? Da bi se kroz istu najuže povezali Hrist i zajednica (crkva). Samo tako Hrist u zajednicu izliva svoju ljubav, kojom je prepuno Njegovo vlastito srce. Prema tome vernici postaju slični svom Učitelju, puni sažaljenja prema grešnicima i to ne mogu sakrivati u svom srcu. To je slučaj kod onih slugu Božjih, čije propovedi imaju uspeha kod vernika i nevernika. Oni imaju sažaljenja prema grešnicima, te takvu želju da ih vide spašene. O tome svedoči svaka njihova reč, dobivamo utisak da kroz njih govori sam Hrist. Reči teku sa njihovih usana, kao da dolaze pravo iz Hristovog srca.

Molitveni rad dece Božje koja obiluju Božjom ljubavlju, obrazuje čudnovatu vezu, kako međusobno tako i s neobraćenima. Neobraćeni jako leže na srcu tih koji se za njih zauzimaju kod Boga. Oni ih ljube nežnom ljubavlju, kao što je Pavle lepo izrazio rečima: " Dečice moja." (Gal. 4:19). Njegovo srce bilo je puno nežne ljubavi - "Dečice moja koju ponovo rađam", jer su pošla nazad od istina evanđelja. To je kod njega prouzrokovalo bol kao roditelja, kada im dete ode stramputicom. "Koju ponovo rađam s mukom, dok obličje Hristovo i nadanje slave ne pobedi." Zapazio sam koliku ljubav imaju ljudi ispunjeni Duhom molitve prema novo obraćenima u vreme probuđenja. Znam da je to neshvatljivo za ljude koji to nisu lično iskusili, ali kada se neko u molitvi borio za neku dušu, ona mu je postala tako skupocena, kao majčino dete u mukama rođeno.

Progonjeni reformator John Knox je imao takvu molitvenu silu da je Škotska kraljica rekla, da se više boji njegove molitve, nego svih evropskih vojski (vojnih sila). Šta je sledilo, pokazalo se da je imala pravo. Jedne noći kada se molio sa svojim prijateljem, pred Bogom. Iznenada je rekao: "Oslobođenje je tu!". Nije znao šta se dogodilo, samo je znao da je Bog uslišao njegovu molitvu. Sledeća vest je javila, da je kraljica te noći umrla.

Sličan slučaj ispričao mi je jedan propovednik. U nekom gradu već godinama nije došlo do duhovnog probuđenja. Zajednica je bila duhovno obamrla. Skoro svi mladi ljudi bili su neobraćeni. U jednoj gradskoj četvrti živeo je stari verni kovač, koji je mucao tako da je bila muka slušati ga. Jedno do podne pade mu na um stanje zajednice i stanje nepokajanih grešnika, što ga je veoma dirnulo. Istovremeno ga je spopao takav strah za sve njih, da je ostavio posao i preostali deo dana proveo u molitvi. Sledeće nedelje je otišao propovedniku i molio ga, da zakaže sastanak vernika. Posle kraćeg nećkanja, on je pristao, ali je istovremeno izrazio zabrinutost da niko neće doći. U dogovoreno veče, skupilo se toliko ljudi, da nije bilo dovoljno mesta. Neko vreme je vladala velika tišina, dok odjednom jedan od prisutnih, sa suzama nije izrazio želju, da se zajednica za njega moli. Drugi su isto zahtevali i konačno se dogodilo, da su ljudi iz svih delova grada bili duboko presvedočeni o svojoj grešnosti i posvedočili su da su doživeli probuđenje svoga duha baš u onom trenutku kada se stari kovač molio u svojoj radionici. Tako je stari mutavi čovek postao razlog ovog blagoslova.

Mnoge molitve bivaju izgubljene. Mnogi hrišćani nikada ne postignu pobedu, zato što ne ustraju u želji za izvesnim blagoslovom koji osećaju i ne ustraju dok ne postignu ono za čime čeznu. Ova želja je bila potaknuta Svetim Duhom, te je u molitvi trebalo ustrajati i time, što su svoju pažnju upravili na druge stvari, ugušili su Duha.

Propovednici koji nemaju duha molitve, neće mnogo postići. Obično se dešava, da blagoslov za njih svojom vrućom molitvom izmoli drugi. Ipak, najviše uspeha će imati oni propovednici koji sami znaju, kako moliti da budu uslišeni. I pored toga duh molitve treba da imaju ne samo dušebrižnici, već i zajednica bi trebalo da bude spojena s njima, jer je zapisano: "Za to sve hoću da me dom Izrailjev moli, da bi mu to učinio."

Charles G. Finney je rođen Americi 1792 a umro je 1875. godine Obraćenje je doživeo dok je bio advokat u New Yorku. Čitajući Bibliju postao svestan svoje velike grešnosti. Opterećen bremenom greha odlazio je u šumu da moli i ispoveda svoje prestupe Bogu, ne bili mu Bog oprostio i spasio ga. Na ovim molitvama je doživeo snažno izliće Sv. Duha, koje je potpuno promenilo njegov život. Nakon ovog događaja, počeo je da propoveda Evanđelje, njegove reči su imale takvu težinu i snagu da su ljude bukvalno terale da padaju na kolena i da u pokajanju traže Boga i Njegovo spasenje. Crkveni istoričari za Finney-a kažu, da je bio prorok Božji svog vremena, poslat Crkvi da joj prenese poruku probuđeja i obnove. Bog je kroz Finney-a snažno i oštro govorio uspavanoj crkvi. Doslovno je "drobio" mlake - religiozne hrišćane kroz propovedi ovog čoveka. Rezultat toga je bilo veliko probuđenje Crkve širom zemlje i veliki broj spašenih u naciji.

^vrh

MOLITVA JE POKRETAČ

ZA CRKVENU EVANGELIZACIJU

- John Mark Terry

Crkve koje se orijentišu na evangelizaciju naglašavaju značaj molitve, posebno molitve za izgubljene. Poslednjih godina, eksperti koji se bave rastom crkve, kao što su to Charles Chaney i Peter Wagner naglašavaju neophodnost molitve u evangelizaciji i rastu crkve. Ispravni metodi su važni, ali oni ne mogu zameniti molitvu. Sila Svetog Duha mora udahnuti život principima i metodima. Kirk Hedaway piše: "Zajednice koje rastu nisu samo orijentisane na evangleizaciju i svedočenje. One polažu veliku važnost na molitvu." Thom Rainer kaže da dinamična crkva mora prvo postati "molitveni dom", i posle toga posvećuje celo poglavlje u svojoj knjizi "Džinovsko porobuđenje" molitvi čitave zajednice. Ken Hemphill piše da "gorivo za svaki rast predstavlja moćna molitva". Hemphill ne govori o tipičnim crkvenim molitvama: "Provodimo više vremena moleći se da na ne nebo odu sveti koji su na samrti a spremni su da umru, nego što se molimo da grešnici ne odu u pakao. U naše molitve unosimo malo strasti i kao da nismo sigurni da su one zaista važne."

MOLITE SE ZA SILU

Kada bi danas Sveti Duh napustio vašu crkvu, da li bi iko to primetio? Da li se išta dešava u vašoj zajednici a da ne proizilazi iz ljudskog truda? Premalo je hrišćana i premalo je hrišćanskih crkava koje karakteriše pomazanje Svetog Duha. Mnogi članovi crkava su poput onih koje Pavle opisuje "imaju obličje pobožnosti, ali su se odrekli njene sile" (Druga Timoteju 3:5). Ukoliko ne poriču usnama silu Svetog Duha, onda je poriču svojim životima. Na raspolaganju su nam najbolji materijali, mediji i metodi, ali nam nedostaje duhovna sila. Hrišćani iz vremena apostola nisu imali pogodnosti koje mi danas imamo; nisu imali čak ni Novi Zavet. A opet su naglavačke okrenuli Rimsko carstvo. Kakav uticaj ima vaša crkva na ljude oko vas? Ne možemo evangelizirati bez Božije sile. Za koje stvari su se molili učenici. R. A. Pergam, metodistički pastor, ovako odgovara na to pitanje: "Verujem da su se na dan Pedestnice, učenici molili ne samo za sebe, već i za sav narod u Jerusalimu koji je odbacio Isusa. Mnogi od onih koji su odbacili Isusa bili su im prijatelji, poznanici i poslovni saradnici. Učenici su imali jedan cilj dok su posredovali u molitvi za Jerusalim. Želeli su da ljudi poveruju u njihovog vaskrslog Gospoda. Kada se Sveti Duh spustio na one koji su se molili, verujem da su toliko bili ispunjeni Božijom ljubavlju da su se još vatrenije molili za ljude koje su znali".

MOLITE SE DA VIDITE REZULTATE

Prvi hrišćani su se silovito molili. Veći deo naše savremene molitve je ili bez svrhe ili sebičan. Većina molitvi u crkvama je toliko uopštena da one gube smisao. Većina naših ličnih molitvi predstavlja listu želja koje bi voleli da nam Bog ispuni. U Delima 4:24-30 članovi jerusalimske crkve nude nam sasvim drugačiju molitvu. Molili su se da im Bog omogući da hrabro propovedaju i da čine čuda u Isusovo ime. Šta se događalo kada su propovedali na ovaj način? "A kada se pomoliše Bogu zatrese se mesto na kom su bili okupljeni, te se svi ispuniše Duhom Svetim, i propovedahu slobodno reč Božiju" (Dela 4:31). Obratite pažnju kao se stvari kreću uzlaznom linijom: molitva, sila i na kraju javno istupanje. Ukoliko se molimo kao što su se oni molili, dobićemo silu kao što su i oni dobili pa ćemo moći da propovedamo kao što su oni propovedali.

MOLITVA I DUHOVNO OBNOVLJENJE

U svojoj knjizi "Beskrajna linija sjaja", profesor Earle Cairns ističe da je svako veliko probuđenje, počevsi sa Velikim probuđenjem iz 1726. pa sve do danas počinjalo u organizovanim molitvenim grupama. On jednostavno kaže: "Molitva je na prvom mestu kod probuđenja". Dr. A. T. Pierson je jednom rekao: "Nikada nije bilo duhovnog probuđenja u bilo kojoj zemlji ili na bilo kom mestu a da nije započelo u zajedničkoj molitvi."

Bog će i u vašoj crkvi činiti velike stvari ukoliko se vi i ostali budete molili. Charles Haddon Spurgeon je bio jedan od velikih pastora-evangelizatora svoga vremena. Hiljade ljudi je spašeno u njegovoj crkvi u Londonu, poznatoj pod imenom Metropoliten Šator sastanka. Jednom prilikom petorica studenata je otišlo u London da čuju Spurgeona kako poučava. Dok su čekali da se vrata otvore, prišao im je jedan čovek i upitao ih: "Gospodo, želite li da vidite grejni sistem crkve?" Studente nisu baš mnogo zanimali bojleri, ali nisu želeli da uvrede čoveka, te su se složili da pođu u razgledanje. Njihov vodič ih je poveo niz stepenice i prošaputao otvarajući vrata: "Evo našeg aparata za zagrevanje". Studenti su, na svoje veliko iznenađenje, ugledali sedam stotina ljudi pognutih u molitvi kako traže od Boga da blagoslovi službu koja samo što nije počela. Lagano zatvorivši vrata, vodič se predstavio - bio je to sam Charles Haddon Spurgeon. Uz takvu podršku u molitvi nije ni čudu da je toliko ljudi došlo Hristu u Metropoliten Šatoru sastanka.

STUDIJA SLUČAJA

Srednja posećenost Hevron baptističke crkve u Dakuli u Džordžiji, porasla je od stotinu na preko tri hiljade. Šta je bio odlučujući faktor rasta ove crkve? U intervjuu za časopis "Crkve koje rastu", pastor Larry Wynn je izjavio: "Prekretnicu je predstavljao početak molitvene službe.

Osnova pokreta za rast ove crkve predstavljala je molitvena služba koju su započeli vernici pre 18 godina. Na početku svoje službe osećao sam se neuspešnim i obeshrabrenim. Stvari se nisu odvijale dovoljno brzo.

Posetio sam jednog vernika koga nisam baš dobro poznavao i rekao mu: "Džejms, ja u stvari ne znam zašto sam ovde." Pogledao me je u oči i rekao: "Ja znam zašto si ovde. Obeshrabren si. Crkva ne raste onako kako ti želiš." Složio sam se i rekao mu: "Ovo je dobra crkva, u njoj su dobri ljudi i ima puno neostvarenog potencijala". Odgovor ovog vernika me je zaprepastio. "Znam, i ja tako mislim", rekao je. "Pre oko šest meseci, Gospod mi je naložio da se molim za ovu crkvu. Počeo sam da ustajem sat vremena ranije svakoga jutra i da se molim za tebe kao pastora, i da Bog da našoj crkvi viziju. Pre 30 dana, osetio sam mir u srcu i znao sam da će nam Bog dati viziju i da će naša crkva biti izuzetna. Stvarno verujem da Bog želi da pridobijemo Dakulu za Hrista." Imajući u vidu da je u čitavom gradu u to vreme živelo samo 1800 ljudi, to je izgledalo kao ostvarljiv cilj. Onda je Džejms rekao: "Verujem da Bog želi da evangeliziramo i Severoistočnu Džordžiju". "Ali kako?", pitao sam. Njegov odgovor je glasio: "Molitvom." Potom je predložio: "Zašto ne pozoveš nekoliko ljudi da dođu da se četvrtkom uveče molimo za crkvu?" Otpočeli su molitveni sastanci. Molitva je bila i još uvek jeste kamen temeljac u rastu Hevron baptističke crkve."

Izvor: JOEL NEWS JUGOSLAVIJA - http://www.joelnews.org/serbian.htm

^vrh

LJUBAV BEZ GRANICA...

- Martin Marko

Sedeo sam u zagušljivoj prostoriji, na drvenoj klupi, oslonjen na hladan zid i sve se u meni rušilo...

Nije to bio insert iz nekog lošeg filma, već moja zatvorska realnost, koju nisam mogao da razumem ni posle šest godina tamnovanja. Moj život je pre toga bio samo uspon: cenjeni pravnik i karijera u komunističkoj tajnoj policiji... a sada zagušljiva ćelija sa rešetkama na prozorima. Nikako te dve stvari nisam mogao da sastavim zajedno.

Iako sam imao hrišćansko vaspitanje, uvek sam mislio da sam u životu sam sebi dovoljan i da ću sve postići i bez Boga. Sada sam opet smatrao, je nepravedan i surov.

Samo jednom sam odbio poslušnost "mašineriji", iz ponosa, što mi ga je sama duboko usadila, i nije smirila, dok moju "lojalnost" nije obezbedila trinaestogodišnjim zatvorom. Gde je tu pravda? Moja familija se raspala, prijatelji su nestali a stažari su bili zadojeni mržnjom, koju sam osećao na svakom koraku. I kazna boravka u samici, jedna od mnogih, koju sam u trajanju od trideset dana upravo izdržavao bila je prouzrokovana ovom mržnjom. Čime sam zaslužio ovako strašnu sudbinu?

U dubini moje duše su se odjednom pojavile misli, koje nisam hteo da prihvatim, jer su me veoma neprijatno krivile... krivile, ali za šta? Kako se odjednom u meni pojavila ta neopisiva krivnja? Šta se to sa mnom dešava? Pa nisam baš toliko loš! Iako... Samo da nije te stalno prisutne krivice. Stvarno se sve u meni rušilo: "Dali se kaješ, za to šta si uradio i kako si živeo?" Ovaj glas je bio toliko jasan kao da govornik stoji pored mene. Bilo je u tom glasu neverovatne smirenosti, mira, ljubavi, milosrđa, oproštaja... U samici osim mene nije bilo nikoga, ali ja sam tada znao, da sam se rodio samo za to da bi čuo taj glas. Iz mene je izašao samo tihi šapat: "Da Gospode, kajem se. Celim srcem se kajem." Osećao sam kao da mi je duša odletela iz tela. Činilo mi se kao da stojim pred nečim, što svojim razumom ne mogu ni shvatiti, niti obuhvatiti.

Moj podsvesni strah je postao smešan u odnosu na ovo olakšanje i utehu. Moć koju je imao zatvor, je pred ovakvim čuvarem nestala, a zlo celog sveta je pored ovakvog utočišta izgubilo značaj. Postepeno sam gubio osećaj za sve oko sebe. Bili su to trenuci kad sam bio srećan, moja duša kao da je letela u beskonačnost napunjena prelepim zvucima orgulja i spajala se "sa Dobrom", koje je bilo tu pored mene i u meni... Iz tog divnog osećanja me je prenuo moj vlastiti glasan plač. Robijaška bluza je bila mokra sa prednje strane – od mojih suza. Nikako nisam razumeo šta mi se dešava. Kroz glavu mi je prolazilo na hiljade pitanja, ali i pored toga sam ostao spokojan, jer sam “osećao” da će to "Dobro" sutra opet doći k meni. I došlo je. Svaki dan, sve do kraja moje kazne u samici sam osećao Njegovu prisutnost i sa Njim preživljavao najlepše dane svoga života.

Došlo je i poslednje veče moga tamnovanja u samici. To veče je bilo posebno, jer se "Dobru" otvorila moja duša, kao što se cveće otvara prema suncu, i tada sam, suprotno mogućoj realnosti, dobio sigurnost da ću biti oslobođen pre, nego prođe četiri meseca. Neposredno posle toga sam na prljavom zidu samice ugledao sliku panorame Visokih Tatri (Slovačka), i čuo sam glas: "Dobro zapamti to što vidiš..."

Po izlasku iz samice su se stvari odvijale neverovatnom brzinom. Nakon dva meseca u državi se desila "nežna revolucija", koja je na mene i meni slične, ukazala kao ne teške žrtve prošlog režima. Nije prošlo ni četiri meseca, a meni je bila ukinuta kazna. Još sam dobio zadatak od novih vlasti, kao jedan od istaknutijih paćenika, da pomognem u zbrinjavanju oslobođenih zatvorenika, u okviru široke amnestije, koju je objavio novi predsednik. Radilo se na mom potpunom oslobađanju, pa u svoj toj gužvi, sam na svoje "Dobro" iz dana provedenih u samici skoro potpuno zaboravio. Ponovo sam svoju sudbinu imao "čvrsto" u svojim rukama. Prilikom jednog službenog putovanja, jako sam se iznenadio, kada sam kroz staklo na kolima video poznate predele Visokih Tatri. Počeo sam da se tresem. Bila je to ona ista slika koju sam tada u samici "u viđenju" video. Jako sam se uplašio, jer sam negde duboko u meni čuo poznati glas: "Dobro zapamti to što vidiš..." Osećao sam da će se desiti nešto strašno.

I desilo se! Nakon nekoliko dana se sve promenilo. Sve čega bi se latio nije mi polazilo za rukom, sve se oko mene rušilo. Ljudska obećanja i ljudi, na koje sam se oslanjao, potpuno su me razočarali i prevarili. Bio sam besan. U silnoj želji da dešavanja okrenem u svoju korist, pokušavao sam da potplatim ljude i "sudbinu". Trošio sam i zadnje zalihe, a kada ni to nije bilo dovoljno, u očajanju sam "potpomogao" moju raspadajuću budućnost prodajom već odavno ispražnjenog stana, koji sam inače dobio od države na korišćenje. Prodao sam ga za dvesta hiljada kruna. Sudbina mi se i dalje podsmevala. Ne samo da nisam ništa sačuvao, nego su me zbog tog stana i krivično gonili. To je već bilo previše. Nisam imao hrabrosti da se suočim sa realnošću. Višak para sam podelio poznanicima, i odlučio da izvršim samoubistvo. Taj dan sam sve zaposlene u organizaciji poslao na zadatke, zaključao se u kancelariji, dva puta okrenuo ključ, ostavio ga u vodoravnom položaju. A vrata još dodatno vezao lancem. Napravio sam sebi u kupatilu toplu kupku i ...prerezao žile na rukama.

Probudio sam se u bolnici. Sopstvenim ušima nisam verovao kada sam čuo da sam još uvek živ samo zahvaljujući tome, što je jedan od vozača zaboravio neke svoje stvari i vratio se da ih uzme. Našao me je i zvao pomoć, jer vrata nisu bila zaključana, a ključ samo što nije ispao iz brave. A lanac? Nije uopšte bio vezan!!! Da je došao samo pet minuta kasnije, nikad ne bih napisao ovo svedočanstvo.

Kada su mi za prodati stan, i pored oproštene prethodne kazne, presudili devet godina zatvora, mislio sam da ću poludeti.

Godinu i po dana sam živeo kao u derilijumu, sve dok jednog dana u zatvor nije došao hrišćanski hor. Dan danas ne znam kako sam osvanuo u toj sali, kojom se orila himna o dolazećem Kralju... Iznenada sam počeo da se tresem kao u groznici, suze su same potekle, a negde duboko u meni sam čuo nebesko: "Tu sam! Ipak smo se sreli..."

"Da Gospode", odgovorio sam bojažljivo "oprosti". Bilo je to čudo, jer sam u tom trenutku shvatio, da je moj Gospod sve vreme bio kraj mene i čekao me. Nije to bio niko drugi, nego sam Isus Hrist, živi Bog, toliko živ kao ti ili ja, samo nevidljiv našim očima.

Istog trenutka sam presrećan primio Gospoda Isusa neopozivo u svoje srce kao svog ličnog Spasitelja i predao mu svoj život.

Od tog trenutka u mom životu su počele da se dešavaju neverovatne promene. Isus je sa mnom svaki dan, oslobađa me svakog straha, rešava svaki moj problem. Nestale su depresije i neizvesna budućnost; ostali su samo radost, ljubav i mir, koji ljudi ne mogu razumeti. Blaženo osećam i prepoznajem Gospoda u svakom trenutku svog života. Dao mi je inspiraciju da napišem knjigu o predivnim iskustvima sa Njim. Za sada ne mogu da je štampam, jer nemam dovoljno sredstava. Sredstva mi nedostaju i za otplatu spominjanog stana, jer bi u smislu novih zakona njegovom otplatom nestao razlog za moj dalji boravak u zatvoru.

Nisam ni malo nestrpljiv. Moj Gospod, koga neizmerno volim, gospodar je tih sredstava. I vremena, takođe. Slava Gospodu!

Izvor: ETHOS 4/1995. Priložio: Branko Milijašević.

^vrh

misaone refleksije

RAZMIŠLJANJA NA

TEMU DUHOVNE MLAKOSTI...

"Hrišćanin nikad ne spava u vatri ili vodi, ali mamuran postaje na toplim sunčevim zracima." (Berridge)

"Bog je živi Bog, i ne voli trome i pospane svece, a mi ne samo da treba da mu služimo u ovom životu, već treba da imamo i život u našoj službi." (Calamy)

"Hladna voda progonstva se često baca Crkvi u lice, da bi se probudila (osvestila)." (Arrowsmith)

"Kada je gvožđe mnogo rđavo, tada ga stavljamo u vatru, da se pročisti. Što je više krivo, jače i više ga udaramo čekićem da se ispravi. Tako hrišćani koji su mnogo rđavi tj. koji su skupljali rđu mnoge godine, neka se ne žale Bogu što ih vodi u vatru i pod čekić." (Brooks)

(Foster, Elon. 6000 SERMON ILLUSTRATIONS)

UČI SVOJE DETE

- Jelica Lakatoš (Hrtkovci)

Uči putu čedo svoje,

Neka sluša reči tvoje

Kad mu tepaš, kad ga maziš,

Kao bebu kad ga paziš.

Kad u krilo svoje primiš,

Čedo malo, tek stasalo,

Putu dobrom ti ga uči,

i nedaj zlu da ga muči.

Kada bebu svoju uzmeš

Sa osmehom sve uradi

U životu svoje bebe,

Uvek ljubav ti posadi.

Na tvom krilu dok ga držiš,

Tri godine dok još nema,

Pravom putu nauči ga,

Da putuje srca smerna.

Sve istine što postoje

Neka znade čedo tvoje,

Prije pete sve nek snimi,

Tad po njima će da živi.

Prije nego sedam ima,

Put ka Nebu pokaži mu,

Da nauka sveta toga

Ne da temelj na lažima.

Temelj pravi, ti postavi,

Armiraj ga u ljubavi,

Da bi čedo tvoje malo

Na temelju tom ostalo.

HRISTOVO BREME I JARAM

- Vladika Nikolaj

Hristovo je breme ljubav, a nesrećničko je breme mržnja.

Hristovo je breme istina, a đavolsko breme laž.

Hristovo je breme bratoljublje a grešničko samoljublje.

Hristov je jaram pomaganje i davanje, a grešnički jaram krađa i otmica.

Hristov je jaram trud za nebesko carstvo, a grešnički je trud za carstvo zemaljsko.

Hristov je jaram tesan put što vodi u carstvo Božje, a bednički je jaram širok put što vodi u propast.

Hristovo je breme svetinja i milost u svemu, grešnički je put vulgarnost u svemu.

Hristovo je breme celomudrenost i poštenje, a grešničko nepoštenje i razvrat.

Hristovo breme je trpljenje što vodi krajnjoj pobedi, grešničko je breme nestrpljenje što vodi očajanju.

Hristovo se breme nosi sa očima uprtim u večni život u carstvu Božjem, a svetsko se nosi sa očima uprtim u grob.

Koji je jaram blaži i koje je breme lakše?

"KONKURS ZA PROPOVEDNIKA"

- Priložile: Ljubica i Nada Muzički (Beograd)

Jedna Crkva tražila je sebi propovednika. Crkveni Odbor se sastao i ispitivali su mnoge kandidate. Sve su ih odbacilli kao neodgovarajuće. Međutim, jedan član tog Odbora nije se baš slagao sa ostalima u odlukama. Kada je izgubio strpljenje, odlučio je da podstakne članove Odbora, da malo ispitaju sebe. Tada je ustao i rekao: "Evo, imam pismo od još jednog kandidata za našeg propovedika."

"Braćo!

Razumeo sam da je Vaša propovedaonica upražnjena i hteo bih da se javim u tu službu. Imam mnoge kvalifikacije. Propovednik sam koji ima mnogo uspeha, a imao sam nešto uspeha i kao pisac. Neki ljudi kažu da sam dobar organizator. U većini mesta gde sam se kretao ili boravio bio sam vođa. Već mi je preko pedeset godina, a ni na jednom mestu nisam propovedao duže od tri godine. Neka mesta sam morao napustiti jer je zbog moje službe nastala pobuna u gradu. Moram vam priznati da sam već tri ili četiri puta bio u zatvoru, ali ne zbog nekih kriminalnih dela. Radeći mogu još mnogo da postignem, iako moje zdravlje nije baš najbolje. Crkve u kojima sam propovedao bile su male, iako su se nalazile u velikim gradovima. Nisam bio baš u najboljim odnosima sa religioznim vođama u gradovima u kojima sam propovedao. Naime, neki su mi pretili, a neki su me čak i fizički napali. Nisam baš najbolji za vođenje dnevnika rada, zaboravljam i one koje sam već do sada krstio. Ali, ako me Vi ipak možete prihvatiti trudiću se da radim najbolje što mogu."

Zastao je. U tom trenutku značajno je pogledao u članove Odbora i rekao: "Šta mislite, da ga pozovemo i da ga prihvatimo?" A ovi fini, uglađeni crkveni ljudi bili su preneraženi.

"Pozvati nezdravog čoveka koji stvara pobune, zaboravlja stvari i koji je povrh svega bio u zatvoru?! Pa je li taj član našeg Odbora poludeo? Ko je potpisao to pismo? Ko se to uopšte usudio da nam se javi na mesto propovednika?!"

Taj član Odbora ih je sve dobro pogledao pre nego što je odgovorio:

"Potpisano je - apostol Pavle."

PISMO IZ PAKLA

- Priložio: Božidar Mladenović (Beograd)

Jednog dana, žena po imenu Lujza je zaspala i sanjala strašan san. Sanjala je, da joj je pismo, koje je doneo dostavljač, napisao neko iz pakla. Poštar je prolazio pored gorućih sumpornih jezera u paklu i stigao do vrata koja su ga pustila u spoljašnji svet.

Sanjala je da je stigao do njene kuće, ušao unutra, i nežno ali sigurno je probudio. Predao joj je poruku i rekao, da joj je to pisala prijateljica iz pakla. Lujza je u snu, drhtavim rukama uzela pismo i počela da čita:

Draga prijateljice,

trenutno stojim na sudu. Nekako osećam, da bi tebe trebalo kriviti za to. Na zemlji sam sa tobom bila svaki dan, ali mi nikada nisi pokazala put. Poznavala si Gospoda u istini i slavi, ali mi nikada nisi to ispričala. Moja spoznaja je bila vrlo maglovita. Mogla si me sigurno dovesti do Njega.

Iako smo na zemlji živele zajedno, nikada mi nisi govorila o novom rđenju, i sada stojim ovde okrivljena, jer mi nisi spomenula Njega. Naučila si me mnogim stvarima, to je tačno. Zvala sam te prijateljicom i verovala ti.

Shvatam da je sada kasno. Mogla si me sačuvati od ove sudbine. Danju smo hodale a noću razgovarale. Ipak mi nisi pokazala Svetlo. Pustila si me da volim, živim i umrem. Znala si da nikada neću živeti na visini.

Da, zvala sam te "prijateljice" u životu, verovala ti kroz radost i borbe. Sada, stigavši na kraj, ne mogu te nazvati svojom prijateljicom.

Marša

Pošto je pročitala pismo, Lujza se probudila. San je bio još uvek takva stvarnost, da su joj se kapi znoja slivale niz telo. Mogla se zakleti, da oseća opori miris sumpora i dima u sobi.

Dok je promišljala o značenju svog sna, kao hrišćanka, shvatila je da je propustila obavezu za: "Idite, dakle, i učinite sve narode mojim učenicima." Dok je o tome razmišljala, obećala je sebi, da će ujutru nazvati Maršu i pozvati je sa sobom u Crkvu.

Sledećeg jutra, nazvala je Maršu, a razgovor je tekao ovako:

- Bile, je li Marša tamo?

- Lujza, zar ti ne znaš?

- Ne, Bile, ne znam. A šta to?

- MARŠA JE POGINULA PROŠLE NOĆI U SAOBRAĆAJNOJ NESREĆI. Mislio sam da ti to znaš.

Dragi verniče, da li je ovo i tvoje svedočanstvo? Da li svedočiš svojim prijateljima sa kojima si svaki dan zajedno? Postoji li neki tvoj prijatelj u paklu, koji pita, zašto mu nisi rekao o Gospodu?

"Kad rečem bezbožniku: "Poginućeš!" a ti ga ne opomeneš i ne progovoriš mu da bi odvratio bezbožnika od bezbožnoga puta njegova, da bi ga sačuvao u životu, onaj će bezbožnik poginuti sa svojega bezakonja; ali ću krv njegovu iskati iz tvojih ruku. A kad ti opomeneš bezbožnika, a on se ne vrati od bezbožnosti svoje i sa zloga puta svojega, on će poginuti s bezakonja svojega, a ti ćeš sačuvati dušu svoju..." (Jezekiel 3:18-19 DK)

Moramo reći našim prijateljima o Gospodu pre nego što bude kasno. Ja moram isto, jer imam mnogo prijatelja koji, ako bi sada umrli, večnost bi proveli u paklu, na mestu određenom za sotonu i nevernike.

Budimo svedoci svetu!

^vrh

NEKE RIBLJE VRSTE HRIŠĆANSKOG MORA

- J. Vareca i J. Bako

Uvod

Hrišćansko more je prostorno - vremenski akvarijum iz koga polako ističe voda. Dakle, ribama preti opasnost da ostanu na suvom. Njihov Stvoritelj to zna i kreira mogućnost spasenja nazvan "Plan Golgota" za prebacivanje riba u savršeni Nebeski okean...

Riba tradicionalac

(Lat. Ribox Tradicionalicus)

Celoga života boravi na istom mestu najčešće kraj obale, na istoj dubini, uglavnom u plićaku i hrani se istom, ponajviše instant hranom. Zbog ovakvih ograničenih uslova života prirodni rast ove vrste je veoma mali, ali prirodni prirast veoma velik. Prema drugim ribljim vrstama se ponaša krajnje rezervisano, u principu poštuje tradiciju njihovog postojanja, ali baš ne voli da se meša sa drugim vrstama. U svojim teritorijalnim vodama ne trpi prisustvo drugih ribljih vrsta. Meso ove ribe je bezukusno a prekomernom konzumacijom se stvara navika, tj. tradicija.

Riba usamljeni-strašljivac

(Lat. Ribox Usamlenus-Strahiticus)

Celog života boravi sakrivena ispod kamenja na morskom dnu. (Fotografije ovih riba su prava retkost.) Često se dešava, da ova riba mesecima ne izađe iz svoga skloništa napolje, a u skloništu na kraju i ugine. Ova riba spada u ugrožene vrste, jer se plaši svega i svačega: većih riba od sebe, manjih riba od sebe, pa čak i samog plivanja na otvorenom prostoru. Ne zna se tačno koliko ima ovih riba, s obzirom da bi trebalo zaviriti ispod svakog kamena. Meso ove ribe se ne preporučuje za ljudsku ishranu, jer izaziva bezrazložno osećanje straha (fobiju).

Riba bez dijaloga i kompromisa

(Lat. Ribox Nodialogus - Nocompromixsus)

Ova riblja vrsta obitava po celom hrišćanskom moru. Slabo raspoznaje boje (daltonista). Hrani se drugim ribljim vrstama. Nemilosrdno lovi i kada nije gladna. Napada čak i jedinke svoje vrste, ali ih ne ubija, samo osakaćuje. Na ovaj način sebi obezbeđuje dominaciju nad povređenim ribama i kontrolu nad teritorijom za lov. Meso ove ribe je izrazito gorko i izaziva mučninu i glavobolju kod čoveka.

Riba prozelit

(Lat. Ribox Prozeliticus)

Vrlo dinamična riba, koja je u stalnom pokretu. Ima slabo razvijen sluh, naročito za sagovornike. Njena ishrana je veoma jednolična, tako da je vremenom izgubila čulo ukusa. Priključuje se i jatima drugih ribljih vrsta. Uvek nastoji da druge vrste ubedi, da je njen način plivanja najispravniji. (U tome ide tako daleko, da presvedočava druge vrste: da nemaju pravo da se smatraju ribama, ako ne plivaju njenim stilom.) U početku je ljubazno nametljiva a kasnije postaje i dosadno ubeđivačka. Prvi zalogaji mesa ove ribe su veoma ukusni, ali malo kasnije kod čoveka izazivaju dezorjentaciju u prostoru i vremenu.

IHTHUS - Isus Hrist Božji Sin naš Spasitelj

(Grč. Iesous Hristos Theos Huios Uos Soter)

Ova riba je pravo čudo Božjeg stvaranja. Hrani se čistom hranom i vodi veliku brigu o ličnoj čistoći. Ne oseća se prijatno u zagađenim vodama, iako je u stanju da opstane i u njima. Boravi u izrazito vrućim vodama, jer mlake vode na nju deluju uspavljujuće. (Ako brzo ne ispliva iz mlake vode, može se desiti da tu prespava godinama ili čak i ceo svoj život.) U hladnim vodama gubi osećaj za čistoću. U neprestanoj je aktivnosti - rado lovi i pomaže u lovu, čak i drugim vrstama. Nije agresivna, već prijateljska. Kada je žestoko napadana od drugih riba, ne uzvraća - već trpi i oprašta. Meso ove ribe je veoma ukusno i blagotvorno deluje na čoveka. Posledica konstantnog konzumiranja je večni život.

Zaključak

Ustvari, biblijska istraživanja ukazuju da postoje samo dve vrste riba: "DOBRE i RĐAVE":

"Carstvo nebesko je opet slično mreži bačenoj u more, koja je zahvatila riba od svake vrste. Kada se napuni, izvukoše je na obalu i sedoše, pa skupiše dobre u posude, a rđave izbaciše. Tako će biti i na svršetku sveta: izići će anđeli i odeliće zle od pravednih, i baciće ih u peć ognjenu; onde će biti plač i škrgut zuba." (Mat. 13:47-50 EČ)

Napomena: Kompletan tekst sa slikama ovde.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 6 / 2001.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Kako moliti za izgubljene - Tom Dooley

* Volim misiju - Aleksandar Birviš

* Isus Motilon - Bruce Olson

* Epoha virusa - Janko Bako

* Isus, Filip i Đura - Vlatko Dir

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

Obmanjen i prevaren svet Isus je video kao zrelo klasje spremno za žetvu, koje se komeša i ljulja pod naletima vetra raznih lažnih religijskih obećanja i političkih obmana. Na drugom mestu Isus vidi narod kao ovce bez pastira, kao ovce prepuštene same sebi i svojoj nemoći da se pobrinu za sebe. Nemaju nekog, ko bi ih vodio i iskreno se brinuo o njima.

Videvši ovakav svet Isus je skoro u očaju izustio pred svojim učenicima: "Žetva je obilna, ali je radnika malo. Zato molite Gospodara žetve da pošalje radnike za svoju žetvu." (Mat. 9:37 SSP). Rekavši ovo Isus je pokazao gde je rešenje problema za ovaj svet.

Nema smisla moliti uopštenu molitvu za svet. Koji je efekat toga? Bog je već rekao i pokazao svetu šta misli o njemu i šta je za njega učinio. On je u ovaj svet poslao svoga Sina da ga spase (Jov. 3:16). Ne, nema koristi od neodređenih molitvi za svet. Svet je izgubljen i slep u svom grehu. Jedina nada za svet jesu ljudi koji će mu biti poslani od Boga, da bi mu propovedali evanđelje Isusa Hrista i da ga zadobiju za Spasitelja.

Molimo Gospodara žetve da podigne radnike za svoju žetvu u našoj i u drugim zemljama. Ne dozvolimo sebi da se obistine na našoj generaciji reči iz Starog zaveta: "Prođe žetva, minu leto, ali se mi još ne izbavismo!" (Jer. 8:20 LB)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

KAKO MOLITI ZA IZGUBLJENE

- Tom Dooley

Koji su u suzama sejali,

neka pevajući žanju.

Koji plačući ide

kada nosi seme za sejanje,

sa pesmom se vraća

noseći snopove svoje. (Ps. 126:5-6 LB)

Spasenje i oproštenje greha, večni život je Bog namenio svakom čoveku, koji se pokaje od svojih greha i kroz veru primi Isusa Hrista kao svoga Gospoda i Spasitelja.

Važan faktor evangelizacije jeste molitva. U Psalmu 126:5-6 je to jasno naznačeno.

Svaki hrišćanin treba da razume svoju odgovornost prema molitvi za spasenje izgubljenih.

Da li ti provodiš vreme moleći za nespašene? Da li imaš tu praksu, da u svojim molitvama Bogu prinosiš imena nespašenih ljudi? Da li si se danas setio nekog kome treba spasenje?

Ti verovatno ni nećeš moliti za nespašene, ako ne poseduješ razumevanje sledećih istina...

I. PRAVO UVERENJE - VERA

Da li zaista veruješ da je za ulazak čoveka u carstvo nebesko neophodno nanovorođenje? (Jov. 3:5) Da li je Isus to ozbiljno mislio kada je rekao: "...ja sam put i istina i život; niko ne dolazi k Ocu - sem kroz mene." (Jov. 14:6 EČ)

Nedavno sam čitao o Fjildsu (W. C. Fields). Nalazio se na samrtničkoj postelji. Iznenadno ga je posetio jedan stari prijatelj. Ovaj se iznenadio kada je Fjildsa zatekao kako leži u krevetu i čita Bibliju. Iznenađeno je ga je upitao: "Šta se to dešava s tobom?" Fjilds je odgovorio: "Tražim rupu, kroz koju bi se provukao, moj prijatelju. Tražim rupu."

Ja se nadam da ti ne veruješ da postoje bilo kakve "rupe" tj. načini da se spasu tvoji prijatelji ili rođaci bez toga da prihvate Isusa Hrista.

To što je Isus rekao je istina!

Ti verovatno nećeš moliti za izgubljene ako ne poseduješ...

II. PRAVO BREME

Neosetljivost ili nezainteresovanost jeste najveća prepreka molitvi. Tvoje srce je hladno i nezainteresovano za večnom budućnošću nespašenih. Mi sebi dozvoljavamo, da nam sve na svetu bude preče i važnije od molitve za izgubljene.

Pavle je imao breme za izgubljene. U Rimljanima 9:2 on opisuje svoju veliku želju da vidi svoje sunarodnike spašene, te kaže: "Da mi je vrlo žao i da me srce boli bez prestanka." U Rimljanima 10:1, opet govori: "Braćo, želja moga srca i moja molitva Bogu za njih usmerena je na njihovo spasenje." (EČ)

Možda razmišljaš ovako: "Znam da treba da molim za izgubljene, to i radim. Kažem Bogu u molitvi: spasi svet, spasi ljude, spasi moj grad..."

Ovo nikako nije efektivna molitva, nedorečena je!

Kada molimo za izgubljene treba da imamo na umu sledeću stvar:

Moliti po Svetom pismu!

Moliti po Svetom pismu znači moliti u skladu sa time šta Reč Božja govori i uči o spasenju i stanju grešnika.

"I ovo je pouzdanje koje imamo u njega: da nas sluša kad što molimo po njegovoj volji. I kad znamo da nas sluša kad što molimo, znamo da stvarno imamo ono što smo od njega iskali." (1.Jov. 5:14-15 EČ)

Međutim, kako da znamo volju Božju? Znamo, da je to sve ono na šta Biblija sama kaže - AMIN!

Dakle, moliti po Svetom pismu za izgubljene znači traženje od Gospoda da On radi u životu određenog (poimenice) nevernika na samo takav način, kako samo Pismo kaže da Bog želi i može da radi.

Na primer...

a) Moliti (tražiti) da mu evanđelje bude jasno izloženo, da ga može shvatiti i razumeti. (Vidi: Rim. 10:13-14:17)

b) Tražiti da Gospod kroz svog Svetog Duha presvedoči dotičnu osobu o njenom ličnom grehu tj. grešnosti. (Vidi: Jov. 16:7-8)

c) Tražiti od Boga da sam stvori okolnosti i mogućnosti, za prilazak i pružanje evanđelja određenoj osobi.

No, nije dovoljno samo moliti za izgubljene, mi moramo biti i voljni da njima lično govorimo o Isusu Hristu.

Pozovi ih kod sebe kući ili u crkvu. Seti se šta kaže naš uvodni stih, u njemu piše:

"Koji su u suzama sejali, neka pevajući žanju. Koji plačući ide da nosi seme za sejanje, sa pesmom se vraća noseći snopove svoje." (Ps. 126:5-6 LB)

d) Moli za one koji propovedaju Reč Božju. U 2. Solunjanima 3:1, Pavle moli Solunjane: "Najzad, braćo, molite se Bogu za nas - da reč Gospodnja trči i da se proslavlja kao i kod vas..." (EČ) U Efescima 6:18-19, Pavle traži od crkve da moli za njega: "Svakom molitvom i moljenjem molite se Bogu u Duhu svakom prilikom, i radi toga bdijte u svakoj istrajnosti i moljenju za sve svete, i za mene - da mi se dade reč kad otvorim svoja usta, da sa slobodom obznanim tajnu evanđelja." (EČ)

Dalje, kada moliš za izgubljene, treba to da činiš veoma...

II. SPECIFIČNO (ODREĐENO) I UPORNO

Naše molitve treba da budu jasno i precizno usmerene, kao strele u metu. Želim da te ohrabrim da ako to ne činiš, napraviš sebi molitvenu listu sa imenima osoba koje ti posebno nešto znače. Daj Gospodu šansu, da dosegne te ljude kroz tvoju molitvu za njih!

Takođe, naša molitva treba da bude uporna - istrajna. "Gospod ne odugovlači obećanje, kao što neki misle da je to odugovlačenje, nego pokazuje svoju strpljivost prema vama, jer ne želi da iko propadne, nego da svi dođu do pokajanja." (2.Pet. 3:9 EČ)

Budi veran u svojim molitvama za izgubljene. Ne dozvoli sebi da budeš obeshrabren i poljuljan u veri. Ni jedna tvoja molitva nije uzaludna. Ona sprema put za svedočenje i slušanje Reči Božje. Moli i samo moli, brate, sestro!

* * *

Ako želimo da vidimo kako duše ulaze u Carstvo nebesko, moramo moliti za njih i ustrajati u našim molitvama.

Ako u tvom srcu nema baš veliki interes za izgubljene, ako ne haješ što ljudi oko tebe odlaze u večnost bez Hrista, onda je tvoje srce u ozbiljnoj opasnosti. Ono nije tamo i nije takvo kakvo Bog želi da ono bude!

Pokaj se, i počni da razmišljaš zajedno s Bogom, kako da neki ljudi koje znaš upoznaju Hrista.

^vrh

VOLIM MISIJU

- Aleksandar Birviš (Beograd)

Razgovaramo o misijskom radu kao o radu zasnovanom na Božijem obećanju. Na više mesta u Svetom pismu Bog obećava da će se njegova reč širiti, odnosno da crkva ima svoj apostolat, svoje poslanje.

Posebno mi na um pada jedno mesto iz Knjige proroka Isaije (60:11):

I tvoja će vrata biti svagda otvorena,

neće se zatvoriti ni danju ni noću,

da ti se dovede sila naroda,

i carevi njihovi da se dovedu.

To je biblijska reč. Bog je tako rekao i on će ispuniti što je obećao.

Misija se zasniva na veri

Misiju možemo zasnivati na nekoj misijskoj organizaciji. Međutim, moramo otpočeti od gore. Verujemo da Bog obećava da će njegov narod moći da zbrine ostale narode, da će biti otvoren za njih. Ovakva otvorenost će imati svojih posledica. Ona će se ogledati i na samom životu Božijeg naroda, jer će udahnuti nove podstreke za život samom tom narodu. On će imati ne samo otvorena vrata nego i posebnu silu.

Sve više se javljaju tzv. negativna definisanja ("Nećemo ovog!", "Nećemo onog!", "Dole ovaj!", Dole onaj!"). Niko da kaže šta hoće. Kuda treba krenuti? Upravo zato Evanđelje dolazi kao jedina potvrdna sila koja ljude uči šta hoće, kome da se okrenu i kako da tim mnogim narodima pokažu da je sila Božija živa, da se obećanja Božija ispunjavaju i da sve zbog čega su ljudi toliko danas zabrinuti treba sagledavati sasvim drugačije. Ne treba gledati iz onog ugla iz kog ljudi gledaju, nego gledati okom Božijim, onako kako Bog to vidi. On vidi narode koji još ne znaju za Hrista, čija su srca još uvek zatvorena. On vidi i nas i naša nekad zatvorena vrata. Vidi on i našu bojažljivost, nesposobnost da se pokrenemo i otvorimo prema velikim blaženstvima. To nam Gospod pruža. Na taj način naša vera treba da jača. Molimo se kao i apostoli: "Dodaj nam vere". Gospode, dodaj nam vere u misiju, jer verujemo da si ti Bog i da ti sve možeš.

Misija je stvar ljubavi

Sin Božiji je došao na zemlju iz ljubavi prema ljudima. Tako On i nas pokreće prema onima koje nismo znali, nismo voleli. Odlazimo onima koje nismo videli. Namera nam je da činimo dobra onima koji to nama ne čine. Radujemo se onima koji se danas zatvaraju pred nama, ali mi treba da im svakako donesemo novi život.

Samo život može doneti život. Živi Bog nam je dao život večni i samo oni koji imaju večnost mogu drugima doneti večni život. To je normalna posledica našeg življenja: Svaki rad koji nije površan, koji ostavlja trajne vrednosti, koji nije pusta želja za zabavom, uživanjem i provodom i koji na neki način doprinosi nekom daljem novom životu. Ako je neko nekad davno podigao česmu i napajao ljude koji su tuda prolazili, on je na taj način doprinosio životu zih ljudi. Nekad je između hotela "Moskva" i hotela "Balkan" u Beogradu bio jedan rezervoar odakle se voda razvodila prema starim delovima grada (starom Gradu i Savamali). Takvo razvođenje se turski zvalo "Terazije" i to je i danas naziv za središnji deo Beograda. I Terazijska česma je bila podignuta s namerom da se žedni napoje i da se nečiji život održi. Neko je svojim radom želeo da unese život među one koji dolaze. Slično je i kad čovek napiše knjigu. Doprineo je životu nekih ljudi. I danas imamo koristi od ljudi koji su ko zna kad živeli, ali su nešto učinili za naš život.

U duhovnom životu trajni rad i vrednosti su nadahnuti posebnom ljubavlju. Postoji želja da se život produži i obogati. Misija čini život drugačijim, ona ga čini večnim. To je bila svrha Hristovog života. On ne kaže: "Ja sam došao da činim čuda" - iako je velika i neponovljiva čuda činio. On ne kaže: "Došao sam da vam kažem najlepše reči" - iako je rekao reči pred kojima svaka književnost ostaje zadivljena. Šta je on rekao? "Ja dođoh da imaju život i izobilje" (Jvn. 10:10).

Upravo zato što je on došao zbog posebnog i naročitog života, život ne vredi ako se ne obnavlja i ako se ne umnožava. Hristos nas je ostavio kao vesnike tog života. Hrišćanstvo je nosila života u Hristu. Hrišćani donose ljubav Božiju svima koji treba da shvate i prihvate Božiju slavu i milost i spasenje.

Misija je delo Svetoga Duha

Čije je delo misija? Obično govorimo o velikim misionarima. Međutim, misija je delo Svetog Duha. On deluje u zajednici. On daje vernima nadahnuće da krenu i svedoče. U Delima apostolskim čitamo kako Duh Sveti traži od zajednice vernih da pojedince izdvoji za službu ne bi li se osvojile nove duše i nova prostranstva za Hrista.

Misija je veliko delo. Moramo se dobro zamisliti nad njim. Kako učestvujemo u misiji? Da li učestvujemo kao zajednica? Da li učestvujemo kao pojedinci? Da li učestvujemo od sveg srca?

Kažemo da Boga ljubimo "svim srcem svojim, svom dušom svojom, svim umom svojim i svom snagom svojom". Ne znači li to da sve Božije stvari i delatnosti treba ljubiti isto tako temeljito? Upućeni smo na druge ljude. Treba da ih volimo. Treba da osetimo iste patnje u kojima se oni nalaze. Njihove rane treba nas da zabole, njihova beda nas da osiromaši, njihovo nepoznavanje Hrista da nas podstakne i osvesti: ljudima je potrebna vest o Hristu, o Spasitelju koji ih ljubi i sebe žrtvuje za njih.

Mnogo je onih koji će nastaniti pakao. Ulaze u nj odbijajući spasenje. Možemo li za njih reći: "Bože, sve sam učinio za njih!?" Nismo učinili sve. Svako od nas se tu mora zaustaviti. Pomisli: "Šta to još možemo učiniti?" Možda neka mala stvar. Možda neko maleno praštanje. Možda podizanje neke male duševne ili duhovne zavese koja stoji kao smetnja između mene i mog bližnjeg.

Duh Sveti nas usmerava na ispitivanje sopstvene savesti. Na nama je posao, veliki zajednički posao na ostvarenju i delovanju Carstva Božijeg.

Nismo sami

Gospod Isus kaže da ćemo u svetu imati nevolju. Ne možemo očekivati da će sve ići glatko samo zato što smo krenuli Božijim putem. Biće tu i teških časova. Neke prepreke će nam izgledati nesavladive. Činiće nam se da ne možemo dalje. Pitaćemo: "Gospode, šta da još činim?" Takvo iskustvo su imali proroci i apostoli. Imaće ga i svi čestiti hrišćani. Dođu trenuci kad ljudi Božiji kažu: "Gospode, pokušavam najbolje što mogu. Gde je taj zid?" Zašto ne daš da ga probijem, a ni ti ga ne probijaš? Zašto se isprečio? Ruši, Gospode! Zašto oklevaš?"

Isus, međutim, kaže: "Ovo vam kazah da u meni mir imate. U svetu ćete imati nevolju; ali ne bojte se, jer ja nadvladah svet" (Jvn. 16:33). Ne bojte se. Možda ne ide sve kako čovek zamišlja, ali po zamisli Božijoj ostvaruje se na najbolji način. Bog je s nama zato što on voli ljude koji doprinose njegovoj slavi. Radujemo se kad vidimo da se misli o misiji: kako da se objavi Božija reč.

Osim Gospoda s nama su mnogi znani i neznani ljudi. S nama na svoj način sarađuju mnogi koji su bili pre nas. Oni su raskrčili i uredili puteve kojima ćemo ići. S nama su i oni koji će doći posle nas. Božiji posao se od pamtiveka stalno radi. On nam je poveren na duge staze.

Gospod Isus priča priču o čoveku koji je slugama poverio blago i rekao: "Poslujte dok se ne vratim" (Lk. 19:13). Isus od nas očekuje da spretno, stručno, pošteno i s ljubavlju poslujemo. Valja nam umnožiti njegovo blago. Videćemo koliko nam to radosti donosi.

* * *

Božija milost nas svakog trenutka približava večnosti. Sve što se događa dešava se njemu na slavu. Hrišćani ulaze u slavan život kad ga umnožavaju.

Neka nikom ne uzmanjka slava Božija. Hristos je došao u slavi. Hristos je otišao u slavi. Hristos će ponovo doći u slavi. Blago onima koji u toj slavi žive već danas.

Zaključno čitanje: Psalam 67

Beograd, 25.03.1992.

Birviš, Aleksandar. SAGLEDAVANJA - Evanđeoske poruke u naše vreme. Beograd: Alfa i Omega, ?. Str. 117-120.

^vrh

ISUS MOTILON

- Bruce Olson

Pleme Motilona živi na nepristupačnom području u džungli, na granici Venecuele i Kolumbije. Vekovima im se niko nije mogao približiti, niti naučiti njihov jezik, niti opisati njihovu kulturu i običaje. Njihov jedini dodir sa vanjskim svetom bio je uz pomoć otrovnih strelica, kojima su sprečavali pristup strancima na svoju teritoriju.

Mršav, nezreo, devetnaestogodišnji amerikanac Bruce Olson (motilonsko ime Bruchko) saznao je da ga Bog poziva da živi s Motilonima. Početkom šesdesetih Bruce odlazi na svoje misijsko polje i to bez podrške ikojeg misijskog društva, nije bio spreman na ono šta je sledilo: godine bolesti, opasnosti, odbačenosti i očajničke usamljenosti, sve dok konačno nije zadobio poverenje motilona i shvatio kako da im prenese poruku o Isusu Hristu a da ne uništi njihovu jedinstvenu kulturu.

* * *

Putovali smo već tri dana i bili nalazili smo se u blizini Norecayre. Bilo je kasno popodne. Bobby i još dva Motilona hodali su iza mene, a lijane i grmlje sakrivalo je njihova tamna tela. Bio je predivan dan. Spuštao se sumrak a zelenilo džungle izgledalo je nežno i mekano poput baršuna.

Hodali smo vrlo brzo. Imali smo još nekoliko kilometara do zajedničkog doma (sela). Odjednom sam začuo krike, negde ispred nas. Bili su to krici preklinjanja, i činilo mi se da viče više ljudi još nikada nisam čuo tako očajničke krike. Požurio sam i nesvesno počeo da vadim lekove iz torbe.

Što smo se mi više približavali, krici su, barem mi se tako činilo, postajali sve očajniji. Nikada još nisam čuo da Motiloni tako plaču. Oni nisu plakali čak ni u najvećem bolu. Međutim, Bobby i dvojica Motilona nastavili su u hodu, kao da je sve u redu.

"Stanite!" - viknuo sam. Bobby i ostala dvojica se okrenuše.

"Ko to viče?" - upitao sam. "Ne bi li trebalo pogledati možemo li im pomoći?"

Jedan od dvojice Motilona, koji je bio vrač odmahne glavom. "Ništa mi tu ne možemo pomoći."

"Ali šta se to događa?"

Ni jedan od njih trojice nije izustio ni reči. Posmatrali su me svojim tamnim, mirnim očima.

Dok su krici i dalje odjekivali džunglom, uzrujao sam se malo: "Slušajte," rekao sam, "možda vas nije briga ko je to, ali mene jeste. Želim da vidim možemo li pomoći."

Još uvek nisu odgovarali. "Tužni su," pomislio sam. "Ovde se događa nešto toliko tužno, da to ne bi li podneli."

"Dobro," rekao sam, "ne morate ići sa mnom, ali ja želim da vidim šta je."

Stajali su nepomično dok sam se ja okrenuo i otišao stazom u džunglu vođen zvukom. Nakon nekoliko stotina metara začuo sam zvuke iza sebe. Motiloni su me pratili.

Ljudi koji su vikali i zapomagali bili su bliže nego što sam mislio. Bila su samo dvojica. Jednoga sam dobro poznavao. Bio je vođa u zajedničkom domu i divlji ratnik. Ubio je nekoliko radnika naftne kompanije samo zato, da se dočepa njihovih radničkih kaciga. Njih je upotrebio kao posude za kuvanje. Nosio je ogrlicu od zuba jaguara, kog je ubio lukom i strelom. Sada je stajao ispred rupe, duboke oko dva metra. Vikao je očajničkim glasom: "Bože, Bože, izađi iz rupe!"

Drugi čovek se nalazio na vrhu visokog drveta. Napunio je svoja usta lišćem i pokušavao da ga sažvaka dok je vikao: "Bože, Bože, pokaži se iza horizonta!"

To je bilo nešto najčudnije šta sam ikad video. Bilo je i smešno, međutim, nešto me zadržalo da se ne nasmejem.

Moja tri druga došla su iza mene, tužna i smetena.

"Znao si za ovo?" - upitao sam Bobbyja.

Klimnuo je glavom.

"Šta se događa?"

Objasnio mi je, da je brat čoveka koji je vikao, umro na području van svog doma. Ugrizla ga je zmija otrovnica i umro je pre nego što su ga doneli kući. To prema tradiciji znači, da se njegov jezik, njegova duša i njegov život nikada ne mogu vratiti Bogu iza horizonta. Sada je taj čovek pokušavao naći Boga, želeći da Bog oživi jezik njegova brata.

"A zašto misli, da će Boga naći vičući u rupu?"

Bobby je slego ramenima. "I to je mesto za traženje kao i bilo koje drugo." Beznadežnost mu se očitovala na licu a osetila se i u njegovim rečima.

Upravo zbog toga me Bog ostavio u životu. Ovde sam da im kažem gde mogu tražiti i naći Boga. Možda je ovo prilika, koju mi je sam Bog pružio. Ostao sam bez daha pri pomisli, da imam priliku govoriti im o Hristu nakon pet godina čekanja. Ipak, činilo mi se da previše očekujem. U sebi sam se molio.

Čovek je prestao da viče u rupu i prišao nam. Bio je rasčupan, a telo mu je bilo prljavo. Oči su mu bile poput rupa na crnoj podlozi. "Nema smisla," rekao je. "Prevareni smo."

"Koliko dugo ste već ovde?" - tiho sam ga upitao.

"Od izlaska sunca."

"A zašto misliš da ste prevareni?"

Ponovo mi je ispričao priču o lažnom proroku. Njega su Motiloni sledili a njegova lažna obećanja su ih prevarila i udaljila od Boga. "Više ne poznajemo Boga," tiho je rekao.

Tada su ostali pokušali da mi objasne motilonsku legendu, koja govori zašto je smrt njegovog brata tako strašna. Nisam je sasvim razumeo. Motilonske legende zapletene su poput neke teologije. Međutim, razumeo sam nešto novo: jak osećaj izgubljenosti. Pitao sam se uvek iznova, šta im Hrist može ponuditi. Njihov zajednički život i međusobno razumevanje bili su daleko bolji nego kod Amerikanaca. Međutim, život je bio više od toga.

Razmišljao sam o onoj noći, kada sam upoznao Isusa. Bio je to samo jedan trenutak, koji se zbio pre mnogo godina. Ipak, to je bio koren iz kog se razvilo sve što danas jesam. Kroz to mi je Bog podario mir i smisao života.

Ovde su Motiloni koji traže Boga, ali kako da im objasnim stvari poput milosti, žrtve, utelovljenja? Mogu im ispričati jednostavnu priču koju će razumeti, ali kako da im prenesem i kako da ih upoznam sa duhovnom istinom?

Počela je živahna rasprava. Čovek koji je bio na drvetu sišao je i pridružio nam se. Podsetio nas je na legendu o proroku, koji će doneti stabljiku banane iz koje će izaći Bog.

Nisam mogao potpuno da shvatim tu legendu.

"Zašto bi Bog trebao izaći iz stabljike banane?" - upitao sam.

Zbunjeno su ćutali. Znali su zašto, ali nisu znali da objasne. Bobby je otišao do stabla banane, koje je raslo u blizini. Zarezao je drvo i bacio nam ga.

"To je stabljika banane iz koje bi Bog mogao izaći," rekao je. Bio je to komadić u obliku krsta. Dokotrljao nam se do nogu.

Jedan od Motilona se sagnuo i nabo ga nožem, te ga nehotice rascepio na pola. Jedna je polovina ostala, dok se druga odvojila. Lišće u stabljici, čekajući da se razvije i probije van, počelo je da se ljušti. Dok je lišće tako stajalo na tom komadiću stabljike, podsećalo je na listove knjige.

Iznenada mi je jedna reč proletela umom: "Knjiga! Knjiga!"

Zgrabio sam torbu i izvadio Bibliju. Otvorio sam je, okrenuo prema njima i listao je. Pokazao sam na lišće iz stabljike banane, a zatim opet na Bibliju.

"To je to!" - rekao sam. "Imam je ovde! To je Božja stabljika banane."

Jedan od Motilona, onaj koji je bio na drvetu, zgrabio mi je Bibliju iz ruke. Počeo je da cepa i trpa stranice u usta. Mislio je da će, ako pojede stranice, imati Boga u sebi.

Kako se ništa nije dogodilo, počeli su da me zapitkuju. Kako da im objasnim Evanđelje? Kako da im objasnim da je Bog, kroz Isusa, postao čovek?

Iznenada sam se setio jedne od njihovih legendi o čoveku koji je postao mrav. Sedeo je na stazi i primetio da neki mravi pokušavaju da sagrade sebi kuću. Želeo je da pomogne, da naprave dobar dom, poput motilonskog, pa je počeo kopati u prašini. Međutim, budući da je bio tako velik i nepoznat, mravi su se preplašili i pobegli.

Tada je on, čudesno, postao mrav. Mislio je kao mrav, izgledao kao mrav i govorio jezikom mrava. Živeo je sa mravima, i mravi su mu poverovali.

Jednoga dana rekao im je, da on nije pravi mrav, nego Motilon, i da im je jednom pokušao pomoći da sagrade dom, ali da ih je preplašio.

Mravi su rekli nešto poput: "Bez podvala? To si bio ti?" Onda su se nasmejali, zato što on nije izgledao tako velik i strašan kao onda kad je kopao po prašini.

Upravo tog trenutka on se ponovo pretvorio u Motilona i počeo kopati u prašini, praveći dom u motilonskom obliku. Ovaj put su ga mravi prepoznali i pustili ga da radi, jer su znali da im neće naneti nikakvo zlo. Zbog toga mravi, prema legendi, imaju brdašca koja izgledaju poput motilonskih domova.

Kada mi je ta priča pala na pamet, prvi put sam shvatio šta znači: ako si velik i moćan, moraš postati malen i slab da bi radio i živeo sa slabima. Bila je to savršena usporedba s onim šta je Bog učinio u Isusu.

Međutim, mnogo za motilonsko shvatanje, nepoznatih stvari u toj priči još je uvek bilo. Kako mogu biti siguran da ću im to preneti i objasniti na pravi način?

Nikako. Ipak, bio sam siguran, da Bog želi da im sada govorim. Zato sam uzeo opis "postati sličan mravu" i upotrebio ga za "utelovljenje". "Bog je postao čovek," rekao sam.

Uzdahnuli su. Osećala se napetost. Zapanjila ih je misao, da je Bog postao čovek.

"Gde je hodao?" - upitao je vrač tihim glasom.

Svaki Motilon ima svoju stazu, svoj put u džungli. Tako on pokazuje svoju sposobnost. Ako želimo naći nekoga, hodamo njegovom stazom. Bog, takođe, ima svoju stazu. Ako želiš pronaći Boga, moraš hodati njegovom stazom.

Srce mi je lupalo kao ludo. "Isus Hrist je Bog koji je postao čovekom," rekao sam. "On vam može pokazati Božju stazu."

Na njihovim se licima javio izraz iznenađenja, gotovo straha. Čovek koji je pre vikao u rupu pogledao me.

"Pokaži nam Hrista," rekao je šapatom.

Tražio sam odgovor. "Ti si ubio Hrista," rekao sam. "Ti si uništio Boga."

Oči su mu se raširile. "Ja sam ubio Hrista? Ja sam to učinio? Kako sam to učinio? Kako Bog može biti ubijen?"

Želeo sam da mu kažem, kako ih je Isusova smrt oslobodila od beznađa, smrti i zla.

"Kako su zlo, smrt i prevara zadobili vlast nad Motilonima?" - upitao sam.

"Kroz uši," odgovorio je Bobby, zato što je jezik neobično važan za Motilone. On je bit života. Ako nam zao, jezik dopre kroz uši i to znači smrt.

"Sećate li se," rekao sam, "kako je vođa, nakon lova na divlje svinje, oderao kožu životinje i pokrio njome uši da bi zaustavio zle duhove džungle da uđu?"

Klimnuli su glavom slušajući.

"Isus Hrist bio je ubijen," rekao sam, "Kao što vi rastegnete kožu preko glave poglavice, da biste mu pokrili uši, tako i Isus, kada je umro, svojom krvlju je pokrio vašu prevaru i sakrio je od Božjeg pogleda."

Stajao sam gledajući ih, očajnički se nadajući da će razumeti. Tada sam na njihovim licima opazio razumevanje.

Rekao sam im, da je Isus bio pokopan. Preplavila ih je žalost. Čovek koji je tražio jezik svoga brata počeo je da plače. Po prvi put sam video jednog Motilona da plače. Suze i jecaje kod njih je izazvala pomisao na to, da je Bog mrtav a oni izgubljeni.

Uzeo sam Bibliju, otvorio je i rekao: "Biblija kaže da je Isus ponovo oživeo i da je živ i danas."

Jedan je zgrabio Bibliju iz moje ruke i prislonio je uz uvo. "Ništa ne čujem," rekao je.

Uzeo sam je natrag. "Način na koji Biblija govori se ne menja," rekao sam. "To je poput onih papira, na koje sam zapisao vaš govor. Iz dana u dan to su iste reči. Biblija kaže da je Isus oživeo. To je Božja stabljika banane."

Pokazao sam im jednu stranicu i rekao da te male, crne oznake imaju svoje značenje.

"U celoj motilonskoj istoriji niko se nikada od mrtvih nije vratio." rekao je jedan od njih.

"Znam," odgovorio sam. "Ali Isus jeste. To je dokaz da je on pravi Božji Sin."

Postavljali su mi pitanja. Neka od njih nisam sasvim razumeo. Međutim, bio sam siguran da je Bog govorio kroz mene. Te sam se noći molio: "Bože, udahni život svojoj Reči. Neka takne njihove živote." Držao sam se Božjeg obećanja, da se Reč neće vratiti bez ploda.

Ipak, činilo mi se da nema odgovora. Nastavio sam putujem sa Bobbyjem, vračevima, sam davao lekove učio ih kako da uspešnije i bolje obavljaju lečenja.

Jedne večeri Bobby mi je počeo postavljati pitanja. Sedeli smo oko vatre. Svetlost ga je obasjavala. Bio je ozbiljan.

"Kako mogu hodati Isusovom stazom?" - upitao je. "Ni jedan Motilon to nikada nije učinio. To je nešto novo. Nema ni jednoga Motilona, da objasni kako se to radi."

Setio sam se problema koje sam imao kao dečak. Ponekad mi se činilo nemoguće da nastavim u verovanju u Isusa, dok su moji ukućani, porodica i svi prijatelji bili protiv toga. To je sada proživljavao Bobby.

"Bobby," rekao sam, "sećaš li se moje prve Svetkovine strela, kad sam prvi put video sve Motilone okupljene da pevaju svoju pesmu?" Ta je svetkovina bila najvažniji običaj u celoj motilonskoj kulturi.

Klimnuo je. Vatra se rasplamsala i video sam kako me pažljivo promatra.

"Sećaš li se koliko sam se bojao, da se popnem u visoke mreže da bih pevao. Plašio sam se da će konopac pući? Rekao sam ti da ću pevati samo, ako se mogu jednom nogom nasloniti na zemlju."

"Da, Bruchko."

"A šta si mi ti rekao?"

Nasmejao se. "Rekao sam ti da moraš biti obema nogama u mreži. Moraš 'da visiš', rekao sam ti."

"Da," rekao sam. "Moraš 'da visiš'. Upravo se na taj način sledi Isus, Bobby. Ni jedan ti čovek ne može reći kako da hodaš njegovom stazom. To može samo Isus. Međutim, da bi to otkrio, moraš konopce svoje mreže za spavanje privezati uz njega, da bi visio o Bogu."

Bobby nije rekao ni reči. Svetlost vatre poigrala mu je u očima. Tada je ustao i otišao u tamu.

Sutradan mi je prišao. "Bruchko," rekao je "želim obesiti svoju mrežu o Isusa Hrista. Ali kako da to učinim? Ne mogu ga ni videti ni opipati."

"Ti si govorio s duhovima, zar ne?"

"Oh," rekao je. "Razumem."

Sledećeg dana, kad sam ga ugledao, širok je osmeh blistao na njegovom licu. "Bruchko, privezao sam svoju mrežu o Isusa. Sada govorim novim jezikom."

Nisam ga razumeo na šta pod time misli. "Jesi li naučio nešto španskog, slušajući mene?"

Nasmejao se slatko i jasno. "Ne, Bruchko, ja govorim novim jezikom."

Tada sam razumeo. Za Motilona - jezik je život. Ako Bobby ima nov život, ima i nov način govora. Njegov će govor biti usmeren k Hristu.

Stavili smo ruke jedan drugome na ramena. U mislima sam se vratio onom trenutku kada sam prvi put sreo Isusa i kada je mojim telom prostrujio nov život. Sada je moj brat Bobby iskusio Isusa na isti način. Počeo je da hoda s Isusom.

"Isus Hrist je oživeo iz mrtvih!" - viknuo je Bobby, a glas je odjekivao džunglom. "On je hodao našim stazama! Ja sam ga sreo!"

Od toga dana naše je prijateljstvo bilo učvršćeno i ojačano zajedničkom ljubavlju prema Isusu. Neprestano smo razgovarali o Njemu, i Bobby mi je postavljao mnoga pitanja. Međutim, nikada me nije pitao za boju Isusove kose i da li je imao plave oči. Za Bobbyja, je odgovor bio jasan: Isus je imao tamnu kožu i oči su mu bile crne. Nosio je G-oznaku i lovio lukom i strelom.

Isus je bio Motilon.

Olson Bruce, ZBOG KRIŽA ĆU TE UBITI. Zagreb-Osijek: Izvori, 1986. Str. 146-155.

^vrh

EPOHA VIRUSA

- Janko Bako

Šta je to virus?

U leksikonu stranih reči i izraza autora Milana Vujaklije nalazimo sledeće objašnjenje iz oblasti medicine: "Virus je izazivač bolesti, zarazna klica, otrov; naročito otrov što ga luče mrtve ili žive bakterije." Iz oblasti računarstva navedeno je sledeće objašnjenje: "Virus je razorni računarski program, koji stupa u dejstvo bez znanja korisnika u cilju menjanja strukture podataka ili brisanja zapisa u memoriji ili na disku računara; može da služi i kao zaštita originalnih računarskih programa od krađe."

Na stranicama Svetog Pisma, greh je tako opisan, da me podseća na neku vrstu virusa.

U nastavku teksta, posmatraćemo "računarski t.j. kompjuterski virus" uz osvrt na "biblijski virus" - greh...

Kada se pojavio

i ko je napravio prvi kompjuterski virus?

Prvi kompjuterski virus se pojavio, najverovatnije, krajem 20. veka - kada se razvila upotreba i popularnost kompjutera. Savremena rasprostranjenost Interneta naročito pogoduje razvoju raznovrsnih virusa.

Ne znam, ko je tvorac prvog kompjuterskog virusa, ali ideja je poznata od davnina... "Otac laži" (Jovan 8,44) je kreirao greh, koji je neka vrsta prototipa kompjuterskog virusa. "Nećete vi umreti..." (1. Mojsijeva 3,4) je bila laž, koja je servirana prvom ljudskom paru u Edemskom vrtu. Dakle, "Edemska poruka" je bila lažna i imala je u sebi ugrađen "prvi virus". Slično je to i danas u oblasti kompjutera: spolja izgleda kao neki korisni program ili simpatična poruka, ali negde iznutra je sakriven razarajući sadržaj.

Zašto je napravljen kompjuterski virus?

Da bi proizveo dobro i napredak? Ne deluje baš tako. Biblijski izveštaj ukazuje da je efekat "prvog virusa", t.j. greha bio (i jeste) smrt. Savremeni kompjuterski virusi, takođe prouzrokuju velike štete.

(Upotreba virusa kao "zaštite originalnih računarskih programa od krađe" se baš ne uklapa u razmatranje ovog teksta, ali takva upotreba virusa je više izuzetak nego pravilo.)

Da li je postojalo nekakvo

"antivirusno upozorenje" u Edemskom vrtu?

Da, ali je naišlo na neposlušnost. Upozorenje Božje je glasilo: "Jedi slobodno sa svakog drveta u vrtu; ali s drveta poznanja dobra i zla ne jedi, jer u koji dan okusiš s njega umrećeš." (1. Mojsijeva 2,16-17) Adam i Eva su ugradili (možda sluteći opasnost) i dodatnu zaštitu "ne diraj" (1. Mojsijeva 3,3), ali ipak nisu odoleli iskušenju. I tako je počela zaraza velikih razmera. Nastavilo se sa prvim bratoubistvom (1. Mojsijeva 4,8) a virus greha se do danas širi po celoj našoj planeti...

Da li postoji nekakav

"antivirusni program" za virus greha?

Da, hvala Bogu, postoji spasenje, t.j. Spasitelj! "Sin se Božji zato javi da uništi dela đavola." (1. Jovanova 3,8) Savršeni antivirusni program je opisan na stranicama Biblije, nebeskog životnog priručnika: "... i krv Isusa, Sina njegova, očišćava nas od svakoga greha." (1. Jovanova 1,7) Zapazimo, da je ovaj biblijski antivirusni program univerzalan, jer "očišćava od SVAKOG greha"; dok svaki novootkriveni kompjuterski virus zahteva kreiranje novog, odgovarajućeg antivirusnog programa za čišćenje zaraženog kompjutera.

Da li si već instalirao (instalirala) ovaj

biblijski antivirusni program u svoju životnu konfiguraciju?

Ako nisi: učitaj ga verom u "operativni sistem svog života". Ako jesi: javi onima, koji za njega još nisu čuli... Neka posete "nebeski web-site" i verom "downloaduju" ovaj program večnog života.

Jedan "antivirusni savet" iz nebeske ordinacije.

Počeli smo sa medicinom, pa da se za trenutak vratimo u ovu oblast. Verovatno ste već čuli za klasičan savet iz lekarske ordinacije: "Bolje sprečiti - nego lečiti." Prihvatimo ga kao savet iz nebeske ordinacije i neotvarajmo "sumnjive životne ponude", jer živimo u epohi virusa.

Za kraj, citiram jednu E-mail poruku,

koja nas podseća da živimo u epohi virusa:

"From: __@_._ To: Janko Bako

Subject: Upozorenje o novoj vrsti virusa

Postovani,

Pojavio se novi virus, kojeg su strucnjaci Microsoft-a (www.microsoft.com) i McAfee-a (www.mcafee.com) oznacili jednim od najopasnijih do sada! Virus se pojavio juce poslepodne i za sada nema resenja. Ovaj virus brise deo diska s vitalnim podacima za rad racunara (nulti sektor). Virus se sam salje dalje na sve adrese vaseg adresara, a kao predmet (Subject) naveden je naslov "A Virtual Card for You".

DAKLE, NE OTVARAJTE PORUKE S NASLOVOM "A Virtual Card for You"! Cim dobijete poruku s tim naslovom IZBRISITE JE!

Cim se takva poruka otvori, racunar se zamrzne, a kada se ponovno startuje kombinacijom tipki ctrl+alt+del ili tipkom za reset, virus trajno unistava vitalne podatke na disku. Prema vestima koje je objavio CNN (www.cnn.com), virus je jucer izazvao paniku u Americi.

Molim da ovu poruku proslijedite svim Vasim prijateljima! Bolje je da ovu poruku upozorenja prime 25 puta, nego niti jednom!

Intel je takoder upozorio da se pojavio jos jedan vrlo opasan virus, koji se prenosi s porukom naslova "An Internet Flower For You".

DAKLE, NE OTVARAJTE PORUKE S NASLOVOM "An Internet Flower For You"! Cim dobijete poruku s naslovom "An Internet Flower For You", IZBRISITE JE!

Ovaj virus brise sve dinamicke veze izmedu datoteka s podacima na disku (.dll files), nakon cega se PC vise ne moze startovati!

MOLIM POSALJITE OVO UPOZORENJE SVIMA IZ VASEG ADRESARA!"

^vrh

ISUS, FILIP I ĐURA

- Vlatko Dir

Đura, ili kako ga ovde zovu George, i Marija Hano su rodom iz Aradca kod Zrenjanina. Doselili su se u Kanadu davne 1986. godine. Žive u Misisagi, gradu neposredno pored Toronta. Imaju dvoje dece.

Njihova životna priča je na prvi pogled veoma slična priči svakog doseljenika. Svakodnevno suočavanje sa novim jezikom, novom sredinom, novim ljudima i običajima, novim vrednostima i drugačijim načinom razmišljanja. Ali, vredni i strpljivi, brzo su se snašli i gradili svoje mesto u novom zavičaju. Ono što njihovu priču čini drugačijom je to, da su sa dolaskom u novi svet susreli Isusa i zakoračili u novi život.

Sreli smo se po prvi put pre nekoliko godina kada su verni iz njihove crkve posetili zajednicu u koju sam ja išao. Zaplakao sam od radosti, jer su to bili prvi naši ljudi koje sam upoznao, a da su pripadali istoj verskoj porodici kao i ja. Od tada smo imali brojne susrete na molitvenim sastancima utorkom popodne u crkvi koju je vodio brat Pavle Kovač u Misisagi, kao i u njihovom i svom domu. Srdačni i jasnih uverenja, svoju veru praktikuju u svakodnevom životu.

Pre izvesnog vremena otisnuli su se u veri sa Bogom ka novim blagoslovima, otvorili su radnju specijalizovanu za izduvne sisteme na kolima. Lepo opremljena, čista i osvetljena radionica je po mnogo čemu veoma nesvakidašnja. Svi radnici su hrišćani, kancelarije su oblepljene biblijskim citatima, a police pune verske literature. Da se ne radi o automobilskoj radnji čovek bi pomislio da je ušao u crkvu. Utisak nije daleko od istine, jer pored ljubaznosti, brze i kvalitetne usluge i fer cena ponudiće vam svedočanstvo, savet i molitvu. Već nekoliko mušterija je u njihovim prostorijama predalo svoje živote Hristu, dok su čekali da im kola budu popravljena, a bilo je i isceljenja. Božja prisutnost u njihovom životu je tako izuzetna da ne može a da ne zagreje srce, osnaži veru i pruži utehu i nadu.

Mada veoma zaposlen, Đura je kada sam ga upitao, odmah pristao da podeli svoje svedočanstvo sa čitaocima Sionske Trube.

* * *

Đuro, koliko dugo si sa porodicom u Kanadi?

Od 1986. godine. Danijel je rođen u ovde... Sandra je rođena u Zrenjaninu.

Kako i kada si postao hrišćanin?

Marija je primila Gospoda drugog dana po našem dolasku ovamo u Kanadu u Julu '86-te. Nije znala ni engleski, a Duh Sveti ju je dotakao. Svi Marijini su bili verni i oni su se već dugo molili za nas. Ja sam primio Gospoda tri meseca kasnije, ...trebalo mi je malo vremena. Bili smo u Queensway Cathedral (dugi niz godina najveća pentekostalna crkva u Torontu) i pozvali su one koji hoće da predaju život Hristu da izađu napred. Osetio sam nečiju ruku na ramenu. Kada sam se okrenuo, iza mene nije bilo nikoga. Razumeo sam da me Gospod poziva.

Možeš li nam nešto reći o crkvi u koju idete?

Prvo smo išli u Queensway Cathedral, prvih četiri - pet meseci. Potom nas je Gospod pozvao da odemo u International Revival Church, koju je predvodio brat Pavle Kovač u kojoj je bilo Slovaka, Čeha, Jugoslovena, Kineza, Portugalaca, Španaca, Indijaca... Kasnije, kada je Bog pozvao brata Pavla da radi isključivo kao evanđelista, došli smo u Christian Family Church u kojoj smo i sada.

Kako si došao na ideju o biznisu, koji bi istovremeno širio i radosnu vest?

Brat Philip, inače Kinez, koji je moj partner je došao sa tom idejom, ali smo pre svega par meseci proveli sate i sate u molitvi dok nam Gospod nije stavio na srce šta da radimo. Nismo ništa hteli bez Njega. Hteli smo da On bude prvi u onome što radimo.

Reci nam nešto o počecima.

U februaru 1997. smo otvorili radnju. Svaki početak je težak... Prvih godinu dana je bilo izuzetno teško. Mislili smo da je naša vera velika, ali smo brzo shvatili da to baš nije tako. Bilo je razočaranja, ali smo znali da smo u savršenoj volji Božjoj, jer smo se za to molili i nikada nismo posumnjali. Bilo je dana kada smo po osam sati proveli u molitvi, jer niko nije zvao ili došao. Onda, videli smo čuda; bilo je da smo se molili da telefon zazvoni i javi se mušterija i on je zazvonio! Bilo je kao da smo molitvom diktirali telefonu. Svi su govorili da nećemo uspeti, ali smo mi verovali u pobedu. Ne da smo verovali u sebe, nego smo verovali Bogu, koji je stajao iza nas. Svi smo se molili; Philip, Philipova žena, Marija i ja. Tako smo Philip i ja postali veoma bliski. Čitali smo mnogo u to vreme i to nas je održalo. Naročito smo čitali Sveto Pismo. Ono nas je držalo i drži nas i danas. Evo, još smo tu posle četiri i po godine.

Ime tvoje firme je JPG Exaust. Šta znači JPG?

Jesus, Philip and George - Isus, Filip i Đura. Zato to stoji tako, jer je Isus prvi i uvek će biti prvi. To je najvažnije. Ili, Just Praise God - Samo slavi Boga!

Kako bi definisao ono što radiš sada? Je li to evangeliziranje, ili misijski rad?

Naš biznis nije ni evangelizacija, ni misija. Mi verujemo, da ako nas Gospod blagosilja to je za Njegovu slavu. Bog se pokazuje kao veran. Verujem da smo mi davaoci, u ovom času finansijski pomažemo pet velikih evanđelista i njihove službe. Verujemo da nas Gospod blagosilja, tako da možemo druge da blagoslovimo. A blagosloviće nas još i više. Svakih pet, šest meseci dodamo spisku onih koje pomažemo po celom svetu još po jednog evanđelistu. U tome smislu smo deo evangelizacije.

Šta možeš da kažeš o ljudima, koji se obrate u vašoj radnji?

Posvetili smo biznis Bogu. Onima, koji dođu kažemo ko smo i šta smo. Mušterije osete taj mir - svedočanstvo Svetog Duha. Tako kada im svedočimo neki ljudi se obrate a bilo je i isceljenja kao rezultat molitve. Neki, koji čuju svedočanstvo odu i možda naprave odluku kasnije. To ćemo verovatno saznati jednog dana, kada odemo u nebo, ko se sve obratio... Bilo je onih, koji su se obratili a verujemo da će ih biti još više i više.

^vrh

misaone refleksije

VELIK SI BOŽE

- Nada Muzički (Beograd)

17.04.1993.

Što se više naprežem da te dokučim, osećam, kao da mi ruke prolaze kroz vazduh, i onda očaj. Sve je prazno u našim nastojanjima. Čovek je tako mali, i u svojim sebičnim pokušajima ne može se vinuti u susret nebeskim prostranstvima.

Spuštam pogled, ruke klonu, jezik umukne, a srce kao da prestane kucati. Sedim u svojoj skrušenosti tako izgubljena i umorna od promašenih pokušaja. Svaki pokušaj pada u more neuspeha. Kada izgubim svaku nadu i izgubim poverenje u sebe, kada spoznam svoju nemoć i skoro padnem u očaj, tada se počne nešto gibati. Odjednom si tu, tako velik, meni neshvatljiv a tako potreban. Uvlačiš se polako u svaki delić moga bića i onda život počne teći mojim žilama, srce počne brže kucati a radost me ispunjava. Tada počnem shvatati da sama ne mogu ništa. Ne mogu se vinuti gore, a to nije ni potrebno. Sve što treba jeste da tebi dozvolim da dođeš k meni. Možda naše telesno srce ne bi ni izdržalo kad' bi se vinulo gore, od silne radosti bi možda i puklo.

Zato hvala ti da si tu oko mene, u meni, sa mnom. Ti si tako svedovoljan, silan a u isto vreme tako blag. Ti si melem koji leči najljuće rane, najbolje lepilo koje lepi srce rasuto u hiljadu komada. Očaj obnavljaš u nadu, žalost u radost, bol u smeh.

Velik si Bože a ipak staneš u moje malo srce. Ti mu daješ život i hoćeš da ono kuca tvojim otkucajima. Nebesku slavu, tvoju slavu ulivaš u njega i tada zaboravljam na bol i patnje, koje su oko mene a znaju da se dotaknu i moga krhkog tela želeći da slome i telo i dušu. Ali ja imam tebe jer je tvoja milost tako htela i tvoje je obećanje: "Niko te neće oteti iz moje ruke". I neće Bože.

Zato te hvalim i proslavljam tvoje sveto ime. Veličam tvoju veličinu jer velik si Bože. Amin.

ZAMISLI SE NAD SVOJIM BLAGOSLOVOM

- Priložio: Branko Milijašević

Kada bi se populacija cele planete Zemlje smanjila na selo sa 100 stanovnika, ali, da se se sačuva odnos svih ljudskih razlika, kako bi to selo izgledalo? Upravo to je bio predmet istraživanja gospodina Fila Hartera, lekara u Stenfordskoj univerzitetskoj bolnici.

Ovo su rezultati njegovog istraživanja:

"U selu bi živelo:

- 55 Azijata, 21 Evropljanin, 8 Afrikanaca i 14 stanovnika sa Zapadne polulopte...

- 52 žene, 48 muškaraca...

- 70 "obojenih", 30 belaca...

- 89 heteroseksualaca, 11 homoseksualaca...

- 6 ljudi bi bili vlasnici svog svetskog bogatstva... i svi bi bili iz SAD...

- 80 bi živelo u kući koja nema elementarne uslove stanovanja...

- 70 bi bilo nepismeno...

- 50 bi oskudevalo u hrani (bili bi gladni)...

- 1 bi uvek bio na ivici smrti...

- 1 žena bi uvek bila trudna...

- 1 čovek bi bio visokoškolovan...

- 1 bi imao kompjuter..."

Sledi samo jednostavnija interpretacija gore navedenih činjenica:

Ako živite u lepom stanu ili kući, imate dovoljno hrane i pismeni ste, vi ste član vrlo malog broja ljudi.

Ako ste vlasnik lepog stana ili kuće, imate dovoljno hrane, pismeni ste, a imate još i kompjuter - vi ste član elite.

Ako ste se jutros probudili više zdravi nego bolesni, vi ste srećniji nego milion ljudi koji neće preživeti ovu nedelju.

Ako nikad niste bili u ratu, niste doživeli samoću tamnice, strahote, mučenje, ili glad... sretniji ste više nego 500 miliona ljudi na ovom svetu.

Dok možete da odlazite u crkvu, bez straha od ponižavanja, hapšenja, mučenja ili smrti, sretniji ste od milijarde ljudi, koji nisu te sreće.

Dok imate hranu u frižideru, odeću na sebi i krov nad glavom... bogatiji ste od 75% stanovništva ove planete.

Ako imate para u banci, u svom novčaniku, pa još štošta i uštedite, pa vi ste među 8% najbogatijih ljudi na svetu.

Ako su vaši roditelji još uvek živi i u braku, vi ste vrlo redak slučaj...

Ako držite glavu uzdignutu i sa osmehom na licu, i stvarno ste zahvalni Gospodu... blagosloveni ste, zato što većina ljudi ima tu mogućnost, ali to ne radi...

Ako držite nekog za ruku, ako grlite nekoga, ili se samo dotičete njegovog ramena... blagosloveni ste, zato što znate da pružite dodir isceljenja...

Dok god možete da čitate ove redove, dvaput ste blagosloveni, zato što je na vas neko mislio. Štaviše, blagosloveni ste više nego dve milijarde ljudi, koji su nepismeni...

Blagosloven ovaj divan dan, kada čitate ovaj tekst. Saberite sve svoje blagoslove i pošaljite ovaj tekst dalje, da opomene sve ostale koliko smo blagosloveni.

LIČNA EVANGELIZACIJA - KLJUČ RASTA CRKVE!

Američki Institut za rast crkve (Pasadena, California) napravio je veliku anketu u crkvama širom amerike sa samo jednim pitanjem: "Šta ili ko je bio razlog, da ste došli Hristu i crkvi?" Ispitanici su dali najčešće ovih osam odgovora:

1) 1/2-1% - Evangelizacija.

2) 1-2% - Posebna potreba.

3) 1-2% - Poseta.

4) 2-3% - Ušetao unutra.

5) 2-3% - Program crkve.

6) 4-5% - Biblijska poučavanja.

7) 5-6% - Zbog pastira.

8) 75-90% - Prijatelj, poznanik.

IZVOLITE, PROBAJTE ME

- nepoznati autor

Jedan misionar je pao u ruke ljudožderima. "Predpostavljam da želite da me pojedete?" Pitao je misionar. Poglavica to potvrdi klimanjem glave. "Ne, nemojte to činiti!", savetuje ih misionar, "Neću vam se nikako dopasti!" Rekavši to izvadi džepni nož i odseče parče svoje podkolenice i da ga poglavici: "Evo, probajte me i uverite se sami." Poglavica zagrize ponuđeni mu komad misionara, malo ga prožvaka, ispljune i naredi da puste misionara. Posle ovoga događaja dotični misionar je još pedeset godina živeo i radio na ostrvu a sve to zahvaljujući svojoj veštačkoj nozi - protezi.

"MI SMO UMRLI

PRE NEGO SMO SE NA OVO ODLUČILI"

- nepoznati autor

James Calvert je pošao kao misionar na Fudži ostrva, gde je bilo ljudoždera. Za vreme putovanja kapetan broda je uporno pokušao da ga odvrati od te ideje. "Gospodine, James, da li ste svesni da vi rizikujete vaš život i živote ljudi koji idu s vama, među te divljake?" Calvert odgovori: "Gospodine, mi smo umrli pre nego smo se odlučili da pođemo na ovaj put."

NISAM DAO NIŠTA

- nepoznati autor

Na obali mora, stajao je jedan čovek. Njegovo srce je bilo sretno. Posmatrao je brod koji je isplovljavao iz obližnje luke, zauzimajući polako svoj kurs prema istoku - Orijentu. Pored njega je stajao jedan drugi čovek i, takođe, gledao u pravcu broda, sa očima punih suza, koje su tekle niz njegovo staro izborano lice. Na njegovom licu nije se očitovala tuga već radost, njegove suze nisu bile suze žalosti, već suze radosti. Čovek, ga malo promotri, priđe mu i zapita ga radoznalo: "Zašto plačete, gospodine?" Starac odgovori, ne spuštajući pogled s broda: "Pogledajte taj brod, koji odlazi na daleki orijent, u njemu je moja ćerka jedinica. Ona odlazi u misiju. Tamo će propovedati evanđelje izgubljenima." To čuvši, čovek obori pogled i tiho zaplaka. "Šta vam je, zašto plačete?" Upita tiho starac. "Mislio sam da sam ja dao tako puno Bogu a sada znam da nisam dao ništa... taj brod nosi moj poklon od milion dolara za misijske potrebe na Orijentu... bio sam ponosan da sam dao tako puno, ali sada kada vidim šta ste vi dali... ja nisam dao ništa..."

NEPOMERLJIVI KAMEN

- nepoznati autor

Jednom davno, bio je jedan čovek, koji je noću spavao u svojoj brvnari. Jednom ga je, usred noći iznenada probudila jaka svetlost i sam Spasitelj se pojavio pred njim. Gospod je rekao čoveku, da želi da mu poveri jedan posao (službu), pokazao mu je jedan veliki kamen ispred njegove brvnare. Spasitelj mu je objasnio da očekuje od njega da gura taj kamen svom svojom snagom. Ovaj čovek je to i radio, iz dana u dan. Mnogo meseci ga je naporno gurao, od izlaska do zalaska sunca. Svoja ramena je redovno postavljao naspram hladne i masivne površine nepomerljivog kamena, gurajući ga svom svojom snagom.

Svako veče se čovek vraćao u svoju brvnaru umoran i sa osećajem da mu je ceo dam prošao uzalud. Videvši da čovek pokazuje znakove obeshrabrenja, Đavo je odlučio da čoveku u um ubaci misli: "Guraš taj kamen već toliko vremena i on se nije pomerio nimalo. Zašto sebe ubijaš ovim smešnim poslom? Nikada ga nećeš pomeriti." Ovakve misli su ubedile čoveka, da je posao koji radi nemoguć, neostvarljiv za njega i da je sve to samo gubljenje vremena.

No, đavolje misli su čoveka posle nekog vremena još više uznemirile: "Zašto se ubijam ovim poslom?" Rekao je sam sebi: "Neću više sve ovo da shvatam tako ozbiljno, radiću to kad mi se prohte. Svaki dan pomalo, mislim da će to biti sasvim dovoljno."

Tako je povremeno gurao veliki nepomerljiv kamen, sve dok mu i to nije dosadilo. Stoga je odlučio, da odmah ode na molitvu i Gospodu kaže sve, o svoj toj već apsurdnoj situaciji za njega.

Molio je: "Gospode, ja sam radio dugo i teško u tvojoj službi, svom svojom snagom, već par godina guram kamen za koji si mi rekao. Ipak, posle toliko mnogo vremena, nisam uspeo da kaj kamen pomerim ni jedan jedini milimetar. Šta je u pitanju? Zašto to ne mogu da uradim?" Gospod mu je nežno odgovorio: "Dete moje, kada sam pre nekoliko godina od tebe tražio da mi služiš i poverio ti ovaj zadatak, nisi se žalio prihvatio si ga. Dao sam ti zadatak da svom svojom snagom guraš taj veliki teški kamen. To si i ti radio. Međutim, ni jednom nisam spomenuo, da od tebe očekujem i da ga pomeriš. Tvoj zadatak je bio samo da guraš. Sada došao si mi da se žališ na snagu i vreme koju si uzalud potrošio, misleći da je sve to bilo uzalud. Da li je to zaista tako? Pogledaj sebe. Tvoje ruke su snažne i mišićave, tvoja leđa gruba i otvrdla, jer tvoje ruke i telo je trpelo stalan pritisak toliko vremena. Tvoje noge su postale masivne i jake jer su se suprostavljale otporu velikog kamena. Ti si se promenio, tvoje sposobnosti i mogućnosti su sada veće, nego pre. Ti nisi uspeo da pomeriš kamen, ali tvoja služba je bila da poslušno guraš i da razvijaš svoju veru u Mene u nadi, da će taj kamen jednom biti pomeren. To se od tebe očekivalo dete moje. Sada si spreman da ideš i evanđeljem pomeriš ovaj svet za Mene i da se odupreš svakom ljudskom napadu i opoziciji." Još mu reče: "...slugo dobri i verni, u malom si bio veran, nad mnogim ću te postavit..." (Mat. 25:21)

^vrh

Smešna strana...

Hvala ti što si me upoznao sa istinom.

Sada idem u tvoju zemlju da propovedam

evanđelje, čujem da je tamo velika potreba...

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 7 / 2001.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Isus se ne može sakriti - Alan Carr

* Radujem se večnom životu - Stanislav Kaczmarczyk

* Polikarp - Jan Vareca

* Nebeski grad - Vladimir Červenji

* Tri svedočanstva - razni autori

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

u knjizi Otkrivenje, sedmom poglavlju čitamo o bezbrojnom skupu pred tronom Jagnjeta Božjeg. Ko su ti ljudi? To su oni koji su pobedili, koji su Jagnjetu ostali verni i poslušni do same smrti. To su oni, koji su na zemlji mnogo pretrpeli radi imena Njegovog. To su oni, koji su nosili svoj krst. Sada u njihovim očima nema više suza, niti njihova duša uzdiše od bola. Ono što sada poznaju jeste blaženstvo i radost, jer Boga gledaju dan i noć, i s Njim će biti zauvek. Blagosloven je svršetak onima koji do kraja života slede i verni su Spasitelju. Ostati veran Gospodu, i po cenu smrti, je jedina odluka predanja, koja zadovoljava Hrista. Veran mu biti do zadnjeg otkucaja srca i daha je predanje koje On traži i očekuje od svojih sledbenika.

Da bi se Hrista sledilo, potrebno je ispuniti Njegove uslove - zapovesti. On u Mateju 16:24 ističe dva uslova: Odricanje sebe - prestati sa ugađanjem sebi, uzimanje i nošenje svog krsta - hrabro priznanje Hrista pred drugima i spremnost da se na Njemu bude razapet (umre): svetu, grehu, telu. Ovo je prijemni ispit u Hristovo učeništvo, koji mnogi ili ne žele polagati ili nastoje da ga nekako izbegnu, jer baš i nije prijatan. To Gospod zna, zato i kaže: "Mnogi su pozvani, ali je malo izabranih." (Mat. 22:14)

Neko je rekao: "Bez krsta nema proslavljenja" i to je istina, jer kako i čitamo u Otkrivenju: do tamo su stigli samo oni koji su dotle nosili svoj krst verno i strpljivo do same svoje smrti.

Uzmi svoj krst i kreni za Hristom, bez kompromisa, jer te čeka Njegova slava... i to je jedini način da budeš izabran, Njemu ugodan...

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

ISUS SE NE MOŽE SAKRITI

- Alan Carr

U sedmom poglavlju evanđelja po Marku nalazi se izveštaj o dva Isusova čuda. Tu je i poruka farisejima, o njihovoj lažnoj pobožnosti. Oni su spolja izgledali čisti, sveti, ali iznutra prljavi, nesveti. Prvo čudo je čudo isceljenja, kćerke jedne žene Sirofeničanke. Drugo čudo jeste takođe čudo isceljenja. Isus je učinio da gluv čovek ponovo čuje. Sva ova događanja su kulminirala, kako čitamo u 37. stihu: "I divljahu se preko svake mere govoreći: sve je dobro učinio, i gluve čini da čuju i neme da govore." (EČ)

Stoga, nije ni čudo što Pismo za Njega kaže: "On nije mogao ostati sakriven." (Mk. 7:24) Posle svoje poruke farisejima i zakonicima, On se udaljio od njih i otišao prema granici Tira i Sidona. Ušao je u jednu kuću, da bi se odvojio od mnoštva, koje ga je tražilo i sledilo, ali Reč kaže: "On nije mogao (tu) ostati sakriven." Od svog dolaska na ovaj svet, Njegov život nikada i nikako nije mogao ostati sakriven.

Njegovo rođenje nije bilo sakriveno

Bog je na nebo stavio posebnu zvezdu iznad Vitlejema one noći kada je trebalo da se rodi, mnoštvo anđela je obznanilo taj događaj pastirima u polju Judeje. Nebeski hor je pevao: "Slava Bogu na visini i na zemlji mir među ljudima koji su po Božjoj volji." (Lk. 2:14)

Njegovo detinjstvo nije bilo sakriveno

Kada su se dani navršili, Marija je povela Isusa u jerusalimski hram, da ga predstavi (prinese) pred Gospoda, kako je zapovedao Mojsijev zakon. U hramu je bio jedan star čovek po imenu Simon. Sveti Duh je objavio, da neće videti smrti, dok svojim očima ne vidi Hrista Spasitelja (Mesiju). Kada je Simon ugledao Isusa, uzeo ga je na svoje ruke i blagoslovio Boga rekavši: "Sad otpuštaš s mirom svoga služitelja, Gospode, po reči svojoj, jer su moje oči videle spasenje tvoje, koje si pripremio pred svim narodima, svetlost za prosvećenje mnogobožaca i slavu svoga naroda, Izrailja." (Lk. 2:29-32 EČ)

Njegovo krštenje nije bilo sakriveno

Jovan Krstitelj je propovedao o onom, koji će doći posle njega, kome nije dostojan razvezati sandale. I u onaj dan, kada se Isus pojavio među mnoštvom naroda koji je došao da sluša i da se krsti od Jovana. Jovan je podigao svoju ruku prema Isusu i rekao: "Gle, jagnje Božije..." (Jov. 1:36) Kada ga je krštavao u reci, nebesa su se otvorila i Duh je sišao u obličju golubice na Isusa i ču se glas s neba, "Ovo je Sin moj ljubljeni, koji je po mojoj volji." (Mat. 3:17 EČ)

Njegova služba nije bila sakrivena

Mnogo puta je Isus bio umoran, čak iscrpljen. Odlazio je na neka mesta tražeći malo mira i odmora, ali nikada mu nije uspevalo da se sakrije, ljudi bi ga uvek nalazili i prilazili mu. Naš današnji stih to potvrđuje, "nije mogao ostati sakriven." (Mk. 7:24)

Njegova smrt nije ostala sakrivena

Iako ga je svet odbacivao kao Gospoda, svo stvorenje je objavilo da je On zaista Sin Božji. Sunce je prestalo da sja, mesec je prestao da svetli. Zemlja se tresla i stenje se lomilo. On je bio uzdignut na krst javno između neba i zemlje. "I gle, zavesa u hramu rascepi se na dvoje od gore do dole, zemlja se zatrese, i stene se raspadoše, i grobovi se otvoriše te vaskrsnuše mnoga tela umrlih svetaca; i izašavši iz grobova posle njegova vaskrsenja uđoše u Sveti grad i pokazaše se mnogima. A kapetan i koji s njim čuvahu Isusa videvši zemljotres i šta se dogodilo, uplašiše se vrlo i rekoše: ovaj zaista beše Božiji Sin." (Mat. 27:51-54 EČ)

Njegova sahrana nije bila sakrivena

Njegovo beživotno telo su položili u pozajmljen grob i na ulaz navalili veliki kamen. Straža od rimskih vojnika trebalo je da ga sačuva od toga da se On ponovo vidi. Na ulaz u grob stavljen je pečat, znak rimske vlasti i moći. Ipak, kada je došlo vreme da se napuni Pismo, On je ustao! Ni Smrt, ni pakao, niti grobni kamen, niti moć Rima nisu mogli da ga sakriju! On je ustao!

Želim da o Isusu spomenem još tri stvari, koje proizilaze iz našeg današnjeg stiha, koji razmatramo.

On ne može ostati sakriven

od onih koji ga traže (Jer. 29:13-14a)

Kada duša postane umorna a srce teško, kada počne da traži Gospoda, On se tada neće sakriti od nje. Ono će ga naći, ako ga traži? Isus te uvek čeka. Na tebi je da napraviš prvi korak i da otvoriš vrata na svom srcu, da bi On mogao prići tebi i ući.

Svaki hrišćanin se barem jednom našao u takvim situacijama kada je pomislio da više ne može ići dalje. Ipak i u takvim trenucima treba ponovo potražiti Isusa na krstu. Kao kad smo mu prvi put prišli, tu na krstu smo ga videli u svom Njegovom sjaju, svetlu, milosti i ljubavi. Tu ispod krsta, naše breme greha je spalo, bilo odbačeno daleko od nas. Isus se nikada neće sakriti, kada tražimo spasenje od greha!

On ne može ostati sakriven

u onima, koji su ga pronašli (Dela 4:13)

Spasenje je kao neka bolest, koja zahvata celu osobu. Spasenje će učiniti da osoba izgleda drugačije, da priča drugačije, da radi drugačije, pa čak i da miriše drugačije. (2. Kor. 5:17)

Kada je osoba spašena, tada Sveti Duh počinje da živi u toj osobi tj. u njenom životu i to će svet svakako primeti. Videće, da se ta osoba susrela s nečim, što ju je potpuno promenilo. Isus je taj, koji menja živote ili bolje reći, Isus čini, da bude On vidljiv u životima dece Božje. Ako Isus živi u tebi, onda ga ne možeš nikako sakriti (Jov. 14:16-17). Ustvari, koji bi iskreni hrišćanin, hrišćanin koji ga ljubi i poželeo da ga sakrije?!

On neće biti sakriven

od onih koji su ga odbacili (Otk. 1:7)

Grešnik može da živi svoj život potpuno bezbrižno, tako da nikad i ne pomisli da traži Gospoda. No, doći će vreme kada će se grešnik sa Njim susresti, vreme kada će ga videti. Onda će takav čovek morati da mu se pokloni i da prizna svojim ustima, da je On Gospod tj. njegov Sudija.

Pavle kaže u poslanici Filipljanima 2:9-11: "Zato ga je Bog preuzvisio i darovao mu ime koje je nad svakim imenom, da se u ime Isusovo prikloni svako koleno onih koji su na nebu, i na zemlji, i pod zemljom, i da svaki jezik ispovedi da je Isus Hristos Gospod na slavu Boga Oca." (EČ)

Bog je dao svog Sina, da Njegovo ime bude iznad svakog imena. Jednog dana svako koleno će pred Njim kleknuti i svaki jezik priznati da je On Gospod! Tada će biti prekasno za svakog nepokajanog grešnika. Neće imati gde da se sakrije u taj dan od svog Stvoritelja - Sudije!

Zahvaljujem Bogu da Spasitelj i spasenje nije sakriveno. Kada je u pitanju njegovo spasenje Bog sa čovekom ne igra žmurke. Gospod se ne sakriva, On čeka raširenih ruku da te primi i skine tvoj teret. Dakle, ako ti treba - traži ga i naći ćeš ga.

"Volim one koji mene vole, a koji me traže, nalaze me." (Posl. 8:17).

^vrh

RADUJEM SE VEČNOM ŽIVOTU

- Stanislav Kaczmarczyk

Čovek ima u svom životu mnogo razloga za radost. Može se radovati zbog svoje kuće u kojoj ima svoju slobodu, zbog ljudi koji ga vole, zbog prelepe prirode, dobro urađenog posla, lepog umetničkog doživljaja, sigurne budućnosti...

Takođe, svako ko živi na ovoj zemlji se sreće sa bolešću, žalošću, gorčinom, strahom, izgubljenim poverenjem, izgubljenošću. Radosni i žalosni trenuci se smenjuju. Neko ima u životu više radosti, drugi opet više žalosti. Sa godinama polako dolaze umor, slabost i sve veći problemi. A ipak, čovek može u svakom dobu i u svim okolnostima - bio zdrav ili bolestan, i u trenucima velike sreće i teške žalosti - imati nepresušni izvor radosti i sigurnosti: večni život u kraljevstvu Gospoda Isusa Hrista.

Čoveku, koji veruje i sledi Isusa, On sam govori: "Ko veruje u mene ima život večni" (Jov. 6:47 LB), "Ja sam hleb živi, koji siđe s neba; ko jede od ovoga hleba živeće večno." (Jov. 6:51 LB), "Ovce moje slušaju glas moj, i ja njih poznajem, i one za mnom idu. Ja im dajem život večni" (Jov. 10:27 LB), "U istinu, u istinu vam kažem: Ko moju reč sluša i veruje Onome koji me posla, ima večni život, i ne dolazi pred sud, nego je prešao iz smrti u život" (Jov. 5:24 LB). A apostol Jovan svedoči: "Jer Bog toliko ljubi svet, da je i Sina svoga jedinorođenoga dao, da ni jedan koji u njega veruje ne propadane, nego da ima život večni" (Jov. 3:16 LB).

Neki ljudi ne razumeju biblijski pojam "večni život" i misle da će to biti nastavak zemaljskog života. Neki ljudi govore, da i onako imaju mnogo muka na ovoj zemlji, tako da živeti večno ni ne žele. Drugi opet, zamišljaju večni život poput "dosadnih" bogosluženja u crkvi i za takav život nemaju interesa.

Sigurno, pojam "večni život" ne govori mnogo. Međutim, kada čovek čitajući Sveto pismo sazna, šta sve obuhvata ovaj pojam, otvore mu se novi vidici i sasvim novo razumevanje večne budućnosti. Večni život će imati sasvim drugačiji kvalitet od ovog, koji sada živimo. Apostol Pavle je to lepo opisao: "To su stvari koje oko ne vide, i uho ne ču, i u srce čoveku ne dođoše, a koje spremi Bog za one koji ga ljube" (1. Kor. 2:9 LB). Ne možemo ni zamisliti, kakav nam divan, bogat i radostan život nebeski Otac priprema. Samo malo od tog bogatstva nam Bog objavljuje u Svetom pismu. S tim u vezi, želim da napomenem sedam vrsta Božjih obećanja, koja se odnose na večni život.

1. Večni život

ćemo živeti u novom telu

Sa ovim sadašnjim telom imamo mnogo problema i bolova. Kada bi trebalo da živimo večno u telu, koje je napao rak, bilo vrlo teško. No, Gospod Isus nam je spremio nova tela. Apostol Pavle je napisao:

"On će preobraziti telo poniženja našega, da bude slično telu slave njegove, po sili koju ima, da može sve sebi pokoriti." (Fil. 3:21 LB)

"Tako je i uskrsenje mrtvih: Seje se telo raspadljivo i ono uskrsava neraspadljivo. Seje se prosto i ono uskrsava slavno; seje se nejako i uskrsava silno... I kako nosimo obličje zemaljskoga, tako ćemo nositi i obličje nebeskoga... Jer ovo telo raspadljivo treba da se obuče u neraspadljivost, i ovo telo smrtno da se obuče u besmrtnost." (1. Kor. 15:42-44, 49, 53 LB)

Apostol Jovan je napisao:

"Ljubljeni, sad smo deca Božja, i još se ne pokaza šta ćemo biti. Ali znamo da kad se On pokaže, bićemo slični njemu, jer ćemo ga videti kao što jest." (1. Jov. 3:2 LB)

Apostolsko svedočanstvo je, dakle, sasvim jasno.

2. Večni život ćemo

živeti u novoj roditeljskoj kući

Najdražim mestom na ovoj zemlji je sigurno roditeljski dom. Istinski dom ne čine samo zidovi i nameštaj, nego i pre svega, dobri odnosi među njegovim stanovnicima. Istinski dom je mesto, gde "stanuju" sigurnost, radost, ljubav, mir, toliko potrebni u ovom životu. Bog, koji je naš Otac i Stvoritelj, zna da nam je potrebno takvo mesto savršene sreće i spokojnosti. Zato nam i u večnosti sprema dom, kao mesto sigurnosti i radosti. Uverava nas o tome i sam Gospod Isus, kada kaže:

"Mnogi su stanovi u domu Oca moga. A da nije tako kazao bih vam. Idem da vam pripremim mesto. I kad otidem i pripremim vam mesto, opet ću doći i uzeću vas k sebi, da i vi budete gde sam ja." (Jov. 14:2-4 LB)

Apostol Pavle je pisao Korinćanima:

"Znamo zaista da ako se ovaj šator, u kome mi na zemlji prebivamo, uništi, imamo na nebu zgradu, koja je Božje delo, dom večni, koji nije ljudska ruka gradila." (2. Kor. 5:1)

A u Otkrivenju Jovanovom možemo sa radošću pročitati:

"I čuh silan glas sa neba da govori: Evo šatora Božjeg među ljudima! On će prebivati s njima, i oni će biti narod njegov, i sam Bog biće s njima. On će otrti svaku suzu od očiju njihovih i smrti neće više biti, ni žalosti ni vike, ni bolesti neće više biti, jer prvih stvari nestade." (Otk. 21:3-4 LB)

Kako će prelepo mesto biti nebeski dom! Ne možemo ni zamisliti koliko će savršena biti ljubav, radost, mir i blaženstvo skojim ćemo tamo živeti.

3. Večni život će biti u znaku

radosti zbog nagrada koje će verni primiti

Božji čovek zna, da spasenje dobija na dar od Boga. To je neprocenjiv dar, koji nam je Isus dao svojom žrtvom. Onima, koji su ovaj dar primili i sa zahvalnošću služe Isusu, Gospod je obećao nagradu za službu, vernost i istrajnost. Apostol Pavle je pisao Timoteju:

"Dobar sam rat ratovao, završio sam trku, veru sam održao. Meni je već pripremljen venac pravde, koji će mi u taj dan dati Gospod, pravedan sudija, i ne samo meni nego i svima koji se raduju njegovom pojavljenju." (2. Tim. 4:7-8 LB)

Apostol Jakov je napisao:

"Blago čoveku koji pretrpi iskušenje, jer kad bude iskušan, primiće venac života, koji Bog obeća onima koji ga ljube." (Jak. 1:12 LB)

A Gospod Isus govori:

"Budi veran do same smrti i daću ti venac života." (Otk. 2:10 LB)

Biće to veliki trenutak za svakog hrišćanina, koji istupi pred Gospoda, i sve anđele, i celu Crkvu, i primi iz ruku Gospoda Isusa nagradu za učinjenu službu. Biće to mnogo dragoceniji trenutak od dobijanja titule doktora, ili dobijanja zlatne medalje na Olimpijskim igrama.

4. Večni život

znači imati večno nasledstvo

Apostol Pavle je napisao prelepe reči:

"Blagosloven Bog, Otac našega Isusa Hrista, koji nas po velikom milosrđu svome preporodi ka živoj nadi uskrsenjem Isusa Hrista iz mrtvih, a za nasleđe nepropadljivo, koje neće istrunuti ni uvenuti, koje je sačuvano na nebesima za vas, i koje je sila Božja verom sačuvala za spasenje, pripravljeno da se objavi u poslednje vreme! To je ono što čini vašu radost..." (1. Pet. 1:3-6 LB)

Apostol Pavle ovo potvrđuje prelepom konstatacijom:

"A ako smo deca i naslednici smo; naslednici dakle Božji, a sunaslednici Hristovi, samo ako sa njim trpimo, da se sa njim proslavimo." (Rim. 8:17 LB)

"U njemu ste i vi, slušavši reč istine, evanđelje spasenja svoga, u njemu ste i vi, primivši veru, zapečatili se Svetim Duhom obećanja, koji je zaloga nasleđa našega za izbavljenje onih koje je Bog sebi stekao na hvalu slave svoje." (Ef. 1:13 LB)

Ljudi se mnogo raduju kada naslede nešto od svojih predaka. A sva zemaljska nasledstva su samo prašina u poređenju sa večnim nasledstvom, koje će dobiti deca Božja od svoga Oca je takođe razlog za veliku radost.

5. Večni život

znači vladati zajedno sa Hristom

Većina ljudi na ovoj zemlji nije imala priliku da vlada. U Isusovom kraljevstvu će to biti drugačije. Tamo će deca Božja imati udela u vlasti Gospoda Isusa. On je to obećao:

"Hodite blagosloveni Oca moga, primite kraljevstvo koje vam je spremljeno od postanja sveta." (Mat. 25:34 LB)

"Dobro, dobri slugo, kad si mi u malome bio veran, evo ti vlast nad deset gradova." (Lk. 19:17 LB)

"Koji pobedi daću mu da sedi sa mnom na prestolu mome, kao i ja što pobedih i sedoh s Ocem na presto njegov." (Otk. 3:21 LB)

"Koji pobedi i održi dela moja do kraja daću mu vlast nad narodima. I pašće ih gvozdenom palicom..." (Otk. 2:26 LB)

Već je prorok Danilo dobio objavljenje ovog Božjeg obećanja:

"Ali će sveci Svevišnjega preuzeti kraljevstvo za večnost, za uvek." (Dan. 7:18 LB)

Ne možemo to ni da zamislimo. Hristova vlast će kvalitativno biti potpuno drugačija od vlasti današnjih vladara. Isus je kralj, tj. car koji služi. Delićemo sa Njime njegovu kraljevsku službu.

6. Život večni znači, takođe,

i učestvovanje sa Isusom na Sudu

Pavle je napisao vernicima u Korintu:

"Ne znate da će sveci suditi svetu ? Kad ćete dakle vi suditi svetu, jeste li nedostojni da sudite i o manjim stvarima ? Ne znate da ćemo i anđelima suditi?" (1. Kor. 6:2-3 LB)

Nešto od ovoga je Gospod objavio još Danilu:

"Dok ne dođe starešina dana i dade pravo svecima Svevišnjega, te dođe vreme da sveci preuzmu kraljevstvo." (Dan. 7:22 LB)

"I videh prestole, i onima koji seđahu na njima dade se vlast da sude." (Otk. 20:4 LB)

Učestovati sa Isusom na Sudu biće veliki trenutak. Hrišćani će ugledati otkrivene sve tajne grehe. Ljudi će biti pravedno suđeni i kažnjeni. Hrišćani će biti svedoci savršene pravednosti.

7. Večni život znači

zajednički život sa Isusom u slavi

Svaki čovek čezne za slavom. Ljudi ovog sveta se trude da zadobiju zemaljsku slavu svim mogućim i nemogućim sredstvima. Vernik zna da je zemaljska slava kao poljska trava. Zato se mnogo više trudi oko slave nebeske, oko slave Božje. Sveto Pismo nas poziva da tražimo slavu Božju:

"A kada se javi Hristos, život vaš, tada ćete se i vi s njim javiti u slavi." (Kol. 3:4 LB)

"Kome dugujemo što smo verom dobili pristup u tu milost u kojoj čvrsto stojimo, a hvalimo se nadanjem slave sinova Božjih." (Rim. 5:2 LB)

"A ako smo deca i naslednici smo; naslednici dakle Božji, a sunaslednici Hristovi, samo ako sa njim trpimo da se sa njim proslavimo. Ja držim da se muke sadašnjeg vremena ne mogu uporediti sa budućom slavom koja će se objaviti u nama." (Rim. 8:17-19 LB)

"Jer naše kratke i lake sadašnje brige donose nam, preko svake mere, večni deo slave, jer mi gledamo ne na stvari, koje se vide, nego na one koje se ne vide, jer su stvari vidljive prolazne a nevidljive su večne." (2. Kor. 4:17-18 LB)

Apostol Petar je napisao:

"I kad se pojavi poglavar pastirski, primićete nepropadljivi venac slave." (2. Pet. 5:4 LB)

Život sa Isusom u slavi je nešto stvarno izuzetno. Ne možemo ni zamisliti kolika će to biti slava.

Kada dakle razmišljam o smislu večnog života u svetlu Biblije, ne mogu drugo, nego da uzvisujem i slavim Gospoda Isusa Hrista, što nam je spremio ovaj dar i prelepu budućnost.

Preveo i priložio: Branko Milijašević.

^vrh

POLIKARP

- Jan Vareca

Smrću apostola Jovana, oko 100. godine nestao je i posljednji očevidac Isusova života na Zemlji. Novu, mladu veru susrele su brojne teškoće i nevolje: pitanja doktrina, problemi oko organizacije crkve, lažna učenje i progonstva. Ljuti zbog naglog širenja nove "sekte" kroz svoje carstvo, rimski carevi su gledali na Hristove sledbenike sa strahom i nedoumicom.

O Polikarpovom ranom životu postoje samo površni detalji. Ipak, njegovi kasniji zapisi i svedočanstva iz zapisa drugih ljudi, pokazuju da je on bio učenik apostola Jovana i da je poznavao Andriju i Filipa. Dva kasnija crkvena oca: Jeronim i Tertulijan, izjavljuju da je apostol Jovan imenovao Polikarpa za nadglednika crkve u Smirni.

Iz malobrojnih celih Polikarpovih zapisa sačuvano je i jedno pismo, koje datira iz oko 110. godine. To pismo je on poslao crkvi u Filipima. Ono sadrži 14 kratkih glava sa lepim ukrasima od pojedinih stihova iz Biblije. Polikarp piše da je "Hrist trpio zbog naših greha čak do suočenja sa smrću", i "vi ste spašeni milošću, a ne zbog svojih dela". On je opominjao Filipljane: "Molite za careve, činovnike, vladare i za one koji vas progone i mrze." Njegova opomena nije bila bez osnove. Progoni i mržnja naroda protiv hrišćana su bili veliki, ali Polikarpov odgovor na to bilo je ponavljanje Hristovih reči: "A ja vam kažem: ljubite neprijatelje svoje i molite se za gonitelje svoje." (Mat. 5:44 EČ)

Smirna je bila bogat lučki grad gde se između mnogih grčkih i rimskih bogova, prvenstveno obožavao bog Bahus (Dionisus). Ovaj grad je svakog februara priređivao sportske igre koje su bile poznate po celom tadašnjem svetu.

Ne zna se tačno da li 155. ili 156. godine, Smirna je bila uzavrela od bučnih masa ljudi. Mase koje su se došle, da prisustvuju sportskim igrama, koje su se tu održavale. Hrišćani su se plašili tih svečanosti, jer se dešavalo da tokom tih dana masa traži dodatak svojoj zabavi u gonjenju i bacanju hrišćana u arenu sa izgladnelim divljim zverima, a sve to na opšte zadovoljstvo i uživanje skoro celog grada.

Po rimskom zakonu se čoveku, koji je javno priznao da je hrišćanin, mogao kazniti smrtnom kaznom. Ukoliko bi se javno odrekao Hrista i prokleo ja, te prineo hvalu i žrtvu imperatotu rima, Cezaru, kao svom bogu - bio bi pomilovan.

Ovaj put se jedanaest fanatičnih hrišćana iz Smirne dobrovoljno predalo vlastima. Oni su govorili: "Dobit ćemo mučeničku krunu. Pre ili kasnije nas ovo čeka, verovatno ćemo i onako morati umreti zbog naše vere." Ovih jedanest hrišćana je bilo bačeno divljim zverima u areni. Kada je i posljednji mučenik bio kidan od divljih zveri, krvožedna masa sa tribina je skandirala: "Još, još, još! Smrt bezbožnicima!" Tada je drugi urlik odjeknuo arenom: "Pronađite Polikarpa! Hoćemo Polikarpa!" Polikarp je odavno bio trn u oku mnogobožačkim žiteljima Smirne.

"Biskupe Polikarpe, narod u areni uzvikuje tvoje ime". Šaptao je glasnik, koji je dotrčao u kuću Polikarpa. "Požuri, moramo te skloniti iz Smirne." Božji je čovek dostojanstveno odmahnuo glavom te rekao: "Pustite me, ostajem ovde. Spreman sam da umrem za svoga Gospoda." "To je ludost", govorili su mu prijatelji. "Spas od gomile - nije kukavičluk! Potreban si crkvi!" Uveravali su ga.

Polikarp je pristao da ga sakriju na imanje izvan grada. Tamo se s prijateljima molio za hrišćane, koji trpe i za njihove progonitelje. Jednog dana nakon molitve rekao je prijateljima: "Prikazao mi se gorući jastuk. Biću živ spaljen."

Za njim je bila organizovana velika potera, tražili su ga svuda. U zadnjem času Polikarpa su sklonili s imanja ispred dolazeće potere i odveli ga na drugo. Lovcima na glave se nije posrećilo, ali su uhvatili dva mlada roba na koja se sumnjalo da znaju, gde se skriva Polikap. Ubrzo posle sklanjanja na to drugo imanje, Polikarp je bio uhvaćen. Nakon mučenja jedan od robova je odao gde se Polikarp sklonio. Potera je odmah opkolila to imanje i pronašli su ga u krevetu na tavanu male drvene kuće. Osamdesetšestogodišnji starac digao se mirno i srdačno izustio: "Mora da ste gladni." Mahnuvši svojim prijateljima naredio im je: "Donesite im hrane i pića koliko god žele."

"Pustite me da se na miru pomolim", zamolio je naoružane ljude iz potere. Dozvolili su mu. Nakon dva sata molitve ustao je rekavši: "Sada sam spreman da idem s vama". Poveli su starog biskupa, poseli ga na magarca i doveli u grad. Tamo ga je Herod, glavno komandujući vojske prebacio u svoju kočiju.

Kad je seo do njega, Herod ga je nagovarao da se potčini vlastima: "Šta je to tako strašno u tome ako kažeš 'bog Cezar' i ako mu prineseš tamjan kao žrtvu?"

"Neću!" Rekao je starac odrešito.

Herod je doveo Polikarpa u arenu, koja se tresla od vrištanja, smeha i kletvi pijanog naroda.

"Jesi li ti Polikarp?" upitao ga je prokonzul kroz svu tu buku.

"Jesam."

"Ti si star čovek. Nije neophodno da umreš. Ne moraš ništa drugo učiniti, osim da daš zakletvu pred Cezarom i kažeš: 'Dole s bezbožnima!' Pa, ću te vrlo rado osloboditi."

Biskup Polikarp je bacio pogled oko sebe na tribine arene. Okrenuo se gomili i viknuo je iz sveg glasa: "Dole s bezbožnima!"

Prokonzul mu opet priđe govoreći: "Zakuni se caru, pa ću te pustiti. Prokuni Hrista!"

"Osamdeset šest godina sam Ga služio i nikada mi nije učinio ništa na žao. Kako da hulim na svoga Cara koji me je spasio?"

Prokonzul ga je ponovo nagovarao da se odrekne Hrista, ali mu Polikarp reče u lice: "Znaš li ti ko sam ja?" Pitao ga je. Dalje glasno doda: "Ja sam hrišćanin!"

"Dobro, budi ti to ako želiš," reče prokonzul, "ali, zbog ljudi u areni, kaži da se odričeš Hrista. Ubedi ih u to."

"Smatram, da si ti vredan mog obrazloženja," odgovori Polikarp. "Učili su nas da odajemo počast vladarima i vlastima sve dotle, dok to ne škodi našoj veri. A što se tiče ove rulje, ona ne saslužuje moje opravdanje."

"Imam divlje zvijeri. Baciću te njima, ako se ne predomisliš," pripretio mu je prokonzul ozbiljno.

"Dovedi ih." Odvratio je mirno Polikarp.

"Spaliću te," pripreti ponovo prokonzul.

Polikarp na to reče: "Oganj kojim mi ti pretiš ne gori više od sata i ugasi se; a tebe čeka vatra poslednjeg suda Božjeg i večna vatra pakla predviđena za grešnike, ali zašto otežeš? Hajde, učini ono što si naumio!"

Nakon tih reči prokonzul je poslao glasnika u arenu, da bi tri puta objavio glasno: "Polikarp je priznao da je hrišćanin!" Čuvši to, rulja je sasula bujicu psovki a neki su vikali: "To je učitelj iz Azije, onaj koji je razorio naše bogove! Smrt Polikarpu!"

Ubrzo je pripremljena lomača. Dok su se gledaoci gurali i istezali vratove, da bi što bolje videli, ono što sledi. Polikarpa su doveli do pogubilišta. Dželati su prišli Polikarpu, da ga prikucaju na stup lomače, ali on mirno reče: "Ostavite me ovako. Taj, koji mi dopušta da izdržim vatru, učiniće i da ostanem miran na lomači. Nije potrebno da me prikivate ekserima o stub."

Tada je plemeniti, neustrašivi biskup podigao glas u molitvi hvaleći Boga što ga je "smatrao dostojnim da umre na takav način". Vatra je naložena i plamen buknuo oko njegova tela. Kako oganj nije doticao njegovo telo neko vreme, jedan dželat ga smrtno probode kopljem. Neka crkvena predanja kažu, da je dim koji se širio arenom od Polikarpove paljevine bio veoma prijatnog mirisa, što je narod ustavljalo u čuđenju i nedoumici.

Tako se okončao zemaljski život obljubljenog biskupa iz Smirne i Jovanovog učenika. Možda se u zadnjim trenucima setio Hristovog obećanja crkvi u Smirni, što ga je preko Jovana dao u Otkrivenju: "Budi veran do smrti pa ću ti dati venac života" (Otk. 2:10d EČ).

(Prema: Heroes Of The Faith. James C. Hefley i Halley's Bible Handbook. Henry H. Halley.)

^vrh

NEBESKI GRAD

- Vladimir Červenji (B. Petrovac)

Obilazeći neke gradove, turističke centre, drevna arhitektonska remek - dela, bio sam očaran njihovom lepotom, živopisnošću i porukom koju šalju.

Ipak, ovih nekoliko redova neću posvetiti ni Novom Sadu, ni Dubrovniku, ni Budimpešti, ni Parizu, niti nekom drugom prelepom gradu. Posvetiću ih, možda će te to iznenaditi, jednom (jedinom) NEBESKOM GRADU. Ime ovog grada je NOVI JERUSALIM.

Možda će te interesovati koliko su sveže moje uspomene na ovaj grad, pa ćeš me pitati koliko puta i kada sam ga poslednji put posetio. Odgovor je: nikada ga do sada nisam posetio, niti sam ga ikada video svojim očima. Nisam čak posetio ni njegovu Internet prezentaciju, niti sam razgledao najnovije slike ovog grada. Ipak, dozvoli mi da ti predstavim, pa makar delimično ovaj predivan nebeski grad.

Ako me pitaš za lokaciju ovog grada, ne bih ga mogao pokazati na karti sveta niti reći njegovu geografsku širinu i dužinu, ali ipak siguran sam da postoji negde, i da je stvaran upravo kao što smo stvarni ti i ja. Pa onda, odakle sam saznao za ovaj grad?! Naravno, iz Biblije. Knjiga Otkrivenja govori upravo o ovome gradu koji će sići sa neba, nakon što ovo nebo i ova zemlja nestanu. Verovatno bi sada postavio pitanje kog datuma će se to dogoditi. I opet, moj odgovor je – ne znam. Međutim. poznajem nekog ko vrlo dobro sve ovo zna i siguran sam da je on još uvek u kontroli.

Naravno, već si zaključio(la), da ne znam puno o ovome gradu, ali želim ti reći da ga često viđam svojim duhovnim očima, a želja da večno živim u njemu iz dana u dan je sve veća.

Novi Jerusalim je večni grad, jer je izgrađen od nepropadljivog materijala - čistog zlata. Njegovi zidovi su ukrašeni sa dvanaest vrsta dragog kamenja, a njegovih dvanaest vrata – svaka od jednog bisera. Ipak, Novi Jerusalim nije samo najlepši i najtrajniji ikada izgrađen grad. Novi Jerusalim je i najveći izgrađeni grad u ljudskoj istoriji, a njegov arhitekta i tvorac jeste sam Gospod Bog. Dozvoli mi sada, da se malo pozabavim brojkama.

Ceo grad okružuje zid visine 144 lakata, ili 64,8 metara, ukupne dužine 8880 km (2220 x 4) a izgrađen je od najskupljeg kristalno svetlog dragog kamenja – jaspisa. Širinu ovoga zida nažalost ne znamo, ali ako bi petpostavili da je zid širine samo 25 cm (iako po građevinskim zakonima zid takve visine ne može biti širine od samo 25 cm), lako dolazimo do podatka da je za izgradnju ovakvog zida potrebno oko 63.296.640.000 komada dragog kamenja oblika cigle. Ukoliko bi želeli da zid ovakve površine izgradimo od cigle bilo bi nam potrebno preko 6 miliona kamiona-šlepera punih cigli, te bismo imali kolonu kamiona dugačku oko 123.626 km. Ponuda prosečne građevinske firme za izgradnju ovakvog zida od betona,cigle i maltera bi iznosila oko 40 milijardi DM. Koliko bi tek koštala izgradnja ovakvog zida od dragog kamenja?! Mislim da na našoj planeti nema ni približno toliko dragog kamenja, koliko bi trebalo za izgradnju takvog zida, ali sam siguran da ga Bog ima dovoljno. Naravno, svi ovi podaci su se odnosili samo na zid koji okružuje Novi Jerusalim. Dozvoli mi sada da kažem nešto i o samom gradu.

Dužina, širina i visina ovog predivnog grada su iste i iznose 12.000 stadija ili lakše shvatljivo 2220 km, iz čega proizilazi da je ukupna površina ovog ogromnog grada 4.928.400 km^2. Ipak, da ovo pojednostavimo: ukupna površina ovog grada jeste 48,3 puta veća od površine SR Jugoslavije a grad je izgrađen je od čistog zlata.

Sigurno si iznenađen(na) veličinom grada koji Bog priprema za sve one koji ga ljube i pitaš se koliko će tek ljudi živeti u tom grandioznom gradu. Naravno, moj odgovor je ponovo – ne znam. Jedino što znam jeste da ću ja, kroz Božju milost, živeti u njemu.

Bog nam u Bibliji ne otkriva tačno koliko ljudi će živeti u njemu, jedino što se kaže jeste da će tamo biti nebrojano mnoštvo spašenih. Ipak, dozvoli mi da se malo pozabavim brojkama i molim te, ne moj ovo shvatiti kao teologiju.

Ukoliko bi gustina naseljenosti bila ista kao npr. u Novom Sadu (1803 stan./km^2), u Novom Jerusalimu bi moglo živeti nešto manje od 9 milijardi ljudi. Ukoliko bi gustina naseljenosti bila ista kao npr. jednog prosečnog Vojvođanskog sela (oko 700 stan./km^2), u Novom Jerusalimu bi moglo živeti nešto manje od 3,5 milijarde stanovnika.

Verovatno se pitaš: Pa koliko će onda ljudi zaista živeti u tom predivnom gradu i ogromnom gradu?! Naravno, ja ne znam ni približno broj stanovnika i jedino što znam jeste da tamo neće biti samo šačica srećnika, već nebrojano mnoštvo spašenih po milosti. Sledeća činjenica koju znam jeste, da tamo još uvek ima mesta i za tebe.

Naravno, želeo sam bar približno, da izračunam i vrednost ovog ogromnog grada napravljenog od čistog zlata, ali došao sam do zaključka da ni stotine redova cifara na papiru ne mogu verno da izraze vrednost grada koji Bog priprema za tebe i mene.

Želiš li i ti da se priključiš nebrojanom mnoštvu "svetih ljudi" koji će večno živeti u prisutnosti svetoga Boga? Želiš li živeti u gradu u kojem nikada neće biti suza, ni smrti, ni žalosti, ni vike, ni bola, ni razaranja? Želiš li živeti u gradu gde nema noći i gde je večni dan, gde sunca nema već ceo grad obasjava lice Isusa Hrista? Želiš li živeti u gradu u koji nikada neće ući ništa nečisto (nepravedno), ni oni koji čine nešto gnusno i lažno, nego samo oni koji su upisani u Jagnjetovoj knjizi života?

Ukoliko je tvoj odgovor na ova pitanja – DA , dozvoli mi da ti postavim još jedno pitanje.

Jesi li već izvadio kartu za taj grad, jesi li već vizirao svoj pasoš i jesi li obučen već u belu haljinu pravednosti Hristove?

Ukoliko je tvoj odgovor na ovo pitanje – NE, molim te obrati se još danas svom Stvoritelju i tvorcu Novog Jerusalima i zamoli Ga za te stvari.

A ako je tvoj odgovor i na ovo zadnje pitanje - DA, molim te podigni svoj pogled ka nebu, jer uskoro kreće "nebeska raketa" koja će nas podići gore u oblake u susret našem Spasitelju.

I ne zaboravi, posle nekih hiljadu godina kada provedeš dosta vremena sa svojim dragima u nebu, kada pružiš ruku Avramu, Mojsiju, Isusu Navinu, Ruti, Jestiri, Debori, Davidu, Isaiji, Jeremiji, Apostolu Petru, Jovanu, Jakovu, Pavlu, Stefanu, Filipu, zatim svim velikanima crkvene istorije, seti se mene i dođi do mene da pričamo o divnoj milosti Božjoj, te da zajedno uživamo u predivnoj Božjoj tvorevini.

^vrh

TRI SVEDOČANSTVA

- razni autori

MOĆ MOLITVE

- Marija Veđej (Padina)

Dragi moji, htela bi sve nas da ohrabrim i kažem koliko je velika moć molitve. Molitvom je Ilija zaustavio kišu, na Ilijinu molitvu i veru ponovo je pala kiša. Na molitvu je Ana dobila sina. Molitvom je zapaljena žrtva Ilijina, tako da je sav narod vikao: "Gospod je Bog, Gospod je Bog". (1. Car. 18:39)

Bog čuje naše molitve. Petog oktobra 2000. god. doživela sam veliko svedočanstvo moleći se za druge. Kada se molimo za druge i nama Bog pomaže, kada nam zatreba njegova pomoć i zaštita. Molila sam se tada, tog petog oktobra, za našu naciju da je Bog zaštiti, da dopusti strah na neprijatelja njenog - Bog je to uslišio. I kada je bilo potrebno nama, Bog je uslišio reči naše molitve.

Nemam dovoljno reči, da zahvalim Bogu što je sačuvao moju ćerku, kada su je napali lopovi, koji su prislonili pištolj na čelo, tražeći od nje da im da mobilni rekavši: "Daj ili pucam". Ona je skinula cev sa čela i počela da viče. Tada je Bog primenio moju molitvu, dopustio je strah na zle ljude i oni su pobegli. Hvala Bogu što nas on čuva kada smo nevolji i ispunjava naše potrebe. Zahvalna sam mu što mi je ispunio moju čežnju za spasenjem moje dece. Bog me i u tome uslišio, moja deca su poverovala i 28.07.2001. krštena su u ime Isusa Hrista za oproštenje greha. Moja deca su spašena, moja zahvalnost Bogu za to je velika i sada zajedno sa mojim suprugom mogu reći: "Ja ne znam šta ćete Vi, ali ja i moj dom služićemo Gospodu." (Isus N. 24:15) Neka Vas Bog blagoslovi.

PROMAŠEN ZA SEDAM METARA!

- Stanley Praimnath

Utorak, 11 septembar 2001. počeo je kao svaki drugi dan za Stanlija Praimnatha (Stanley Praimnath), đakona crkve "Assemblies of God" i zaposlenog u Fuji Bank u New Yorku. Stanlijeva kancelarija je bila na 81 spratu u drugoj kuli.

"Iz meni nekog nepoznatog razloga, tog jutra sam molio: Gospode zaštiti mene i tvoje ljubljene svojom svetom krvlju. Ovu rečenicu sam ponavljao iznova i iznova. Dok sam bio na svom radnom mestu, dogodio se napad na prvu kulu, pokušao sam da telefoniram poznanicima tamo, ali veza je bila u prekidu. Onda sam sa još nekoliko kolega krenuo da napustim zgradu. Obezbeđenje nas je zaustavilo na izlazu i pitalo, kuda smo to krenuli. Vratili su nas nazad na radna mesta, dok su celu situaciju prokomentarisali: "To je samo mali incident. Zgrada je potpuno sigurna." Ovo je bio smrtonosan savet, jer samo preživeli smo ja i još jedan, radnik...

Kad sam se vratio gore u svoju kancelariju, nazvao me poznanik iz Čikaga i pitao me da li je sve u redu. Odgovorio sam mu rekao da jeste, ali kad sam digao pogled ugledao sam drugi avion (UA 175) kako leti direktno prema meni. Molio sam: Gospode, pomozi mi sada! Sakrio sam se ispod stola. Tada je avion udario u kulu. Odjednom sam se zatekao zatrpan u otpacima, krhotinama do ramena, ali Bog mi je dao dovoljno snage da sve stresem sa sebe. U tom trenutku osećao sam se kao najjači čovek na svetu. Dok sam pokušavao da se snađem u svom tom lomu, molio sam: Gospode pomozi mi, želim da idem kući. Odjednom, sam primetio svetlost baterijske lampe kroz manju rupu na zidu i pomislih u sebi: Moj anđeo čuvar, Gospod je poslao nekog da me spasi. Ovaj anđeo čuvar je bio jedan od zaposlenih u zgradi, do moje kancelarije, delio nas je zid. Bilo je nemoguće da se diše, ali doviknuo sam: "Slušaj, reci mi jedno. Da li ti znaš Isusa? Ja odlazim u crkvu svake nedelje." On odgovori: "Onda, molimo zajedno, da se probijemo kroz zid napolje." Odjednom sam osetio kako me obuzima neka silna snaga. Rekao sam zidu: "Ti ćeš pasti pred mojim Bogom i mnome. Nekako sam se probio kroz rupu na zidu, ne znam kako. Brajan, čovek sa druge strane, me zagrli i reče: "Od danas si moj brat doživotno!"

Onda smo se počeli da se spuštamo stepeništem. Kako smo silazili dole, vatrogasac koji je bio tu, vikao je: "Trčite, spasite se!" Ali gde? Vatre je bilo svuda, Brajan i ja smo se probijali kroz nju. Kada smo izašli napolje iz tornja, dva bloka dalje stigli smo do crkve i obojica smo hteli da zahvalimo Bogu. U trenutku kada smo uhvatili kvaku crkve, naš toranj se srušio.

Onako sav prašnjav i pun posekotina došao sa, kući i zagrlio svoju ženu i dve kćeri. Zajedno smo plakali pred Bogom i zahvaljivali za Njegovu zaštitu. Bez obzira šta ko mislio o svemu ovome, ja znam da je Božja ruka u zadnjem momentu skrenula avion. On je leteo pravo na mene. Kada je udario u zgradu, to je bilo samo 6 ili 7 metara od mene, ja sam preživeo. Ja znam da je Isus, moj Gospod veći od svega i da Njegov prst može pomeriti i avion!

Izvor: Friday Fax, 2001/37.

BOG ME JE ISCELIO

OD SMRTONOSNE BOLESTI

- Gabrijela (Slovačka)

Nije prošlo dugo vremena od jednog nedeljnog prepodneva u crkvi, kada sam stajala pred braćom i sestrama. Svi su se molili za moje isceljenje...

Da, krenem od početka. Pre nepunih godinu dana sam otišla u bolnicu sa jakim bolovima u leđima. Posle nekoliko dana su mi saopštili dijagnozu, koja nije obećavala ništa dobro. Dijagnoza je glasila: otečena i naduvena bešika. Međutim, tu je bila još jedna dijagnoza: tzv. polivalentna alergija na lekove. To je značilo da ne smem da uzmem bilo kakvu tabletu, ili primim bilo kakvu injekciju. Lekari su uradili mnogo ispitivanja i testova. Svi rezultati su bili pozitivni. Rekli su mi: "Žao nam je, ali moraćete da naučite da živite sa tom bolešću". Dobila sam otpusnu listu i otišla kući. Međutim, kod kuće nisam ostala dugo. Posle dve nedelje sam ponovo bila u bolnici, ali sada sa novom dijagnozom, koja je bila gora nego one prethodne. Sada je glasila: "Lupus ertromatus", ili u žargonu "Crveni vuk". Imunološki sistem mog organizma je počeo je da funkcioniše naopako; umesto da bude odbrana, on je počeo da uništava srce, pluća, organe za varenje... Celo moje telo. Lekari su mi rekli da za ovu bolest nema leka.

Bio je to jako težak udarac za mene. Lekari su mi rekli da imam života nekoliko meseci. Život obolelog od ove bolesti se može značajno produžiti terapijom sa odgovarajućim lekovima. Kod mene to nije bilo moguće, jer je moj organizam bio alergičan na skoro sve lekove. To nije bilo sve. Dobila sam visoku temperaturu i upalu gornjih disajnih puteva. Lekari su stajali pored mog kreveta i bespomoćno posmatrali razvoj moje bolesti. Jedino šta su mogli da urade, bilo je stavljanje hladnih obloga za snižavanje temperature. Tada sam im rekla, da takve obloge sebi mogu da stavljam i kod kuće, u kojoj želim i da umrem.

Na moje insistiranje su me pustili kući. Sa kćerkom sam dugo pričala o mom stanju, kada su mi se javljale strašne sumnje: Šta ako umrem, a na kraju se "ništa ne desi"?

Sledećeg dana mi se uopšte nije išlo u crkvu, ali sam ipak otišla, iako sa jakim bolovima. Brata Jana, koji je propovedao, skoro da i nisam primećivala. U mislima sam bila jako daleko, jako daleko od Boga... Trgla sam se tek kad je Jan pozvao da izađu napred oni vernici, kojima u srce sotona stavlja sumnju, da se moli za njih. U tom trenutku sam prosto "izletela" napred, znajući da se to odnosi na mene. Tada sam pred celom crkvom iznela svoj zdravstveni problem, tj. rekla sam im da bolujem od neizlečive bolesti. Odmah su svi počeli da se mole.

Odjednom sam u leđima osetila neki "dodir" i bolovi su počeli da popuštaju. Klekla sam na kolena i zahvaljivala Bogu Svemogućem za to što me je iscelio. Molila sam Boga da mi oprosti grehe, jer Mu nisam verovala. Celu sledeću nedelju sam provela u kući, bez ikakvih bolova. U nedelju sam otišla na bogosluženje u grad Košice. Bio je to dan krštenja. Opet se cela crkva molila za mene. Ja sam, međutim, ponovo počela da sumnjam, jer sam u tim trenucima osetila jak bol i nesnosnu temperaturu. Uplašila sam se da se bolest vraća. Sela sam na svoje mesto i nastavila da se molim. Bol je polako nestajao i od tog trenutka više nikada nisam osetila nikakav bol.

Sledećeg četvrtka sam otišla kod lekara sa željom da mi zatvori bolovanje i vrati me na posao, jer sam se osećala sasvim dobro. Lekar me je sumnjičavo pogledao (verovatno je mislio da sam od silnog bola počela da gubim zdrav razum, jer mi je on već pripremio invalidska kolica), ali je ipak pristao da uradimo nova ispitivanja. Rezultate ispitivanja sam morala da čekam nekoliko sati, a potpuno su bili gotovi tek u ponedeljak. Čekajući rezultate, celo prepodne, sam provela kod Janke Hlavačove i tek onda sam otišla u bolnicu. Lekar je namerno moje rezultate ostavio za kraj, ali kad sam ušla u ordinaciju pogledao me je sa čuđenjem rekavši: "Ne znam šta se desilo, ali rezultati su negativni. Vi ste potpuno zdravi." Nisam mogla više ništa da mu kažem od silne navale emocija. On mi je rekao da to, da li ću ponovo početi da radim ne zavisi od njega, nego od komisije na koju u ponedeljak treba da idem. Tada su već svi rezultati bili gotovi. Svi su bili negativni. Članovi komisije su mi samo poželeli mnogo uspeha u daljem životu i radu.

A ja i danas radim. Moje svedočanstvo je tim jače što nisam uzela ni jednu jedinu tabletu, niti primila injekciju. Svakom verniku i neverniku govorim, da je mene iscelio Isus Hrist, i svuda gde o tome govorim uvek iznova i iznova Mu zahvaljujem. Osetila sam moć Njegovog isceljenja. HVALA TI, GOSPODE!

Preveo i priložio: Branko Milijašević, St. Pazova. Izvor: http://www.katolicizmus.szm.sk

^vrh

misaone refleksije

GUSENICA

- Nada Muzički (Beograd)

Na zelenoj površini lista kupusa gmiže mala gusenica. Ide polako, uvijajući svoje duguljasto telo. Dobija se utisak, da se teško kreće i da svaki pokret zahteva mnogo napora. Mora proći vreme, da od gusenice postane leptir, koji će umesto polakog kretanja početi da leprša velikim, krasnim krilima i onda mu prostranstvo vrta neće predstavljati nikakav problem. Veselo će biti čas na jednom mestu, čas na drugom, radujući se i očaravajući svakoga, ko ga bude gledao. Mnogi posmatrači, umorni od bremena života, potajno će poželeti u svom srcu da budu slobodni kao taj leptir.

O brate, sestro, da li ti lepršaš u slobodi duha koju imaš u svom Spasitelju, ili i ti teško gmižeš kroz život boreći se s napadima svoje stare naravi? Uvijaš se poput gusenice i tromo se vučeš. Stalno uzdišeš i stenješ, tako da izazivaš sažaljive poglede ljudi oko sebe. Posmatrači ne mogu da požele spasenje, jer iskreno rečeno, ne razlikuješ se puno od njih i njihovog teškog života. Stenju oni, stenješ i ti. Njima treba sloboda, a kod tebe je baš ne vide. Zapitaj se šta im nudiš, a šta bi trebalo da ponudiš.

Da bi od trome gusenice došlo do veličanstvenog leptira, potreban je jedan proces. Ona mora da se začauri i da provede jedno vreme u toj čauri, dok na kraju ne izađe leptir.

Postoji rešenje i za tebe. Začauri se i ti. Tvoja čaura jeste tvoja tajna klijet. Proces je težak, mukotrpan. Puno suza ćeš proliti i podneti mnogo unutrašnjeg bola, dok se budeš odricao sebe i umirao sebi, prepuštajući da Sveti Duh zauzima sve više mesta u tvom srcu, menjajući ga. Dužina boravka u čauri zavisi do svakog pojedinca. Biće teško, ali ne kloni, nego znaj da posao nije tvoj, nego Božji i da on može sve.

Gusenica kad se začauri, ne otima se, nego se mirno predaje tom procesu, dok ne dođe vreme da se čaura otvori, a ona izađe iz nje. Ne više kao gusenica, nego kao veličanstven leptir koji će svojom lepotom zaustavljati dah posmatrača.

Zato kreni i ne boj se. Tvoj nebeski Otac te poziva, jer želi da ti pomogne. Taj put je težak, ali zagarantovano uspešan za one, koji ostanu na njemu do kraja. Moraš da kreneš ili ćeš sam biti savladan i to će biti katastrofa za tebe.

Postani prekrasan leptir. Neka na tvom telu izrastu ta predivna krila – plodovi Duha. Bez tih krila ne možeš se odvojiti od zemlje i vinuti u visine slobode. Sa lica izboranog od teškoća i briga neka počne da sija nebeska radost. Sa usana s kojih su se čuli samo uzdasi, neka počnu da teku reči ohrabrenja, nežnosti, saosećanja i ljubavi. Klonule ruke, koje su visile niz tvoje telo opušteno, nek počnu da podupiru one koji posrću i padaju. Videćeš tada u tužnim i umornim očima bljesak i pitanje: "Kako mogu i ja da imam to što ti imaš?"

Bićeš srećan da drugome pomogneš, da se vine u visine slobode.

Beleška: "I ne upodobljavajte se ovom svetu, nego se preobražavajte (grč. metamorphoo = metamorfoza) obnavljanjem svoga uma..." (Rim. 12:2 EČ)

IZMEĐU TEBE I BOGA

- Majka Tereza

Ljudi se veoma često ponašaju nerazumno, nelogično i sebično.

Ipak, oprosti im uvek.

Ako si ljubazan, ljudi će te optužiti,

da si sebičan i da imaš neke motive iza toga.

Ipak, budi ljubazan uvek.

Ako si uspešan, steći ćeš neke lažne prijatelje

i neke istinske neprijatelje.

Ipak, budi i dalje uspešan.

Ako si iskren i otvoren, ljudi će te varati.

Ipak, budi i dalje iskren i otvoren.

Ako si potrošio godine gradeći nešto,

neko će doći i srušiće to preko noći.

Ipak, gradi i dalje.

Ako postaneš srećan i radostan,

mnogi će biti ljubomorni.

Ipak, ostani srećan i radostan.

Daj ljudima ono najbolje što imaš,

i opet im to neće biti dovoljno.

Ipak, daj drugima uvek ono najbolje.

Vidiš, na kraju krajeva, sve je to između tebe i Boga.

To nije nikad nešto između tebe i drugih.

REKLI SU...

"Neka moje srce bude slomljeno onim stvarima, koje lome i Božje srce." (Bob Pierce)

"Sveti Duh je odgovor na molitvu, on sve čini... Ti možeš učiniti više posle molitve, ali ne možeš učiniti ništa od toga pre molitve." (John Wesley)

"Inovacija nije imitacija. Ako želiš činiti nove stvari, onda ne imitiraj druge, šta čine." (Trevor Bron)

"Sve počinje sa molitvom, provođenjem malo vremena na našim kolenima... Ako bi sve svetske vođe i vladari provodili samo malo vremena na svojim kolenima pred Bogom, verujem da bi danas imali bolji svet." (Majka Tereza)

"Bože daj mi mir (ravnodušnost) da prihvatim sve stvari koje ne mogu promeniti, hrabrost da promenim stvari koje mogu i mudrost da umem da razlikujem između ovo dvoje." (Reinhold Niebuhr)

"Svaka naša molitva donosi blagoslov, jer Bog zna šta je dobro za nas." (Sokrat)

"Kada se moliš, bolje da tvoje srce bude bez reči, nego tvoje reči bez srca." (John Bunyan)

"Jedini razlog zašto ljudi ne dolaze u crkve je što se plaše, da će i oni postati kao mi. Izgubljeni ljudi vide: Da li nam je stalo do njih ili ne? Da li je Božija ruka nad našim životom ili ne? Da li verujemo u ono o čemu im govorimo." (Alvin Reid)

"Do probuđenja dolazi kad Bogu bude dosta sa našim pogrešnim predstavljanjem Njega, te se On sam počne predstavljati (objavljivati)." (Leonard Ravenhill)

"Svaka važna odluka u mom životu donesena je tokom molitve." (Rick Warren)

"ONLINE" CRKVE – TALAS BUDUĆNOSTI?

- Preuzeto iz: Joel News (JN371-2)

"Crkve treba da prestanu da grade velike zgrade i da se više oslone na Internet," kažu vodeći pastori u pokretu za rast crkava. David Yonggi Cho, pastor Yoido Full Gospel Church u Seulu, u Južnoj Koreji, koja ima 750.000 članova, i Rick Warren, pastor Saddleback Valley Community Church koja ima 15.000 članova, kažu da je Internet "strategija sledeće generacije", koja će povezati decentralizovane porodične grupe u veliko telo Crkve.

Njih dvojica su se nedavno sastali u Kaliforniji da bi razgovarali o strategijama za rast crkve u 21. veku, i njihov zaključak je – prestati sa građenjem zgrada i upotrebiti novac za misije po svetu. Intervju se pojavio u izdanju Rick Warren's Ministry Toolbox od 25. jula, besplatne vesti koje se mogu naći na sajtu: www.pastors.com.

Pošto se svake godine obrati 20.000 ljudi, Cho kaže da je nemoguće da crkva sagradi odgovarajuće zgrade za sve članove te podstiče nove obraćenike, da ostanu kod kuće i da učestvuju u bogosluženju preko Interneta. "Tako smo prenatrpani, da nema načina da rastemo, ukoliko ne koristimo sajber tehnologiju", kaže Cho. On kaže kako govori mladima: "Ne dolazite u crkvu, ostanite kod kuće i pratite propoved preko Interneta". Ovi članovi na daljinu redovno daju fidbek o propovedima i službama, svoj desetak mogu dati preko Interneta, a u fizičkom smislu ostaju povezani sa većim telom preko malih grupa za proučavanje.

Rich Warren, autor knjige: "Crkva koju vodi cilj" dodaje: "Čak i da imamo sve zgrade koje su nam potrebne, ostaje pitanje, da li sledeća generacija želi da ima bogosluženje u velikim zgradama." On još kaže da Saddleback eksperimentiše sa uživo službama preko Interneta u toku vikenda. Već je postavljena GroupNet da pomogne malim grupama da ostanu međusobno povezane.

Cho-ova crkva nudi prenos službi uživo preko Interneta nedeljom i sredom. "Isto tako kada hoću da izdam posebna uputstva ili propoved malim grupama," kaže Cho, "onda ću to učiniti preko Interneta direktno malim grupama u njihovim stanovima. Glupo je graditi sve veće i veće crkvene zgrade. Nikada ih nećete imati dovoljno. Ja zaista verujem, a već sam objavio mom narodu i sveštenicima da je sledeći korak u potpunosti služba putem sajber tehnologije, jer je izgradnja novih zgrada bacanje novca."

Warren dodaje: "Bez obzira na to, koliko zemlje imali, na kraju će se ona popuniti. Pored toga, pomislite samo o novcu i kako bi se mogao iskoristiti za misiju. Naš cilj je decentralizacija – slanje članova crkve da služe svojim komšijama." Što se tiče tradicionalne potrebe za zgradom, Warren citira zaostavštinu Saddleback-a: "Želeli smo da dokažemo svetu da vam nije potrebna zgrada da bi imali crkvu. Imali smo preko 10.000 članova pre nego što smo sagradili prvu zgradu. Mi znamo da rastemo i služimo bez zgrada. Nastojimo da naučimo kako to da činimo preko Interneta – direktno u domovima."

Cho kaže, da ova strategija ne znači potpuno napuštanje centralne zgrade crkve. "Potrebne su nam obe službe – jaka mlada crkva i vrlo moćna Internet usluga". On kaže kako to pomaže lokalnoj crkvi da služi po čitavom svetu. "Ima puno Amerikanaca korejskog porekla, koji učestvuju u našoj službi preko Interneta," kaže Cho. "Preko Interneta, možemo imati zajedništvo i službe po čitavom svetu." Pre dve godine, Cho je pozvan da propoveda u Dubaiu. U toku službe, vlasti su došle i rekle mu: "Ako se makneš iz Britanske ambasade, bićeš uhapšen." Ipak, oko 3.000 islamskih omladinaca je nastavilo da dolazi na službe. Cho ih je pitao kako znaju za službe, imajući u vidu da je policija nastojala, da ukine sastanke. Odgovorili su mu: "Preko vaših Internet službi! U Saudiskoj Arabiji nemamo crkvu, ne možemo posedovati Bibliju, ali se možemo priključiti na Internet. Gledali smo vaše službe na Internetu, najavili ste da dolazite u Dubai – tako smo uzeli godišnje odmore i došli." (Izvor: Assist News Service and Pastors.com)

26 ČUVARA

- nepoznati autor

Kada se vratio u svoju crkvu u SAD (Michigan) jedan misionar pričao o svom doživljaju:

"Dok sam služio u jednoj maloj poljskoj bolnici u Africi, trebalo je da svake dve nedelje putujem biciklom kroz šumu u obližnji grad, da bi preuzeo i naručio nove namirnice, lekove i novac. To putovanje je trajalo dva dana, tako da sam morao na pola puta da logorujem u šumi, pošto me je zahvatala noć.

Kao i obično na jednom od mojih ovakvih putovanja, išao sam u grad, obavio sve poslove i krenuo natrag istim dvodnevnim putem do bolnice. Dok sam izlazio iz grada, primetio sam kako se dva čoveka tuku, i kako je jedan od njih ostao ozbiljno povređen. Zastao sam, prišao mu, previo rane i usput mu govorio o Gospodu. Posle toga sam nastavio svoj put. Kada je noć pala zastao sam, ulogorio se a ujutro rano nastavio svoj put, bez ikakvih problema.

Posle dve nedelje, krenuo sam opet na svoje putovanje do grada. Kada sam stigao, ugledao sam čoveka, kome sam previo rane. Tada mi je on priznao: "Ja i još neki moji prijatelji smo znali da ti nosiš novac i lekove, pa smo te tako pre dve nedelje sledili kroz šumu. Znali smo da ćeš noćiti u šumi. Planirali smo da te ubijemo i uzmemo novac i lekove. Međutim, kada smo se približili tvom logoru, videli smo da si okružen sa 26 naoružanih ljudi - stražara." U tom trenutku sam se nasmejao i uzvratio mu, da sam bio sam u šumi. Mladić je ozbiljno ponavljao to isto: "Ne, gospodine, ja nisam jedina osoba koja je videla te čuvare, i mojih ostalih pet prijatelja je videlo isto. Bili smo prestrašeni, pobegli smo, ostavili smo te na miru."

U tom trenutku misionara u priči prekida jedan čovek u crkvi. Ustaje, i pita ga glasno za tačan datum noći kada je kovana zavera protiv njega.

Misionar je rekao datum a čovek koji se javio nastavi: "Za vreme te noći u Africi - ovde je bilo jutro, i ja sam se spremao da izađem napolje da igram golf. Međutim, odjednom sam osetio veliku potrebu da molim za tebe. Ustvari, to je za mene bio toliki teret, da sam pozvao telefonom još neku braću iz ove crkve da odmah dođu i da molimo za tebe." Predložio je: "Hajde, molim vas, da ustanemo svi, koji smo tada došli da se molimo u crkvu?!"

Ljudi su počeli da ustaju. Misionar ih nije sve lično poznavao, ali to i nije bilo važno. Bio je obuzet brojanjem. Bilo ih je 26!

Ovaj događaj je divan primer kako Duh Sveti radi i dokazuje nam koliko su uzvišeni putevi Gospodnji. Ovaj događaj nas takođe podseća da "je sa Bogom sve moguće" i najuzvišenije od svega je da znamo, da Bog sluša naše molitve i da odgovara na molitve vernih i ozbiljnih molilaca.

^vrh

Smešna strana...

Čiko, da li je ovo to mesto,

gde mogu predati svoje srce Isusu?

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 8 / 2002.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Zamislimo se o Božiću - Davor Edelinski

* Spasitelj je rođen - Chris Reeures

* Sudnji dan - David Wilkerson

* Plod pokajanja - Vlatko Dir

* Ako nedostaje pokajanje - Donald Gee

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

starozavetni psalmista opisuje radost na nebesima i na zemlji - (Ps. 96:10-13). Radost zbog dolazećeg pravednog Božjeg suda. Apostol Petar nas podseća: "da sud počinje od doma Božjeg, tj. od nas" (1. Pet. 4:17). Da li ovo "od nas" treba da shvatimo lično? Zar mi nismo predstavnici doma Božjeg, ovde na planeti Zemlji - Hristovi ambasadori?

Dakle, raduju se nebo i zemlja. O, kako bi tek trebalo da se radujemo mi, Hristovi ambasadori. (Mogli bi smo i zapevati: "Haleluja, Isus dolazi!") Dolazi Spasitelj i Gospod naš! Dolazi Kralj kraljeva!

Ali, ako Gospod Isus Hrist dolazi ponovo, nameće se pitanje: "Šta će da zatekne pri svom dolasku?" U kakvom stanju će naći svoju Crkvu? Osim što se radujemo, da li bi trebalo i malo da se zabrinemo?

Neka nam (pojedincima, zajednicama, denominacijama, Crkvi Gospodnjoj) Duh Božji ukaže, da li je vreme samo za radost ili možda i za zabrinutost... Pesma, koja sledi izražava zabrinutost zbog predstojećeg Božjeg suda...

AKO TE OSUDIM, MENE NE KRIVI

Nazivaš me "Putom" a mnome ne kročiš.

Nazivaš me "Životom", ali me ne živiš.

Nazivaš me "Učiteljem", ali me ne slušaš.

Ako te osudim, mene ne krivi.

Nazivaš me "Kruhom", ali me ne jedeš.

Nazivaš me "Istinom", ali mi ne veruješ.

Nazivaš me "Gospodinom" a ne služiš mi.

Ako te osudim, mene ne krivi.

Geoffrey O’Hara

Samo Crkva, koja u svom svakodnevnom životu poznaje silu pokajanja može svetu sa autoritetom propovedati potrebu pokajanja.

Molimo se, da Nova 2002. godina, bude godina duhovnog probuđenja u našim zajednicama!

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

ZAMISLIMO SE O... BOŽIĆU

- Davor Edelinski (Zagreb, Hrvatska)

Zasigurno ćete nakon čitanja ovoga teksta steći izvjesne krive dojmove o njegovom autoru, pa da odmah razjasnimo neke stvari:

- Odijevam se normalno, čak i pomalo neformalno (omiljena kombinacija farmerice i bilo kakva majica)

- Ne smatram da je tehnologija đavolja izmišljotina

- Mislim da Internet može biti vrlo koristan, premda na njemu ima i mnogo gadosti – to ne možemo poreći

- Ne smatram da je ukusna hrana đavolja udica na pecaljki grijeha, što mojih 5, 6, 7, 8, 9, 10 kg viška i dokazuju

- Volim slušati radio i gledati televiziju, ali ipak biram što gledam

- Volim dobar humor i ne smatram da trebamo izbaciti humor i smijeh iz svojih života

Okej. Budući da smo ustanovili da sam normalan čovjek, a ne sujevjerni fanatik koji zazire od svega što ne poznaje, pređimo na jednu temu koja bi mogla zazvučati malo, hm, fanatično.

Jeste li ikada razmišljali o tome što ljudima priječi pogled prema onome što Božić zapravo predstavlja? Što to ljude zasljepljuje kako ne bi vidjeli tko je zapravo središnja ličnost toga praznika? Reći ću vam, a zazvučat će vam suludo. U pitanju je mit o Djedu Mrazu.

Jesam li pretjerao? Zvuči tako, ali nažalost ipak nisam. Što je danas najvažnija stvar u vrijeme Nove godine i Božića? Darivanje. Lijepo je darivati ljude, nemojte me krivo shvatiti. Međutim, to nije ono o čemu nam Biblija govori. A na koga se u tom darivanju ugledamo, štoviše, što kažemo djeci kada nas pitaju tko im je donio dar? Kažemo da je "donio Djed Mraz".

Moramo imati na umu da je mnogo vjerskih blagdana koje danas imamo nastalo tako što su se pojedini poganski običaji preimenovali kršćanskim imenima i tako postali crkveni. I tu se moramo malo ograditi i reći da su se time uglavnom bavile katolička i pravoslavna crkva. Tako danas oko Nove godine, u katoličkim i protestantskim državama 6. 12., a u pravoslavnim državama 19.12. imamo blagdan koji nazivamo Svetim Nikolom. A ta osoba nije nitko drugi nego onaj koga danas nazivamo Djedom Mrazom, premda postoji veeeeeeeeeeeeelika razlika između crkvenog poimanja i sekularnog poimanja te osobe. Mi sada govorimo o svetom Nikoli kako ga vide milijuni djece širom svijeta, očekujući od njega kakav dar za svoje dobro ponašanje.

A Djed Mraz kakvim ga danas zamišljamo postoji manje od stotinu godina, ako se ne varam, a ako se varam, budite potpuno slobodni i kontaktirajte me da me ispravite. O kome je reči? Radi se o jednom nordijskom mitu o užasnom starom čarobnjaku, koji živi negdje na sjeveru Europe i jednom godišnje obilazi svu djecu svijeta s ciljem da proždere onu koja nisu bila dobra, a onu koja su bila dobra da nagradi tako što će ih ostaviti na životu. Prekrasno, zar ne?

Zašto ja govorim o ovome? Naime, svjestan sam da nijedna odrasla osoba pri zdravoj pameti ne vjeruje da takva osoba kao što je Djed Mraz (mislim pritom na ovu noviju verziju kakvu vidimo na reklamama za koka-kolu) doista postoji. Vjerojatno ni 80% djece kojima se o njemu govori ne vjeruju u njegovo postojanje. Međutim, problem je što se o tome toliko priča i uvjerava ljude da čak i ako nitko ne vjeruje u tu priču, ona je tako raširena i prisutna da zamagljuje pravu suštinu toga praznika. Ljudima je mnogo zanimljivije pričati o dobronamjernom djedici, koji nagrađuje djecu za dobro vladanje – ima to čak i neku moralnu poduku – nego o Bogu koji se utjelovio kako bi ih svojom smrću otkupio od grijeha u kome se nalaze – a tu se nalazi ne samo moralna poduka, već i nešto mnogo bolje. Djeluje im primamljivije. Stoga je bitno da mi, kršćani, premda nam nije zabranjeno obilježavati Božić i Novu godinu darivanjem – to je ipak lijepo – ipak ne zaboravimo o čemu se zapravo radi. Pogotovo kada nas krenu bombardirati filmovima u kojima se djecu potiče da "vjeruju pa će vidjeti da Djed Mraz doista postoji".

U zajednici smo imali posebno bogoslužje gdje smo se prisjećali što je zapravo Božić. U našem ultramodernom svijetu je izraz "pravo značenje Božića" postao nekako otrcan i prečesto upotrijebljen, ali ovaj svijet je tu upravo zato tu da se naruga i podsmjehne svemu sto je čisto, pošteno i čestito. Nedavno sam čuo za jednoga britanskoga anglikanskog svećenika koji je bio prisiljen ispričati se vjernicima jer je prethodne večeri u svojoj propovijedi rekao da Djed Mraz ne postoji!!!!! Živimo u vrlo jadnim vremenima kada je cool vjerovati da postoji Djed Mraz, ali je zato primitivno i neobrazovano vjerovati u Krista. Doista je ljudsko bezakonje na svome vrhuncu. Uglavnom, na tom smo se bogoslužju još jednom podsjetili - i neka nam to nikada ne dosadi! – tko je doista Krist, da on nije počeo postojati onda kada se rodio na zemlji, već je na taj način samo ušao u naš svijet radi svoje neizmjerne ljubavi prema ljudima. Naravno, ljubav je u današnjem svijetu još nešto čega se treba stidjeti, jer iskrenost, ljubav, poštenje, čast i osjećajnost nisu osobine modernoga čovjeka. Ali Biblija nas poziva da unatoč svemu tome ne posustajemo, ne gubimo nadu i hrabrost, već da se čvrsto držimo našega Boga i ne dopustimo da naša ljubav prema njemu, a i prema ljudima ne ohladni. Molimo se za ovaj svijet koji misli da je Djed Mraz središnja ličnost Božića, da im Bog u svojoj milosti otvori oči i oprosti im grijehe. A pogledamo li oko sebe, vidimo da se itekako ima što opraštati!

I nemojmo zaboraviti jednu stvar. Znam da dosta toga što sam ovdje napisao djeluje gotovo nevjerojatno – ta radi se o jednom prijaznom starcu koji daruje djecu! – ali sjetimo se da je najefikasniji način na koji će Sotona plasirati svoje laži taj da će ih prvo namočiti u čokoladu. Čuvajmo se svega onoga što je natopljeno čokoladom, a zapravo je čisti otrov za radosnu vijest o Isusu Kristu.

S poštovanjem, Vaš u Kristovoj ljubavi

Davor

^vrh

SPASITELJ JE ROĐEN

- Chris Reeures

Pročitaj: Lk. 2:1-20

Kada je anđeo objavio pastirima Isusovo rođenje rekao je: "Ne bojte se; jer gle, javljam vam veliku radost koja će biti svemu narodu, zato što vam se danas rodio Spasitelj u Davidovom gradu, koji je Hristos Gospod." (Lk. 2:10-11 EČ)

Isus je Spasitelj! Kakva radosna vest! Hajde, da nakratko istražimo neka događanja u ovom slavnom događaju.

NEMA MESTA ZA SPASITELJA (Lk. 2:1-8)

Luka opisuje važan istorijski događaj koji se odigravao u dane Cezara Augustusa. Josip i Marija su putovali u Vitlejem, jer je to bilo vreme popisa stanovništva u rimskoj imperiji. Međutim, još neko je išao sa njima u taj dan. Marija je nosila u sebi Spasitelja sveta. Grad Vitlejem je bio prepun ljudi koji su, takođe, došli da se prijave na popis. Ni u jednoj gostionici nije bilo slobodnog mesta za Josipa i Mariju i za našeg Gospoda.

Danas, srca mnogih su kao te male gostionice u Vitlejemu, prepuna greha, prevara, ljudske mudrosti, tako da u njima nema mesta za Spasitelja. Isus je rekao: "Evo stojim na vratima i kucam. Ako neko čuje moj glas i otvori mi vrata, ući ću k njemu i ješću s njim i on sa mnom." (Otk. 3:20 SSP) Hoćeš li ti otvoriti vrata svoga srca Spasitelju i dati mu mesta u svom životu?

PORUKA ANĐELA (Lk. 2:9-14)

Izvan gradića Vitlejema neki pastiri su te noći čuvali stada ovaca. Odjednom, anđeo se pojavi ispred njih i reče: "Ne bojte se", reče im anđeo, "jer vam donosim radosnu vest koja će veoma obradovati sav narod: danas vam se u Davidivom gradu rodio Spasitelj - Hristos Gospod." (Lk. 2:10-11 SSP)

Nije bilo razloga da se pastiri plaše, jer je anđeo saopštavao slavno Božje otkrivenje i naum za čovečanstvo. Dolazak Spasitelja na svet je razlog za radost a ne za strah. Pogledajmo bolje šta je to anđeo rekao?

Prvo, primetimo sam karakter poruke. Anđeo je objavio "dobru vest za veliko radovanje". To je radostan događaj, kada Spasitelj dolazi na svet i kada ga mi primamo. Isus je rekao: "Tako, kažem vam, nastaje i radost pred Božijim anđelima zbog jednog grešnika koji se pokaje." (Lk. 15:10 SSP) Kada je etiopski Evnuh poverovao u radosnu vest o Isusu i krstio se, otišao je posle toga svojim putem radujući se (Dela 8:39). Nijedna radost nije ravna ovoj. Nijedna radost se ne može meriti sa radošću spasenja od greha.

Drugo, primetimo kome je poruka bila namenjena. Ono što je anđeo rekao nije se odnosilo samo na pastire, već na "sav narod". Isus je Spasitelj sveta (Jov. 4:42, 1.Jov.4:14). Spasenje je dostupno svakoj ljudskoj rasi, boji kože, klasi ili rodu. Svakome ko je poslušan evanđelju Hristovom. Pisac poslanice Jevrejima kaže za Isusa: "A kad je postigao savršenstvo, postao je izvor večnog spasenja svima koji su mu poslušni." (Jev. 5:9 SSP). I Pavle piše da je Isus Spasitelj sveta (Ef. 5:23). Da bi, dakle, čovek bio spašen mora prihvatiti evanđelje i biti kršten u jedno telo, u Telo Hristovo (1. Kor. 12:13), što se dešava pri nanovorođenju.

Treće, primetimo suštinu poruke. Anđeo je rekao da je Isus "Hristos Gospod". Isus je Spasitelj palog, grešnog čoveka (Mat. 1:21). Isus je "Hrist" ("Hrist" znači, pomazanik), jer ga je Bog pomazao (izabrao i ovlastio), da bude taj koji će čovečanstvu doneti isceljenje i spasenje (Dela 10:36). Hoćeš li ti dozvoliti Isusu da te spasi, isceli tvoju duhovnu slabost (bolest) i da vodi tvoj život?

Uskoro se ovom anđelu pridružilo mnoštvo anđela koji su slavili Boga govoreći: "Slava Bogu na visini, a na zemlji mir ljudima koji su po njegovoj volji." (Lk. 2:14 SSP) Bog je dostojan da se slavi jer nam je dao tako predivnog Spasitelja. Pavle je zapisao: "Ali, Bog svoju ljubav prema nama pokazuje ovako: dok smo još bili grešnici, Hristos je umro za nas." (Rim. 5:8 SSP) Mir Božji dolazi na svakoga čoveka kada njegovi lični gresi koji ga rastavljaju od Boga, budu uklonjeni, kroz veru u krv (žrtvu) Hristovu. Opet, na drugom mestu Pavle kaže: "Pošto smo, dakle, opravdani verom, imamo mir s Bogom kroz našeg Gospoda Isusa Hrista." (Rim. 5:1 SSP). Da li ti želiš ovakav mir u svom srcu, životu?

POSLUŠNI PASTIRI (Lk. 2:15-20)

Šta su uradili pastiri, kada su primili ovo otkrivenje Božje? Oni su pokazali veoma veliki interes za njega. Čim su anđeli nestali, pastiri su se uputili u Vitlejem, da vide Spasitelja. Oni su pošli u žurbi, nisu oklevali. Kada je neko iskren i ozbiljan u vezi sa svojim ličnim spasenjem duše, on će odmah, brzo krenuti da traži Spasitelja i traži će ga dok ga ne nađe. Isus je rekao: "Blago gladnima i žednima pravednosti, jer oni će se nasititi." (Mat. 5:6 SSP). Drugom prilikom, kada je bio sa učenicima rekao je: "Svim silama se potrudite da uđete kroz uska vrata. Jer, kažem vam: mnogi će nastojati da uđu, ali neće moći." (Lk. 13:24 SSP) Samo oni koji ne oklevaju, samo oni koji se bore, biće spašeni. Spasitelj čeka da bude pronađen na stranicama Novog Zaveta. Hoćeš li ti kao i pastiri, bez oklevanja poći i tražiti ga?

Kada su pronašli Spasitelja oduševljenje pastira nije splasnulo. Kada su ugledali Isusa ispričali su sve što su saznali od anđela. Vest je bila isuviše radosna, da bi je zadržali samo za sebe. Oni su je govorili svima na svom putu, svima koji su hteli da čuju. Kada ti imaš neku dobru vest, sigurno želiš da je podeliš sa drugima? Hrišćani prvog veka su to isto radili: "Oni su se raspršili, propovedali su Reč kud god su išli." (Dela 8:4 SSP)

Kada pronađemo Spasitelja i prihvatimo ga, onda se vraćamo u našu životnu svakodnevicu. Na isti način kako su to uradili i pastiri: "Pastiri se vratiše kući, slaveći i hvaleći Boga..." Kada je apostol Pavle pronašao Spasitelja i prihvatio ga, konstatovao je: "A naša otadžbina je na nebesima, odakle i iščekujemo Spasitelja, Gospoda Isusa Hrista." (Fil. 3:20 SSP) Da li ti možeš reći ovo isto za sebe?

Izvor: Expository Files, 3/1994.

^vrh

SUDNJI DAN

- David Wilkerson

Apostol Pavle je bio jedan od najvernijih Božjih slugu. Njega su na to motivisale tri stvari: nada, ljubav i strah. Pavle je imao čvrstu nadu u večni život i to ga je motivisalo da istraje u vernosti Bogu. On je takođe imao i veliku ljubav prema Hristu. U 2. Kor. 5:14, on kaže: "Jer Hristova ljubav nas obuzima" - znači, ona mu je pomagala da ostane veran Bogu.

Međutim, Pavlova vernost je takođe motivisana i nečim drugim: bila je to spoznaja toga, da dolazi dan, kada će morati da stane ispred Sudije sveta, na Njegov Sudnji dan!

Danas veliki broj hrišćana poseduje samo prve dve vrste motivacija. Svaki vernik će vam reći, da ima nadu u večni život. I mnogi će iskreno reći: "Ja volim Isusa, celim svojim srcem."

U ove poslednje dane, kao da nešto nedostaje današnjoj crkvi Isusa Hrista. To je ta treća motivacija, to ubedljivo otkrivenje: da će jednoga dana svako od nas stati pred Svetog Boga i položiće račun za svaki svoj motiv, delo, reč ili pomisao!

Istina o dolazećem Sudu Božjem čini, da se svaki vernik malo zamisli i uozbilji, tj. da počne da bude istinski hrišćanin. Oni koji o ovome uopšte ne razmišljaju, to su oni hladni, nezainteresovani, nehajni za duhovne istine, ali, činjenica ostaje; uskoro, veoma brzo, svaki čovek koji je ikad živeo biće pozvan, da se pojavi i stane pred sud velikog Sudije Isusa Hrista.

"Jer svi mi treba da se pojavimo pred Hristovim sudom, da svako primi prema onome šta je učinio za vreme svoga života u telu, bilo dobro - bilo zlo." (2.Kor. 5:10 EČ) Znači, da će svako od nas za sebe odgovarati Bogu. (Rim. 14:12).

Svi bogati, slavni i moćni, svih vekova će stati ispred Njega. "I carevi zemaljski, i velikaši, i vojvode, i bogataši, i silni, i svaki rob i svaki slobodnjak, posakrivaše se po pećinama i po gorskim stenama, i govorahu gorama i stenama: padnite na nas i sakrite nas od lica onoga što sedi na prestolu i od gneva Jagnjetova, jer dođe veliki dan gneva njihova, i ko može da se održi?" (Otk. 6:15-17 EČ)

Bog je zabeležio svaki motiv i strast, svakog čoveka koji je ikad živeo na Zemlji. Motivi hrišćana su zapisani u "knjizi spomena", koja je ustvari drugo ime za "knjigu života". Na dan Suda Hrist će se setiti svih, koji su zapisani u ovoj knjizi: "Tada govoriše jedan drugome oni koji se Boga boje: Gospod ih posmatra i sluša, i pred njim se knjiga za spomen napisa, za one koji se Gospoda boje i koji časte ime njegovo. Moji će oni biti, govori Gospod nad vojskama, moji će oni biti u dan koji spremam i smilovaću se njima, kao što se otac smiluje sinu koji mu služi." (Mal. 3:16-17 LB)

Ako ljubiš Isusa svim svojim srcem i ako si očišćen Njegovom krvlju, onda je tvoje ime upisano u Njegovoj knjizi spomena - života. Onda ne bi trebalo da se plašiš Sudnjeg dana. Ustvari, pomisao na njega bi trebalo da proizvede veliku radost u tebi, jer u taj dan će se ostvariti tvoja nada i vera u večni život, koji je Bog obećao, onima koji ga ljube.

Međutim, Biblija kaže da, postoji knjiga i postoje knjige. Svaki život piše svoju knjigu, to je zapis celog jednog ljudskog života, osobe. Sada, dok živiš iz dana u dan, pišeš svoju knjigu života pred Bogom, a i ljudima koji su svedoci tvoga življenja.

"I videh veliki, beli presto, i onoga što sedi na njemu, od čijeg lica pobegoše zemlja i nebo, i ne nađe im se mesta. I videh mrtvace, velike i male, gde stoje pred prestolom, a knjige se otvoriše; i jedna druga knjiga bi otvorena, to je knjiga života. I mrtvacima se sudilo na osnovu onoga što je napisano u knjigama — po delima njihovim. I more dade mrtvace koji su u njemu, i smrt i ad dadoše mrtvace koji su u njima, i svako bi osuđen po delima svojim." (Otk. 20:11-13 EČ)

SUD NAD GREŠNICIMA

Bićemo suđeni ili nagrađeni prema onome, što je zapisano u našoj knjizi života. Biblija kaže da će na dan velikog Suda ljudi biti vasksnuti tj. imaće nova tela. Grešnici će dobiti tela "određena za uništenje" (Rim. 9:22) a verni će dobiti "novo telo", poput tela vaskrslog Gospoda Isusa Hrista. Kad suđenje bude okončano, Veliki Pastir će ustati sa svoga sudnog prestola i povesti svoje stado u večno blaženo stanje.

No, pre nego se to dogodi, On će vernima reći: "Onome koji pobeđuje daću da sedne sa mnom na moj presto, kao što i ja pobedih i sedoh sa svojim Ocem na njegov presto." (Otk. 3:21 EČ) Isus će reći: "Dođi, sedi sa moje desne strane, da bi Suđenje grešnicima moglo početi!" Biblija kaže: "Jer zna Gospod za put pravednika a u propast put grešnika vodi." (Ps. 1:5 LB) Svi će oni da se tresu pred Sudijom, svi oni koji su odobravali i vršili ubijanje dece abortusima. Svi oni filozofi i ideolozi, koji su čitave generacije zavodili svojom ateističkim razmišljanjem. Svi oni koji su izrugivali, omalovažavali Hristovo božanstvo i Njegovo delo spasenja. Svi lažljivi i licemerni političari, državnici ili sveštenici. Svi oni koji su manipulisali sa ljudima da bi zadovoljili svoje sebične tašte želje i ciljeve. Svi moćni, bogati, slavni, nekad tako veliki i ponosni, sada će stajati pred Njim i trešće se od straha, nemoćni... Stajaće i čekaće svoj red, da im se sudi, dok anđeo Gospodnji na njih vikati: "Zgrešili ste Gospodu i sada vas je vaš greh stigao!" (Br. 32:23) Ispitaj se, da li si i ti u ovoj grupi ljudi?

Onda, Sudija Isus Hrist će pozvati svedoke, da svedoče za tebe ili protiv tebe: Prvi svedok jeste reč Božja (Sveto pismo): "Ko mene odbacuje i ne prima mojih reči, ima svoga sudiju; reč koju sam izgovorio - ona će mu suditi u poslednji dan." (Jov. 12:48 EČ)

Moraćeš dati odgovor za svaku čutu ili pročitanu propoved, pesmu, deo Sv. pisma, traktat... za svaki trenutak kada si bio oslovljen i pozivan Bogu.

Drugi svedoci će biti ljudi iz Ninive, ljudi iz Sodome ili kraljica iz Sabe. Isus je rekao: "Ninevljani će ustati na sudu sa ovim naraštajem i osudiće ga; jer su se pokajali na Joninu propoved, a vidi ovde je nešto više od Jone. Kraljica juga ustaće na sudu sa ovim naraštajem i osudiće ga; jer je ona došla s kraja zemlje da čuje Solomonovu mudrost, a vidi ovde je nešto više od Solomona." (Mat. 12:41-42 EČ)

Kada staneš pred Sudiju i kada tvoja knjiga života bude otvorena, tada će i veliko mnoštvo ljudi iz Ninive da istupi napred zajedno sa onima koji su bili uništeni u Sodomi i Gomori. Ovi veliki grešnici će pažljivo slušati tvoju listu nuđenih mogućnosti da budeš spašen, nabrajaće se svi trenuci kada si bio pozivan od Boga: kroz Bibliju, radio, TV, knjigu, Internet, prijatelja, porodicu, propovednika... Oni će čuvši za tvoje mnoge prilike možda vikati pred Sudijom: "Presuda ovom čoveku mora biti stroža nego naša! Jer je on odbacio i prokockao toliko mogućnosti i vremena, da se spase! On je odbacio tako jasan poziv i svedočanstvo! Mi nismo imali ni Bibliju, ni one koji bi nas stalno podsećali i opominjali, mi nismo imali novu, drugu priliku. A on je imao sve to!"

Isus je rekao, da bi se Sodoma sva pokajala, kada bi čula sve ono, šta si ti čuo: "...jer da su se u Sodomu dogodila čuda koja su se dogodila u tebi, ostao bi do današnjeg dana." (Mat. 11:23 EČ) Ljudi iz Sodome bi plakali i kajali se da su čuli samo delić Evanđelja, koje si ti imao priliku da čuješ.

Stoga, pre nego li Sud počne, pre nego li dođe tvoje vreme da staneš pred Sudiju, shvati da svaka Božja istina, koju si čuo svedočiće za ili protiv tebe.

SUD NAD "NEKORISNIM" SLUGAMA

Najnesrećnije i najmizernije duše, koje će da stoje ispred Sudnog prestola Hristovog biće oni koje Biblija naziva "beskorisne" sluge.

Beskoristan sluga jeste onaj, koji je "sakrio" svoj talenat dat mu od Boga. On je bio suviše lenj i plašljiv da bi investirao svoj život i vreme u Božanske interese i tako je postao lenj i neradan u Božjim stvarima. On je odlazio redovno na bogosluženja u zajednicu i svoj religiozni imidž održavao blistavim. A evo šta Gospod kaže o polovičnoj i neozbiljnoj službi za Njega: "A gospodar njegov odgovori i reče mu: zli i lenji slugo, znao si da žanjem gde nisam posejao i skupljam gde nisam vejao. Trebalo je dakle da daš moj novac menjačima, i ja bih po dolasku uzeo svoje s kamatom." "A nekorisnoga slugu izbacite u krajnju tamu; onde će biti plač i škrgut zuba." (Mat. 25:26-27, 30 EČ)

O, kako li će gorko naricati nekorisne sluge kada Sudija počne otvarati njihove knjige! Sudija će svima pokazati koliko su vremena, snage, novca utrošili za obezbeđenje svoje sigurnosti ili zadovoljstava, zanemarujući svoj odnos s Bogom, porodicom, crkvom... Gospod će nekorisnom slugi reći: "Ovo je tvoj život, tvoje vreme, tvoje bogatstvo... Bio si mi potreban i računao sam na tebe, dozivao te, ali ti si me odbacivao. Davao si mi tako malo vremena, dok me na kraju nisi potpuno istisnuo iz svog života. Život koji sam ti dao, proćerdao si za šaku prašine. A bio si upozoren da će sve što imaš nestati, izgoreti kao slama!"

O, kako velika žalost će biti u onaj dan onih, koji su nedeljna bogosluženja posećivali iz navike, ili na to gledali kao deo svoje porodične tradicije. Sedeli su u crkvi iz nedelje u nedelju, ali njihovo srce je bilo tako daleko od Boga. Oni su sve hrišćanske dužnosti obavljali hladno i rezervisano.

Sudnji dan će sve da razotkrije. Sudija će reći nekorisnim slugama: "Odlazite od mene. Vaša srca nikada nisu bila moja u potpunosti. Davno ste izgubili svoju prvu ljubav, umesto da ljubite mene, vi ste ljubili: svoje poslove, novac, porodice... Ja vam nisam bio na prvom mestu u životu!"

KAKO SE SPREMITI ZA SUD BOŽJI?

Treba da razumemo da prva stvar koju će Sudija da uradi pre Suda je ta, da će da odvoji "ovce od jaraca". On neće dozvoliti da njegovi pravednici budu ubrajani sa nepravednicima. On će dati naredbu anđelima da sakupe njegovo stado pri Njegovoj desnici. "I biće okupljeni pred njim svi narodi, i on će ih odvojiti jedne od drugih, kao što pastir odvaja ovce od jaraca, i postaviće ovce sebi s desne a jarce s leve. Tada će reći car onima s desne strane: hodite, blagosloveni Oca moga, nasledite carstvo koje vam je pripremljeno od postanka sveta." (Mat. 25:32-34 EČ)

Biblija je veoma jasna: oni koji prebivaju u Hristu i koji čekaju Njegov drugi dolazak, treba da imaju pouzdanja i hrabrosti gledajući na taj dan. "I sad, dečice, ostajte u njemu, da bismo imali pouzdanje kad se on javi i da se ne postidimo pred njim prilikom njegovog dolaska." (1. Jov. 2:28 EČ) "Ljubav je kod nas došla do savršenstva u tome da mi imamo pouzdanje na sudnji dan." (1. Jov. 4:17a EČ)

Kako mogu imati takvu hrabrost i radost u onaj dan? Do toga se dolazi samo kroz poznavanje Sudije kao tvog brata, prijatelja, iskupitelja, Gospoda, velikog sveštenika, zastupnika, onoga koji tebe žarko ljubi a za kim bi i tvoja duša trebalo da gori!

Postoji test, koji pokazuje da li si spreman za Sudnji dan ili ne. Biblija kaže: "Kad bismo sami sebi sudili, ne bi nam se sudilo." (1. Kor. 11:31 EČ) Da li si voljan da napraviš test samoprosuđivanja, da prosudiš sebe?

Ako jesi, onda postavi sebi ova tri pitanja i dobro razmisli o njima.

1. Da li težiš i žudiš za Njegovim drugim dolaskom u slavi? Da li se pripremaš za taj slavni dan? Koliko ti je zaista stalo do Njegovog dolaska, razmišljaš li o tome uopšte?

"Očekujući blaženu nadu i slavan dolazak velikoga Boga i Spasitelja našega, Isusa Hrista." (Tit 3:13 EČ) "A sad mi je pripravljen venac pravednosti, koji će mi u onaj dan dati Gospod, pravedni sudija, ne samo meni nego i svima koji su svu ljubav posvetili njegovom dolasku." (2. Tim. 4:8 EČ)

Ovaj svet nije naš dom, dete Božje ne pripada ovom svetu. A ja tebe pitam: "Da li si se ukorenio (vezao) za ovaj svet, ili si isčupao svoje korenje, moleći: Gospode, Isuse, održi moje srce budno!"

"Koji očekujete i požurujete dolazak Božjeg dana, kada će se vatrom zapaljena nebesa raspasti i zažarene stihije rastopiti." "Stoga, dragi moji, očekujući ovo postarajte se da vas on nađe neokaljane i besprekorne u miru." (2. Pet. 3:12, 14 EČ)

Isus kaže: "Radite, dok se ne vratim." (Lk. 19:13). Dužni smo da radimo svakog dana na izgradnji carstva Božjeg, ali i da svakoga časa vičemo iz srca: "O, Gospode, dođi, dođi Gospode Isuse!" (Otk. 22:20)

2. Da li su Božji neprijatelji postali i tvoji neprijatelji? Da li si uključen u bitku protiv onih koji se protive Bogu? Da li se boriš protiv želja tela, sveta i đavola, ili si sve bitke prepustio drugim članovima Tela Hristovog?

Ako želiš da jednog dana stojiš po desnici velikog Sudije sveta i da učestvuješ u suđenju njegovim neprijateljima, onda još danas moraš im staviti do znanja da su tvoji neprijatelji. "Zar ja ne mrzim one koji te mrze Gospode? I da se ne gadim na one koji na te ustaju? Punom mržnjom mrzim na njih: to su neprijatelji moji." (Ps. 139:21-22 LB)

Da, Isus je rekao da treba da volimo svoje neprijatelje, ali, šta sa onim neprijateljima koji mrze Njega i koji otvoreno odbacuju njegovu milost i spasenje, te, pljuju po Njegovom imenu ili ga otvoreno ismevaju?! Ne treba da mrzimo ljude, već greh koji je u njihovim srcima i demonske sile koje vladaju nad njima. Treba da mrzimo bezbožnost koja se nalazi u ovome svetu!

Da li kažeš u svome srcu: "Ovaj svet je pun greha i bezbožnosti, i on postaje u tome sve gori i gori, ali šta se to mene tiče? Ja ću se držati čist pred Bogom." Ne! Ne možeš tako reći! Crkva je u borbi, u ratu! Vrata pakla se iznova i iznova dižu protiv Crkve Isusa Hrista, u ovim poslednjim danima kao nikad pre u istoriji - ako si Hristov, ti ne možeš ostati neutralan!

Bog viče: "Ko će za mene protiv zlih ustati? Ko će stati za me protiv onih koji zlo čine?" (Ps. 94:16 LB)

A kad Sudnji dan dođe, ja želim reći zajedno sa apostolom Pavlom, "dobru bitku svrših". Želim ući u borbu - na mojim kolenima, pun gnušanja i svetog besa protiv greha u mome životu i u ovom svetu.

3. Da li zapostavljaš dom Božji?

"Da ne ostavljamo svoje skupštine, kao što neki imaju običaj, nego da bodrimo jedan drugoga utoliko pre ukoliko vidite da se približava sudni dan." (Jev. 10:25 EČ) Nije slučajno, da sledeći pomenuti greh u ovom odeljku govori o "hotimičnom" grehu. Činjenica je da ljudi postaju veoma nemarni i nebrižni, baš pre suda ili neke katastrofe. Uvek pre, nego se neko društvo ili civilizacija otrgne kontroli, ljudi se okreću stvaranju svoje vlastite sigurnosti, gomilaju novac i traže razuzdano razna telesna zadovoljstva a najmanje od svega traže Boga. Hrišćani su takođe u opasnosti da potpadnu pod ovakav duh razmišljanja i da se okrenu od Boga i Crkve drugim stvarima.

Šta je Sudnji dan ako ne konačno sakupljanje vernih oko Njega? Hoćeš li ti biti tamo, radostan i voljan da ti se sudi?

U onaj dan knjiga i knjige će se otvoriti. Hoćeš li biti na spisku? Šta će pisati u tvojoj knjizi života?

DA LI SI PROŠAO TEST?

Ako te tvoje srce presvedočava i trese se od straha pri pomisli na Sudnji dan onda ti nisi još spreman, da se postaviš pred Isusa. Dok još ima vremena, prosudi sam sebi i pokaj se! Bolje ti je tako nego da ti On sudi u onaj dan.

Dan Suda dolazi, u taj dan moraćeš dati odgovor Bogu za sve što si upisao u svoju knjigu života, svako delo, reč, motiv...

Deo iz propovedi: Davida Wilkersona, JUDGMENT DAY.

^vrh

PLOD POKAJANJA

- Vlatko Dir

U hodu sa Gospodom, naš život se kreće između "Oprosti nam" i "Hvala". Kajanje i zahvalnost su dve nezaobilazne karakteristike iskustva vernih. Međutim, Bog ne želi tek pusto kajanje, već sinove i kćeri koji su se pokajali. Pitanje je, kako raspoznati pravo pokajanje u sopstvenom i životima drugih?

Suština ličnog odnosa je komunikacija. Neka nas naša molitva, koja je jedan vid našeg ličnog odnosa sa Bogom uvek vodi bliže k' Njemu.

Molitva i pokajanje

Molitva, koja je najočigledniji oblik zajedništva ili duhovne veze sa Bogom, se uobičajeno smatra iskanjem od Boga. Mi smo se potpuno odomaćili sa idejom da je molitva Bogu prepuštanje Njegovoj milosti, ponizna prošnja za ispunjenje naših potreba.

Ipak, dok molitva u našem jeziku porazumeva iskanje od Boga, na Hebrejskom reč - tefila, uključuje delo rasuđivanja ili prosuđivanja. 'Tefila' znači sud, rasuđivanje; glagol je 'le-hitpalel' koji je povratan i označava - suditi ili rasuđivati sebe! (Pogledaj Psa 51:1-5)

U suštini, molitva je proces koji prolazi kroz dve etape. Trebalo bi da počne kao sud (tefila), kada osoba - on ili ona, prosuđuje gde stoji pred Bogom (Dan. 3:3-15) i tek kasnije da se od rasuđivanja pretvori u 'bezobrazno iskanje' (Luka 11:8) uprkos ličnoj bezvrednosti (Luka 18:13).

Ovo je molitva 'ba'al tešuva' (na Hebrejskom 'gospodar pokajanja' označava osobu čijim je životom ovladalo istinsko pokajanje) - pokajnika, koji je spoznavši svoje grehe, prihvatio prekor (posledice) i obraća se Bogu sa nadom da ce naći milost u Njegovim očima i biti zaštićen od budućeg stradanja. (Vidi Psa 51:6-19; Luka 18:13)

Biblijsko značenje pokajanja

'Tešuva' ili pokajanje, u našem jeziku najčešće prevedena kao vraćanje ili obraćenje, na Hebrejskom znači - okrenuti se, ili obratiti od čega ka nečem drugom. (Jer. 4:1) Dakle, to nije prosto uzdržavanje ili odvraćanje od greha, već potpun povratak Bogu pri kome grehu okrećemo leđa. (Uporedi sa Os. 7:16)

Grčke reči za pokajanje u Novom zavetu su metanoia, metamelomai i metanoeo i direktan su prevod za 'tešuva', mada u nešto suženom smislu. One isto tako upućuju na promenu uma i namera, ali nose i značenje, koje se odnosi samo na žalost zbog učinjenog greha a ne neophodno i na promenu srca.

Smisao pokajanja na hebrejskom je veoma jak i direktan. Pokajanje se ne zasniva na osećanju žalosti, već na odluci da se više ne greši. Žalost i stid mogu doći i kasnije. (Pogledaj: Jer. 31:19; zapazi da prvi deo stiha u stvari kaže 'jer pošto se pokajah, ražalostih se' i da kao celina upućuje na grižu savesti.)

Tešuva takođe znači i - odgovor. Povratak, ili obraćenje Bogu je naš odgovor Njemu, koji nikada ne prestaje da nas poziva da Mu se vratimo. (Isa. 44:22) Biblijska terminologija ne poznaje obraćenje kao zasebnu kategoriju rezervisanu za one koji ne veruju - 'neobraćene', već za Božji narod koji je posrnuo u hodu s Bogom ili čiji se odnos sa Njime pokvario zbog greha. (Proveri Jer. 3:14, 22; 31:18; Plač. 3:40; 5:21)

Dakle, izvorno značenje pokajanja, kao što se iz ovoga može videti, stoji u oštroj suprotnosti sa praksom, koja pokajanje tretira kao beskrajno kajanje, žaljenje zbog učinjenog, koje mnogo puta ne predstavlja išta više od samosažaljenja, ili čak pokušaj 'kupovine' Božjeg oprosta, što sve u suštini ne uključuje promenu stava i dela.

Priznavanjem svojih greha, prepoznavanjem svoje nesposobnosti da položimo sve testove, svesni iskušenja u svojim životima od kojih smo neka dobro podneli, a pod nekima pali, spremni smo za sud. Naša spremnost da prihvatimo presudu ne podrazumeva nevinost, već razumevanje prave prirode 'ba'al tešuva' kao osobe koja sagreši, ali je kadra da se izdigne iznad svojih pogrešaka i pohrli ka svome Tvorcu. (Vidi 1. Dne. 21:13)

Davidova 'tešuva' - obraćenje ili pokajanje - je počelo pošto je shvatio da je sagrešio sa Bet-Šebom (Vitsavejom). Od tada se David promenio, porastao, postradao i konačno osetio slobodnim od krivice. Tako, kao 'ba'al tešuva' on počinje iznova sa nadom da mu je prošlost izbrisana, gresi poništeni i da je pred njim novi život. (Psa. 51)

U Psalmu 26, David priziva vreme kada je rekao Bogu, "Ispitaj me, Gospode, i iskušaj me; pretopi što je u meni i srce moje." David se ovde opoziva na momenat u svom životu kada je uskliknuo Bogu, da treba da ga prokuša, uveren da će proći test.

Ovo iskustvo nije tako često; mnogo češće, mi kao 'ba'al tešuva' pokušavamo da nađemo put povratka Bogu, i ako smo uspešni u tome molimo se i nadamo da On prihvata našu molitvu u pravednosti shvatajući odakle dolazimo i kuda idemo.

Dakle, iz ovoga možemo videti da je srž molitve duh pokajanja. Ali to je samo početak. Pravo pokajanje zahteva i određeno je još nečim.

Plodovi pokajanja

Sledeća dva stiha, Mat. 3:8 i 2. Kor. 7:11 su ključni za razumevanje biblijskog pokajanja. Analiza ključnih grčkih reči, koje su u osnovi naših prevoda uz kratak osvrt na nijanse njihovog značenja, baca više svetla na ono što Sveto pismo naziva njegovim plodom ili proizvodom promenjenog stava i istinske odluke da se grehu kaže - ne više!

"Donesite dakle rod dostojan pokajanja." (Mat. 3:8 EČ)

- donesite - doneti, proizvesti

- rod

1. plod

a. plod drveta, loze, polja

b. plod utrobe, porod, potomak

2. ono što potiče ili proizilazi iz nečega, efekat, rezultat

a. rad, postupak, delo

b. prednost, dobitak, oruđe

c. hvale, koje su prinesene Bogu kao zahvalna žrtva

d. sakupiti plod

- dostojan

1. meriti, odmeravati, imati težinu neke druge stvari iste vrednosti, čija je cena ista

2. odgovarajuće, skladno, koje se odnosi slično ili istovetno prema čemu drugom

3. saglasno

a. bilo dobro ili loše

- pokajanja - Promena uma, kao kod onoga ko se pokaje od namere, koju je smislio ili od čega što je učinio; isto kao 'tešuva'

Nema bilo kakvog pokajanja, osim ako je kao rezultat prisutna promena života. Promena života je dokaz promene srca. Na pokajanje se može gledati kao na potpuno osvedočenje o grehu, za kojim sledi promena srca (i kao posledica toga - promena života) od greha ka svetosti.

Svedočanstvo Korinćana direktno ukazuje na plod.

"Jer, vidi, baš to što se ožalostili po Božjoj volji, stvorilo vam je ne samo veliku ozbiljnost, nego i odbranu, i negodovanje, i strah, i čežnju, i revnost, i kažnjavanje. U svemu ste se pokazali da ste čisti u toj stvari." (2. Kor. 7:22 EČ)

- ožalostili

1. ožalostiti

2. pogoditi tugom, ražalostiti, baciti u žalost

3. jad, povređenost

4. uznemirenost, griža savesti

- stvorilo

1. učiniti, postići, zadobiti

2. uraditi, učiniti ono što donosi rezultat

a. o stvarima: prouzrokovati, doneti posledice

3. oblikovati, učiniti koga spremnim za što

- vam je - na grčkom "u vama"

- ozbiljnost - zabrinutost, doslovno - briga; nasuprot njihovom pređašnjem nemaru u datoj stvari; više ne grešiti na ovakav način; održavati, radi budućnosti, strožiju i regularnu disciplinu; hoditi pravedno pred Bogom

1. žurba, užurbano

2. zabrinutost, briga

a. briga u postizanju, unapređivanju, ili težnji ka čemu

b. brižno se starati, iskreno se zabrinuti

- odbranu - ne samo brižnost ili briga, već takođe "očišćenje sebe", uznemirenost da se pokaže negodovanje zbog učinjenog; ne negiranje činjenica, njihovo umanjivanje ili odbrana, već kroz prepoznavanje molitva za oproštenje; ne saglasnost i odobravanje greha, već zabrinutost zbog greha i žaljenje zbog njega

1. usmena odbrana, govor u odbrani

2. osmišljena izjava ili argument

- negodovanje - prema grehu, nama samim, iskušenju i njegovim oruđima

1. ljutnja, indignacija, negodovanje

- strah - oprezan strah da se ponovo ne sagreši (1. Kor. 4:2, 19-21) ili ožalosti Bog i Njegov narod, Njegove sluge; da se ne bi pokvarenost raširila u zajednici, "malo kvasca ukiseli svo testo"

1. strah, bojazan

a. ono što izaziva strah

2. poštovanje prema mužu

- čežnju - želja da se pomiri sa Bogom. Čežnja je spontana i podrazumeva jaku ljubav i težnju za popravljanjem; ponašanje na sasvim drugi način u vremenu koje dolazi; čuvati se od zla i poštovati Boga

- revnost - za pravednim, Božjom časti i slavom, protiv svega što je pogrešno; revnost za dužnošću i suprotstavljanje grehu

- kažnjavanje - može se prevesti kao "rigorozno zahtevati kaznu" (1. Kor. 5:2, 3) za greh i naše sopstveno bezumlje, iskren napor da se pruži nadoknada za njima nanete povrede; ne od strane pojedinca, privatno - osveta pripada Bogu!

1. osveta, osvećivanje

U 2. Kor. 7:11 - izaći u sustret pravdi; učiniti pravdu svim učesnicima. (Vidi Luka 18:3; 21:22). Ova reč takođe ima smisao oglašenja nevinim i nosi smisao opravdanja.

- u svemu - u pogledu onog što je upravo izjavljeno. Brižnost se iskazuje u ovih šest tačaka koje su navedene:

"očišćenje sebe" i "negodovanje";

"strah" i "intenzivna čežnja";

"revnost" i "kažnjavanje" (Uporedi 2.Kor. 7:7)

- pokazali

1. staviti zajedno, postaviti na isto mesto, doneti ili spojiti skupa

a. stajati sa (ili blizu)

2. postaviti jedno s' drugim

a. prikazivanjem ili upoznavanjem koga

b. shvatiti

3. sastaviti komponovanjem ili kombinacijom, učiti kombinovanjem ili upoređivanjem

4. sastaviti, sjediniti delove u celinu

- čisti - od umešanosti u krivicu. "Potvrdili ste sebe", grčki, "preporučili ste sebe". Kakva god sumnja o umešanosti je bila na vama (1. Kor. 5:2,6) kroz vaš prethodni nehaj, opravdali ste se svojim sadašnjim žarom u osudi tog (ne)dela

1. ushićeno poštovanje, sveto

2. čistota

a. čisto od telesnosti, čedno, skromno

b. čisto od ikakve mane, bez greške

c. čisto

Velika je razlika između ovakve žalosti - griže savesti - koja je po Bogu i žalosti ovoga sveta. Pomenuli smo slatki plod pravog pokajanja. Kada je srce promenjeno, život i dela će takođe biti promenjeni. To proizvodi nezadovoljstvo grehom, sobom, kušačem i njegovim oruđima. To proizvodi budnost i oprezan strah od greha. To proizvodi želju, da se pomiri sa Bogom. To proizvodi revnost za dužnošću, a protiv greha. To proizvodi kažnjavanje greha i sopstvenog bezumlja, takođe i iskren napor da se pruži zadovoljenje za njima učinjene povrede.

Duboka poniznost pred Bogom, mržnja na sav greh sa pouzdanjem u Hrista, novo srce i nov život čine pokajanje, koje vodi spasenju. Neka ga Bog podari svima nama.

^vrh

AKO NEDOSTAJE POKAJANJE...

- Donald Gee

"Tada Isus poče ukoravati gradove u kojima se ispuniše najveća čudesa njegova, zato što se ne pokajaše." (Mat. 11:20 LB)

Smatram, da je početak svakom probuđenju jeste pokajanje. Ne postoji li u probuđenju pokajanje, ono nije duboko, ono je plitko - površno. Pre svakog probuđenja mora doći pokajanje. Mi često izbegavamo reći grešnicima prvi zahtev Božje reči. A Njegov prvi zahtev, prva reč za njih nije: "Verujte!" već, "Pokajte se!" Kad je Jovan Krstitelj izašao propovedati, njegova je prva reč je bila: "Pokajte se!" I kad je Gospod Isus započeo svoju službu, Njegova prva reč je bila: "Pokajte se!"

U Isusovoj priči o izgubljenom sinu vidimo da je mladiću pošlo sve crnje i crnje, dok na kraju nije došao k sebi i rekao: "Dići ću se i poći svome ocu." prvi korak nije učinio otac, nego sin. Pokajanje dolazi prvo. Na pitanje ljudi o tome šta treba da čine, Petrove su prve reči pod svežim ognjem Duha Božjega na dan Pedesetnice bile: "Pokajte se i krstite se." Pokajanje je promena uma i srca u odnosu na grehu.

Lepa je stvar, što ljudi koji su se pokajali ljube Reč Božju. Što više istražuju Reč Božju, više je ljube. Često nalazimo ljude, koje je Reč sablaznila i oni trče u neku drugu crkvu. Ako to činite, tad se još niste pokajali kao što treba.

KAKO MOŽEMO

IMATI PROBUĐENJE POKAJANJA?

O, videti suze pokajanja! Verujem, da su tri stvari potrebne za probuđenje pokajanja.

Prvo, potrebno je više pravog propovedanja o Sudu koji dolazi. Naš Gospod Isus je plakao nad gradovima, jer se nisu pokajali. On je imao viziju Suda. Ne postoji samo sud za grešnike, nego i Sud Hristov za vernike. Postoji mesto gde će se ispitati naša dela. Drvo i seno će izgoreti, a zlato i srebro će ostati. Da, više propovedanja o tome! Međutim, naši propovednici to nikada neće propovedati, dok i sami ne zadrhte pred tim dolazećim Sudom.

Drugo, bespomoćni smo dok nam Duh Sveti ne da pokajanje. Duh Božji je taj koji pokreće ljude na pokajanje. Ako Duh ne deluje, ljudi se ne kaju. Duh Božji je uvek voljan da pokrene ljude na pokajanje. Zbog toga je naša velika potreba za blagoslovenim delovanjem Duha Svetoga! Da bi zemlja postala obradiva, potrebno je više od poneke kapi; potrebna nam je kiša iz neba. O, Bože, pošalji nam kišu! Bog kaže. "Molite Gospoda za dažd u vreme kasnoga dažda!" (Zah. 10:1). Samo propovedanje neće dati željene rezultate. Potrebna nam je kiša nebeske milosti!

I treće, potrebna je pomazana služba koja daje pokajanje. Služba je pomazana kad propovednici, videvši Cara i Gospoda nad Vojskama u Njegovoj besprekornoj i sjajnoj prisutnosti, spoznaju šta je greh. Kada čovek izlazi iz te prisutnosti, on izlazi sa nečim što počiva na njemu, a što donosi milost Gospodnju na ljude.

Molimo za sveže izliće Duha Svetoga na propovednike i na svakog od nas, dok zemlja ne omekša "kasnom kišom" i dok ne dobijemo duboko probuđenje. Potrebno nam je probuđenje koje donosi pokajanje, a kad to donese, sačuvaće će nas slomljene, smrvljene i omekšane pred Gospodom.

Izvor: PROPOVIJEDI, Br. 184/185, 1998.

^vrh

misaone refleksije

ZAŠTO JE ISUS BOLJI OD DEDA MRAZA?

- nepoznati autor

Deda Mraz živi na severnom polu - Isus živi svuda.

Deda Mraz se vozi na sankama - Isus se vozi na oblacima i hoda po vodi.

Deda Mraz dolazi samo jednom godišnje - Isus je uvek prisutan.

Deda Mraz donosi igračke i slatkiše - Isus ispunjava svaku našu potrebu.

Deda Mraz dolazi nepozvan, kroz odžak - Isus stoji na vratima i kuca, i ulazi u srce samo kada je pozvan.

Deda Mraz dozvoljava da mu se sedi u krilu - Isus pruža odmor na svojim rukama.

Deda Mraz ne zna tvoje ime, sve što on može reći jeste: "Reci mi maleni-a kako se zoveš?" - Isus je znao naše ime pre nas.

Deda Mraz i njegovi pomoćnici na severnom polu prave igračke - Isus daje novi život, previja ranjena srca, obnavlja brakove i porodice...

Deda Mraz te zasmejava na par minuta - Isus daje radost koja postaje tvoja snaga.

Deda Mraz stavlja poklone ispod drveta jelke - Isus je sam za nas postao poklon i umro na drvetu.

KAKO PROPOVEDATI BEZ REZLUTATA

- Charles G. Finney (1792-1875)

1. Tvoj glavni motiv propovedanja treba da bude povećanje tvoje popularnosti a ne da služi svrsi dovođenja duša Hristu.

2. Izbegavaj propovedi o doktrinama koje uznemiravaju telesne umove, jer tako ćeš doživeti da tebi kažu isto što i Hristu: "Tvrda je ovo beseda, ko može da je sluša?" (Jov. 6:60 EČ)

3. Ni po koju cenu nemoj buditi ili uznemiravati savest tvojih slušatelja, jer bi se mogli zabrinuti za stanje svoje duše.

4. U svojim propovedima izbegavaj korišćenje svake ilustracije, primera, ponavljanja ili izvođenja zaključaka, jer to može prouzrokovati sećanje na tvoje reči.

5. U svom govoru izbegavaj pokazivanje svake gorljivosti i poleta. Neka oni koji te slušaju sami zaključe, da li stvarno veruješ u ono šta im govoriš.

6. Nastoj da probudiš emocije a ne savest slušatelja.

7. Nemoj govoriti svoja lična svedočanstva o tome šta je sila Evanđelja učinila na tebi, već nastoj stvoriti ubeđenje kod svojih slušalaca da ti imaš nešto, što njima treba.

8. Nemoj prizivati neprijatna sećanja iz prošlosti, uznemirićeš njihova srca počinjenim gresima.

9. Uopšte im nemoj govoriti o grehu, a nipošto nemoj poimenice spominjati specifične grehe tvoga slušateljstva.

10. Nemoj stvarati impresiju, da Bog baš upravo sada želi da se posluša i izvrši ono o čemu im govoriš.

11. Ubedi ih da je njihov greh - njihova mala slabost, i da je nepotrebno zbog toga se uznemiravati.

12. Ubedi ih da moraju strpljivo čekati, da Bog promeni njihovu prirodu. Naglašavaj Božju milost a izbegavaj reč o Sudu Božjem.

13. Propovedaj samo na lepe tekstove iz Evanđelja. Izbegavaj teme o užasnom stanju grešnika.

14. Nemoj govoriti o duhovnim aspektima Božjeg zakona, iz kog dolazi poznanje greha, Rim. 3:20, zašto da se ljudi uznemiravaju dolazećim Sudom.

15. Nipošto nemoj svojim rečima strašiti svoje slušaoce, već ih ubedi da je sve u redu s njima i da nemaju razloga za strah i brigu.

16. Govori o Hristu kao Božjem Sinu, ali izbegavaj da govoriš o tome kako je Isus ukoravao: fariseje, zakonike, maloverne, grešnike...

17. Ohrabri zajednicu na svako druženje u vidu: igara, tombola, radionica i sl. kreativne i odmarajuće aktivnosti, jer ovo je prijatnije i lakše od temeljnog studiranja Svetog pisma.

18. Sav svoj napor uloži da budeš prihvaćen i omiljen među ljudima, jer od toga zavisi tvoja propovednička budućnost.

19. Neka tvoji slušaoci budu zadovoljni sa tobom. Nastoj da nikoga ne uznemiravaš svojim rečima.

20. Nikad nemoj propovedati onima koji te slušaju. Uvek govori o nekim tamo "napolje", grešnicima. Tako uvek kaži "oni" a nikad "mi" ili "vi". U protivnom ljudi će se zabrinuti za svoje spasenje.

VERNICI KOJI NEVERUJU!

- Preuzeto iz: Joel News (JN371-3)

Barna predstavlja iznenađujuću statistiku, zasnovanu na International Census Data, Barna Research i drugim istraživanjima: Nanovorođeni hrišćani – u anketi su definisani kao ljudi koji za sebe kažu da su posvećeni Isusu Hristu, da je On i važan u njihovom životu, koji znaju da idu na nebo posle smrti, zato što su ispovedili svoje grehe i što ih je prihvatio njihov Spasitelj Isus Hrist.

1. Skoro polovina od nanovo rođenih hrišćana (47%) se slaže da Satana "nije živo biće već simbol zla."

2. 31% nanovorođenih veruje da ukoliko je čovek dovoljno dobar može da zasluži mesto na nebu.

3. 24% nanovorođenih se slaže da "dok je živeo na zemlji, Isus je bio grešan kao i drugi ljudi."

4. 15% nanovorođenih hrišćana tvrdi da "pošto je razapet i umro, Isus Hrist se nije u fizičkom smislu vratio u život."

5. Jedan u četiri (25%) nanovorođenih hrišćana veruje da nije važna veroispovest, jer su sve religije iste (na primer hinduizam, budizam, islam, itd.).

6. Odprilike 95% svih hrišćana nikada nije dovelo JEDNOG čoveka Hristu.

7. Iako većina vernika kaže, da je važno pomoći ljudima u potrebi, samo 34% je odvojila vreme ili novac za službu siromašnima u toku prošle godine.

8. Veća je verovatnoća, da se nanovorođeni razvedu nego nehrišćani (27% prema 24%)

9. Jedan u svakih šest nanovorođenih hrišćana (16%) nije dao novac svoj crkvi u toku 1999. Odnos onih koji daju desetak svojoj crkvi je 8%.

10. Hrišćani troše 7 puta više na zabavu nego na duhovne aktivnosti.

11. U istraživanju koje je sprovedeno po celom svetu među nanovorođenim odraslim ljudima, niko od intervjuisanih nije rekao da je jedini, najvažniji cilj u njegovom životu da bude posvećeni sledbenik Isusa Hrista.

12. 30% nanovorođenih je gledalo filmove sortirane u kategoriju "R" u toku poslednjih 7 dana u poređenju sa 40% ljudi koji nisu nanovorođeni. (Izvor: Barna Research Group and others)

NEOPHODNOST PROBUĐENJA

- Francois Carr

Probuđenje se tiče Božijeg naroda, i iskreno duhovno buđenje je prirodni rezultat ispunjavanja i izvršavanja jasnih uslova izloženih u Reči Božijoj.

Dr Sangster, u svojoj brošuri o probuđenju "Siromašni i put", oštro kritikuje neznalice, koje prezrivo govore o probuđenju i nazivaju ga emocionalnim opijumskim snom. On govori o deset razloga, zbog kojih je probuđenje neophodno u svakom društvu.

Probuđenje dovodi do finansijske stabilnosti. Nanovorođeni plaćaju svoje stare dugove; obraćeni lopovi više ne kradu niti otimaju, poštenje i iskrenost preovladavaju u poslovnim krugovima.

Probuđenje smanjuje seksualni nemoral. Sa porastom polnih bolesti, herpesa i sa epidemijom side, koja sve više pogađa ceo svet, ljudi treba da nauče da poštuju svoja tela kao hramove Duha Svetoga i da žele, da budu čisti u svojim domovima i zajednicama.

Probuđenje pročišćava našu kulturu, slobodno vreme, društvo i medije. Sasvim je uobičajeno da se požuda, ružan jezik, seks i nemoral bace opštoj javnosti pred noge, bez obzira na godine, na način, koji tvrdi: da svako ko misli drugačije je ili moralni čistunac ili glupak.

Probuđenje smanjuje stopu razvoda i smanjuje broj razorenih domova. Sa Hristom koji vlada u našim domovima i porodicama, deca više ne rastu bez sigurnosti. Nestaju patnja, bol i beda prouzrokovani razvodom i razorenim domovima. Porodica koja se zajedno moli, ostaje zajedno.

Probuđenje smanjuje maloletničku delikvenciju. Pubertetlija grubijan je karakterističan za našu generaciju. Mnogi hrišćanski sociolozi tvrde, da je skoro neverovatno da maloletnik - grubijan potiče iz prave hrišćanske porodice.

Probuđenje smanjuje broj zatvorenika. Svaka vlada na svetu ima glavobolje zbog sve većeg broja zatvorenika. Moraju se izgraditi novi zatvori. Nije li čudno, i zar se ne može primeniti u svakoj istorijskoj epohi sledeće: ako su zatvori puni, crkve su prazne?

Probuđenje donosi pravdu, toleranciju, jedinstvo i lojalnost svakoj naciji. Laži, intrige, političke krajnosti, totalitarizam, društvena i politička nepravda blede, kada Hrist postane glava nacije i društva.

Probuđenje poboljšava kvalitet i povećava radni učinak. Kada je Hrist prisutan na radnom mestu i kada čovek radi, da bi prvo njemu ugodio, to dovodi do korenite promene u stavovima poslovođa i radnika, uslova rada i prava.

Probuđenje vraća naciji osećaj uzvišene sudbine. Biblija nam kaže: "Pravda uzvisuje narod, a greh je propast ljudi." (Poslovice 14:34) Gladni (socijalna politika) stavljaju se pre svih političkih stavova i ciljeva; javlja se jedinstvo a ne nadmetanje i konfrontacija.

Probuđenje donosi sreću i mir narodu. Hrist je došao da donese mir (Luka 2:14).

(Preuzeto iz: Joel News, JN386-3.)

PISMO ZA TEBE...

- Priložio: Branko Milijašević

Kada si se jutros probudio pogledao sam te u nadi da ćeš mi reći samo jednu rečenicu, ta samo nekoliko reči, tražeći moj blagoslov, ili izraziti zahvalnost za jučerašnji dan. Međutim, ti si bio prezauzet traženjem odela, koje ćeš obući na posao.

Bio sam strpljiv, dok si se oblačio i žurio od kuće. Znam, da si imao toliko vremena, da staneš i kažeš mi samo: Zdravo, ali ti si bio suviše prazan. A ja sam stvorio nebo samo za tebe, obojio sam ga raznim bojama i divnim cvrkutom ptica, da vidim da li me čuješ. Gledao sam te kako ideš na posao, i strpljivo sam te čekao ceo dan. U svemu, šta si radio, ja sam Ti pomagao ali, ti si bio suviše zauzet, da bi mi bilo šta rekao. Kada si se vraćao video sam tvoj umor i hteo sam da te osvežim blagom, tihom kišom, jer voda odnosi stres. Kad je kiša počela da pada, ti si se naljutio i uvredio moje ime.

I dalje sam se nadao, da ćeš mi nešto reći, bilo je još dosta vremena. Ti si uključio televizor, a ja sam i dalje strpljivo čekao. Za vreme gledanja programa, ti si večerao i opet si zaboravio na mene, ne rekavši mi ni jednu jedinu reč.

Video sam, da si jako umoran i da tražiš tišinu... Ja sam zatamnio nebo i "upalio" zvezde. Nebo je bilo stvarno predivno, ali tebe to nije interesovalo. Bio si uništen. Porodici si poželeo laku noć, pao si na krevet i u trenutku zaspao. Pratio sam tvoje snove muzikom, sve noćne ptice su se raspevale, ali to nije ni važno, jer nisi shvatio, da sam tu stalno zbog tebe.

Imam više strpljenja nego što možeš da zamisliš. VOLIM TE i svaki dan čekam na tvoju molitvu. I prirodu sam stvorio samo zbog tebe...

Dobro, ponovo si se probudio, novi je dan, a ja opet sa ljubavlju čekam samo tebe verujući, da ćeš mi danas posvetiti barem malo vremena...

Tvoj Otac BOG.

OH, KAKO TE VOLIM

- nepoznati autor

Volim te, Bože moj, u svakom ocvalom cvetu;

Volim te u kišnoj kapi, u galeba letu;

Volim te kad sunce grane i zora zarudi;

kad slavuj zapeva i zelengaj razbudi;

Volim te kad se posle proletnje kiše pojavi duga,

i onda te volim, Bože, kad me obuzme tuga.

Volim te, Svesilni, u besnim valovima mora;

Volim te u klisurama, neprolaznih visova i gora.

Volim te u suzi gladnog, crnog dečaka;

i u sivilu tamnog neba i tmurnog oblaka.

Volim te u letnjoj oluji, i munji i gromu;

Volim te u čoveku nemu, slepu, hromu.

Volim te u sretnom detinjem oku

i u mladog laneta preplašenom skoku.

Volim te u cvetu visibabe nežne,

i u plesu male, pahuljice nežne;

Volim te u svakoj zvezdi što krasi svod neba;

i u bližnjem svom, znam Bože, tebe ljubit treba.

Volim te u starog hrasta teških grana spletu;

Volim te, moj Gospode, više neg išta na svetu.

Volim te u proletnom povetarcu blagom.

Oh, volim te Stvoritelju, celom svojom snagom!

Volim te u svežini vedre zimske noći;

Volim te zbog ljubavi tvoje koja nikad neće proći.

A najviše volim te iz razloga tog – što si ti

Gospodar od života mog!

Priložila: Nada Muzički (Beograd).

^vrh

Smešna strana...

Moja želja je da svi ljudi znaju pravi smisao Božića.

Samo se plašim za tebe, jer bi mogao da ostaneš bez posla.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 9 / 2002.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Vi, koji prolazite pored - kuda idete? - Rajner Iming

* Hanuka - praznik svetla - Vlatko Dir

* Iz kompromisa u kompromis - Glenn A. Hammer

* TV i hrišćanin - David Holder

* Moj prijatelj alkohol - Dana Zubčak

* misaone refleksije

* Smešna strana

Na nemačkom groblju u Hanoveru, postoji jedan neobičan grob. Taj grob je neobičan po tome što je veoma masivan i nalikuje pravom bunkeru. Veliki blokovi betona i granita zacementirani su zajedno i ojačani čeličnim delovima. Ovaj grob pripada ženi, koja nije verovala u uskrsnuće mrtvih. Ona je u svom testamentu navela svoju poslednju želju, da želi biti sahranjena u ovakvom grobu, grobu iz koga neće moći biti vaskrsnuta ukoliko se ono "slučajno" desi. Na njen nadgrobni kamen naložila je da se upišu reči: "Ovaj grob ne sme nikada biti otvoren!"

Ubrzo posle njene sahrane, seme hrastovog drveta je počelo da pušta klice u ovom grobu. Mladica je polako rasla i jačala, i polako počela sebi da probija put između teških blokova granita ka svetlosti. Neki blokovi su čak počeli da se lome a čelična konstrukcija da se krivi sve dok jednog dana kada se grobnica sasvim otvorila. To malo seme drveta je pomerilo na stranu teške blokove granita.

Ova snaga malog semena nam pokazuje kakva će biti Božja moć zapovesti Božje kada jednog dana On naredi da svi mrtvi ustanu (Otk. 20:11-13). Bez obzira gde bili sahranjeni, na dnu mora, duboko ispod zemlje, ili spaljeni... To ne predstavlja nikakav problem za Onoga, koji je svojom Rečju iz ničega stvorio celi univerzum. Neverovanje u uskrsnuće neće sprečiti uskrsnuće.

Hrist je ta mladica koja je pobedila tamu groba i prokrčila put za sve nas - napolje iz smrti (Isa. 11:10). Ovo "drvo" nam ostavlja danas seme vere, koje pothranjujemo u svojim srcima. Da, Hrist je VASKRSAO to je naša nada - seme, u novi život - večni život.

Vaša, SIONSKA TRUBA

^vrh

VI, KOJI PROLAZITE

PORED - KUDA IDETE?

- Rajner Iming

Za događaj, o kome ćemo govoriti, čula je većina stanovnika planete Zemlje. Takođe, i za ličnost oko koje se sve događa: Isus; koga su pre otprilike 2000. godina ubili pod zidinama Jerusalima.

Brdo, nazvano Lobanja, verovatno nije po prvi put bilo mesto ovakvih događanja. U to vreme su na način razapinjanja, iz raznoraznih razloga, ubijani mnogi ljudi. Pa, i pored toga, dan danas, ni jedan sudski proces ili odluka, nije pobudila toliku pažnju kao što je to učinila Isusova smrt na krstu. Zašto? U ovim događajima je tada učestvovalo mnogo ljudi. Kakvi su to bili ljudi? Svedoci Isusovog raspeća ili čak i akteri Isusovog suda i kazne, koja je sledila? Kakav je bio njihov odnos prema celoj stvari? Da li možemo među današnjim ljudima naći prototipove tih svedoka raspeća?

Sledeće stvari su samo logičan sled događaja na osnovu informacija o Isusovom životu, koje su nam u amanet ostavili evanđelisti Matija, Marko, Luka i Jovan.

Prolaznici

Njih to, ustvari, baš i nije interesovalo. Brinuli su se za važnije i lepše stvari. I, otkud su išli u Jerusalim, svojim poslom, baš tim putem? Slučajno? Ne! Tu su od ranog jutra stajala tri krsta: Isus u sredini a sa leve i desne strane zločinci. Oko njih puno ljudi i vojnika.

Onog u sredini većina je poznavala: Isus iz Nazareta – uobraženko, hvalisavac, ludak? Gde god se pojavio, svuda je narušavao mir. U svakom slučaju nije vredan pažnje. Tako su na njega dotada gledali. A sada, taj mučenički izgled! I kako tamo, skoro nag visi na krstu, tačno upućuje na misao: "Zaboraviti na njega!"

Setili su se samo poneke reči u Njegovu odbranu. Uostalom, zašto trošiti reči, kad je za sve to kriv sam On? "Živi i pusti druge da žive!" – to je bio njihov moto. Zašto je morao baš svuda da turi nos, čak i u stvari koje ga se uopšte nisu ticale. Da je živeo "pristojan" život kao oni, da se nikom nije mešao u život svi bi ga ostavili na miru. Biće zadovoljni ako se njihov život nastavi po ustaljenoj šemi: "Čini dobro, i ne plaši se nikoga!" – i teško onome, ko se usudi da pogleda malo bolje na spoljašnost ove smešne malograđanštine. Samo što manje razmišljati o tome da li su njihove "važne" stvari zaista toliko važne i njihove "lepe" stvari zaista toliko lepe.

Površni ljudi, koji ne, žele da shvate, da je život mnogo više od veštine izvući ono najbolje za sebe u datim okolnostima slepi su za stvarnost, pa ne vide da svaki dan može pružiti više nego samo odlazak na posao i sa posla, kupovinu i prodaju, eventualnu mogućnost za pokoju "avanturu" i pravo na traćenje vremena nakon posla i za vreme godišnjeg odmora.

Ljudi nemaju vremena za Onog, koji želi dati pravi smisao njihovom životu i koji im se javlja kao prepreka na njihovom dobro ugaženom putiću.

Simon Kirinac

I on je bio samo običan prolaznik. Međutim, nije se podsmevao Isusu; nije mu to bila navika. Vraćao se sa rada na polju. Pošten i častan posao! Hteo je da ode svojoj kući. Svoj posao je završio onako, kako je to Zakon propisivao, pre početka subote. Tako je barem mislio. Iznenada ga je pogledao komandir čete koja je vodila Isusa na Golgotu, i naredio mu: "Pomozi mu sa krstom!". To već nije mogao da izbegne. Morao je da se priključi ovom morbidnom procesu i to u samoj njegovoj sredini! Nekoliko koraka ispred njega išao je Isus, kome je taj krst bio namenjen. A on, Simon, je morao sve to da posmatra vlastitim očima.

Više nikad to neće biti život nezainteresovanog čoveka, koji nije hteo da bude ni za Isusa a ni protiv njega – zlatna sredina. To su ga oni, Isusovi neprijatelji, povukli na svoju stranu i on je bio primoran da bude saučesnik njegovih ubica.

Niko ne može, pored Isusa, ceo život ostati ravnodušan. Pre ili kasnije će doći sat kad će nestati sve maske.

Ako smo u društvu ljudi, koji uzimaju Isusovo ime uzalud, proklinju ga i podsmevaju mu se – da li dopuštamo da to rade bez našeg protivljenja?

Nećemo moći da kažemo, da o tome nismo ništa znali. Simon je sve to gledao. Više nije mogao ostati onakav kakav je bio pre, jer će biti ili saučesnik onima koji traže Isusovu smrt ili...

Kako li je on odlučio? Kako ćemo mi odlučiti?

Ljudi...

Gomila, u koju je Simon bio uvučen protiv svoje volje, bila je u pravoj euforiji. Gužva, poneki udarac namenjen Isusu, poneki glas u njegovu odbranu, ali sve je nadjačavalo skandiranje gomile: "Raspni ga! Raspni ga!". Tako se povorka približavala Golgoti. Mnogi iz ove gomile bili su svedoci Isusovog ulaska u Jerusalim, nedelju dana ranije. Tada su ljudi takođe bili u euforiji, slavili su ga kao kralja i uzvikivali: "Blagoslovljen koji dolazi u imenu Gospodnjem!" A danas ni reči od toga! Da li se za tih nedelju dana dogodilo nešto sa čime je Isus izgubio simpatije kod naroda? Nikako! Ali, od ranog jutra njegovi neprijatelji, religiozne vođe, podbunjivali su narod preko sumnjivih ljudi, koji su uzvikivali: "On je zločinac! Mora umreti!". A kad to toliko ljudi, i tako često, ponavlja - mora da je neke istine u tome... I onda su svi uzvikivali: "Raspni ga! Raspni ga..." Kada bi ih tada neko pitao zašto su pre nedelju dana uzvikivali onako a danas sasvim suprotno, verovatno ne bi ni imali odgovora. Oduvek su postojali demagozi, ljudi bez savesti, koji su znali da manipulišu ljudima, i sve to da okrenu u svoju korist. Takvih ima i danas.

Da li stvaramo sopstveno mišljenje ili dozvoljavamo da budemo izmanipulisani onim ljudima, koji stvaraju "mišljenje" mase? Masa je razmišljala o Isusu danas ovako, sutra onako. Ma, jesu li uopšte razmišljali o Njemu? Da li su učinili taj "veliki" napor? Stvarno je mogao da Ga upozna samo onaj, što je izašao iz gomile i poželeo lično da Ga upozna. Tako je i danas.

Religijske vođe

U ovoj rulji, koja se kretala ka mestu raspeća, bilo je i takvih, koji nisu često viđeni u ovakvom društvu. Takvi, koji su naglašavali svoju različitost od običnih ljudi: religijske vođe naroda, prvosveštenici i članovi Sinedriona, neke vrste židovskog parlamenta u to vreme. Bilo ih je lako prepoznati po drugačijem odevanju i tipičnom ponašanju, koje je ostavljalo "duhovniji" utisak.

Međutim, tog dana su zaboravili na svoju uobičajenu uzdržanost. Konačno su došli do samog cilja svog dugoročnog truda: Isus će biti javno uklonjen kao zločinac! Ovu predstavu nisu smeli nikako da propuste. Od samog početka su ovog stolarevog sina, samozvanog putujućeg propovednika i njegove neškolovane pratioce, ribare i slične "obične" ljude, vrlo skeptično gledali: Šta bi pametno iz toga moglo proizaći?

Njihova sumnjičavost je bila opravdana. Taj je čovek sve okrenuo naopačke! Njihovu savršeno odigranu religioznost nazvao je dvoličnošću, njihove divno formulisane molitve i propovedi nazvao je bezvrednim a njihovo prikupljanje novca nazvao je pljačkom siromašnih. A što je najgore, taj "običan" narod ga je oduševljeno prihvatio! Usudio se čak, da tvrdi kako su carinici, prostitutke i prosjaci, koji su svesni svoje krivice, bliže Bogu od njih i njihove religioznosti. Ceo njegov život je iznosio krivicu protiv njihovog religioznog truda. Što je veći bio njegov uticaj na ljude, tim više su se osećali ugroženi. Njihovo dostojanstvo, njihov položaj u društvu, njihova moć kao zvaničnih posrednika između Boga i ljudi, sve su to polako gubili. Njihov bes nije imao granice. Zavist i ljubomora došli su do krajnje tačke mržnje.

Hapšenje Isusa prethodne noći nije bio prvi pokušaj da se On uništi. Sve je to trebalo da se desi tajno, ali nije uspelo. Takođe, i nabrzo montiran sudski proces je na svitanju prerastao u običnu farsu, ali nije važno... Ionako su ga osudili i ubedili Rimljane, da oni izvrše egzekuciju. Večeras će biti konačno mrtav, zauvek ućutkan. Samo što nije počeo praznik Pashe, najvažniji u Jerusalimu. Kao duhovni ljudi, trebalo je da budu u punom dostojanstvu.

Članovi ove religiozne elite bili su najveći Isusovi protivnici, inicijatori njegovog raspeća na krst.

Zavist i ljubomora, samopravednost i slavoljublje ih je potpuno obuzelo i prevarilo. Religioznost i veru su koristili, u velikoj meri samo kao način da se stigne do cilja, a za Isusa u njemu nije bilo mesta. Koliko mesta za Njega imamo u našoj veri mi?

Kralj Irod

I on je pripadao narodnoj eliti. Rimljani su ga postavili kao "kralja" nad nekim delovima prvobitnog Izraelskog kraljevstva. Međutim, on je bio samo marioneta, tako da i u procesu sa Isusom nije imao neku važniju ulogu. No, ta beznačajna uloga nije sprečila zabavu u njegovom životu. Novac mu nije bio bitan a jedva da je poznavao granice morala: "To što mi se sviđa – to mi je dozvoljeno". To je bio njegov životni moto.

Ni na kraj pameti mu nije bilo, da ovog Isusa shvati ozbiljno, dakle kao kralja i Gospoda. Zato i nije bio toliko ljubomoran kao fariseji. Njihove religiozne ideje činile su mu se nebitne, bez nekog vidnog značaja, malograđanske. Ipak je on imao svoj životni put. Hteo je da se sretne sa Isusom, samo zato da bi mu dan bio interesantniji, da bi video čudotvorca. Koliko je mnogo takvih, koji u svojoj bezbrižnosti razmišljaju slično. U traženju novih načina zabave traže i religiozne događaje poput afričkih vračeva, vudu vračeva sa Kariba ili i možda i samog Isusa. I Irod je dobio ovakvu priliku, kada su Isusa uhapsili. Kako? Pilat je Isusa poslao upravo njemu. Njihov susret međutim, nije dugo trajao. Irodova želja se nije ispunila – Isus je uporno ćutao. Onda se sa njime našalio i poslao ga nazad Pilatu.

Nerazumeju, da njihov smeh, sa kojim šalju Isusa napolje, i u smrt, jeste isprazan smeh ljudi, koji su na putu u propast. Njihova uobraženost, luksuz, u kakvom danas žive i divljenje njihove okoline, može da ih dovede u zabludu, ali Bogu se niko neće podsmevati.

Pilat

Pošto religiozne vođe izraelskog naroda, koji je bio pod vlašću Rimljana, nisu imale pravo da bilo koga osude na smrt, Isus je morao da bude predan Pilatu, upravniku te provincije, koji je tu postavljen po naređenju rimskog cezara. S obzirom na svoju funkciju, Pilat je još ranije bio prinuđen, da se upozna sa slučajem, oko Isusa. Uostalom, bio je lično odgovoran za red i mir u ovoj rimskoj provinciji. Međutim, religiozni sporovi među Jevrejima ga nisu interesovali. Bio je političar, i svi konci su bili u njegovim rukama. Iako je na početku svoje političke karijere imao neke ideale, sivilo političkog života ih je potpuno izbrisalo. Na svetu važi zakon jačega, opstaje samo onaj, koji se druži sa vukovima. Taj zakon je odlično proučio. Kada je tog jutra Isus stajao pred njime i govorio nešto o "istini", uspeo je da izusti samo: "Šta je istina?". Život mu je izbrisao sve iluzije. Život prepun taktike, diplomatije, igre moćnih, veštog miksovanja laži i istine, obećanja i neispunjavanja istih, samo da bi održao narod na uzdi, samo da bi bio mir u njegovoj provinciji – i da bi sam ostao na položaju.

Živeo je u zavisti, koja ga je potpuno obuzela. Pilat je postao slep za realnost izvan politike.

Iz iskustva je, međutim, znao da su religiozne vođe Isusa osuđivale samo iz zavisti. Više puta se uverio, da je potpuno nevin i pokušavao je da Ga oslobodi. Takva, očigledno nepravedna presuda, bila je u suprotnosti sa njegovim uverenjem i Rimskim pravom, koje je reprezentovao.

A narod? Bio je kao sluđen. Hteo je Isusovu bezuslovnu smrt. Čak više njegovu smrt, nego poznatog razbojnika Varave. Dakle, šta je mogao drugo da uradi?

Iznenada se iz rulje čuo glas: "Ako ovog, koji se izdaje za kralja, oslobodiš, nisi cezarev prijatelj!". Pilata je obuzeo veliki strah. Situacija je postala kritična. Nekoliko grešaka, koje su uzrokovale nemire a time i gubljenje cezareve naklonosti, već su mu se zbog njegove gluposti dogodile. A ako ga ovi ljudi ponovo u Rimu ocrne... Rimski vladari nisu imali puno razumevanja za nesposobne činovnike.

Pilatov mozak je intenzivno radio. I odjednom mu je sinula genijalna ideja. Sa svoje sudske stolice pitao je narod: "A šta hoćete da učinim sa ovim što ga zovete kraljem judejskim?"

"Nemamo kralja osim cezara!" – bio je njihov odgovor. To je Pilatu bilo dovoljno da Isusa osudi na smrt raspećem.

Zahvaljujući genijalnom političkom instinktu Pilat je izbegao probleme i napravio protivnapad, jer ovi, tako često tvrdoglavi Židovi, sada su izjavili da im je cezar u Rimu jedini gospodar. Dotad je za to priznanje trebala sila a sada su to dobrovoljno uradili. Odličan završetak izveštaja, koji će Pilat poslati u Rim. Za to će dobiti pohvalu sa najvišeg mesta u carstvu.

Malo mu je ovog idealiste bilo žao, ali u teškoj realnosti života... Šteta, ali više se ništa ne može promeniti. Ili je ipak, zbog Isusa, trebalo da rizikuje svoj položaj, možda i više od toga?

Nije bio prisutan prilikom raspeća. Tražiti svoj mir na tuđim mukama je bilo ispod njegovog nivoa. Za njega je stvar bila završena. Hm, ali da li to sve opravdava njegovu presudu?

Pilatova žena

Usred suđenja Pilatu je stigla hitna poruka od njegove žene. Nekakvo loše predosećanje joj je govorilo da ubedi svog muža, da se distancira od svega. Noću je sanjala Isusa. To ju je jako zabrinulo i uplašilo. Zar njihovi "učitelji" ne govore, da su snovi upozorenje pred onim što će se stvarno dogoditi? Kao Rimljanka je više puta zatražila njihov savet, ali sve ovo je bilo maglovito. Njeni snovi nisu govorili ništa određeno a isto tako i saveti raznih vračeva i astrologa. Samo, ta tamna slutnja prethodnog sna nikako je nije napuštala.

O Isusu je čula već nekoliko puta iz druge ili treće ruke. I sve samo dobro. Zvali su ga pravednikom. To , što je čula od ljudi iz najbliže okoline, bile su samo predivne stvari, neverovatna čuda. Imala je malo straha od tih neobičnih stvari i zato se nije trudila da dospe do suštine. Bolje da nema ništa s time. "Nemoj imati ništa sa tim pravednikom" poručila je žena Pilatu. Ali kako to da izvede? Osloboditi ga kao "pravednika"? To im nije palo na pamet.

I tako je ona ostala sama sa svojim strahom i slutnjom. U krajnjem slučaju, i slutnja je bila neka vrsta "vere", ali vere koja čoveka ostavlja u izvesnom strahu i nesigurnosti. Slutila je da je Isus nešto posebno; ali je bila isuviše upetljana u svoje sujeverje, da bi razumela da niko ne mora pred Isusom strahovati. Isus nije nedokučivi mag, neko ko svojim čarima želi čoveka samo za sebe. Isus oslobađa svakog ko k Njemu dođe! Nesigurnost i strah nadomešćuje radošću punom pouzdanja.

Varava

Bio je kandidat za smrtnu kaznu. Pilat ga je zajedno sa Isusom izveo pred narod. Jednog od njih je hteo na dan praznika, po tradiciji, da oslobodi. Nadao se da će to biti Isus, ali ljudi su odbacili Isusa i ostavili ga da umre a izabrali su Varavu, poznatog razbojnika i ubicu.

Po tadašnjem pravu Varava je zaslužio smrt.

Da li ga je poznavao? Polako je shvatao, da će Isus umreti a on ostati živ. Vojnik mu je skinuo lance i on je bio slobodan. Šta je radio sa tom slobodom? Kako je preživeo poklonjen mu ostatak života?

Varava je lično i stvarno doživeo to, što Isus naziva suštinom svoje smrti na krstu: On je nevin uzeo na sebe pravednu kaznu za naše grehe, da bi mi bili slobodni i počeli novi život sa Bogom. Večni život. Sledeću šansu Varava više nije dobio – druge prilike za pomirenje sa Bogom nema, ni za njega ni za nas. Isusova ponuda važi, i za Varavu i za svakog čoveka. Da li ćemo je prihvatiti?

Vojnici

Posle svega, šta se dogodilo kada je narod izabrao Varavu a Pilat osudio Isusa na smrt, vojnici su Isusa sa još dvojicom razbojnika, odveli na Golgotu.

Život u vojsci je na ovim ljudima ostavio dubok trag. Bili su surovi i bezosećajni. Njihov život je bio težak sa malo vremena za odmor i zabavu. Imali su čudan smisao za humor. Kroz njihove ruke je prošlo mnogo osuđenika na smrt. Njihova omiljena zabava je bilo šegačenje sa takvima. I upravo je Isus bio za njih idelna prilika za dobru zabavu. Često su bili pod velikim pritiskom – u rimskoj vojsci je bila gvozdena disciplina. Sada su mogli da se "izbacaju" na nemoćnom. Nije ih interesovalo to što se Isus mučio u smrtnim bolovima. Nije ih brinulo to, da nisu "fer" prema slabijem. Važno je bilo da se malo zabave.

Kada su svu trojicu razapeli, posedali su da malo odmore i da osuđenike neko ne bi skinuo sa krsta, dok ne izdahnu. Po navici su im dali neki opojni napitak, da im malo "ublaže" muke, ali onaj u sredini ga nije hteo. Sam je za to bio kriv. Kasnije je nešto progovorio, ali predlog iz naroda – da mu se da sirće – podigao je njihovo raspoloženje. Uopšte nisu imali sažaljenja za umiruće, nisu slušali njihovo zapomaganje, i njihova srca su ostala hladna za muke raspetih.

Više pažnje su im pobudile stvari, koje su ostale od osuđenika. Sad su bile njihove. Bilo je to jako zanimljivo. Šta se dešavalo na krstovima, to ih uopšte nije interesovalo.

Centurion

Kao zapovednik čete, koja je vršila raspeće, bio je isti tip čoveka kao i njegovi podređeni, ali njegova titula ga je obavezivala na veću suzdržanost. Zato se nije kockao za odeću osuđenika. Njegova pažnja nije bila usmerena na kockanje, nego na umiruće ljude. Pažljivo je pratio osuđenika u sredini, koji se potpuno razlikovao od svih koje je do sad video na krstu. Video je njegov krvavi znoj, čuo je taj podsmeh i opaske naroda njemu upućene. Dosad je video svašta, ali ovo je nešto, što ni on nije mogao da razume. Čovek umire a ljudi mu se podsmevaju.

Još prilikom suđenja kod Pilata je shvatio, da je ovaj čovek nevin. A sada, dok je pratio njegovo ponašanje i čuo tih nekoliko reči, koje je on izustio - počeo je da shvata, da se ovde radi o nečem što je više, nego samo obično izvršenje kazne.

Kad je Isus, na kraju umro – a još nije video takvo umiranje – nije mogao da se suzdrži komentara: "Ovo je zaista bio Sin Božji!"

Šta je to ustvari rekao – Božji Sin?! Trebaće mu još mnogo vremena, da bi shvatio, šta je ovde doživeo, ali Isusa neće nikada zaboraviti. Mora o njemu saznati mnogo više!

Dva razbojnika

Još i ta dva prevejana razbojnika. Sada stoje na drugoj strani. Moraju bespomoćno da istrpe nasilje vojnika i gomile. Dok je čovek jak, brutalnost mu je dečja igra; ali, kako to izgleda kad oseti na svojoj koži? Nisu molili za milost. Znali su da dolazi njihov poslednji sat. Više puta su na ovu temu iznosili svoja mišljenja, a i sada su to isto radili. Čoveka, koji je visio na krstu između njih, koji je još pre raspeća rekao jednu od svojih ludih propovedi, provocirali su čak i sada.

I upravo to, čovek između njih nije radio. Pitao je samog sebe, ko je ustvari taj Isus? Ponešto je čuo od drugih, šta je taj čovek govorio i kako je živeo. Tada mu to nije bilo bitno, ali sada...

Neočekivano je svog kompanjona ućutkao. Potpuno mu je bilo jasno, da su njih dvojica ovo zaslužili, ali ovaj Isus je nevin. I odjednom je shvatio to što je ostalima bilo sakriveno: Umirući Isus je stvarno Kralj i Gospod i neće ostati u smrti; ustaće i vratiće se sa snagom i moći. I Isus se okrenuo ka njemu, razbojniku i ubici, i primio ga.

Usred gužve u ovom danu našao je mir, mir makar i prilikom umiranja. Jedva da je neko to tako primio - ali on je našao sigurnost života u Bogu.

Posmatrači

Bilo je tamo i mnogo takvih, koji nisu hteli da propuste ovo "pozorište". Stajali su tamo, gledali i dobacivali uvredljive komentare. Kako je lako zbijati šale, kad se to samog čoveka ne tiče! Malo kasnije, još dok je sveže u sećanju, moći će o tome da pričaju svojim ukućanima, u kafani ili negde dalje. Pa, bili su tamo! Možda će još nešto i dodati, uveličati... Bitno je, da će opet imati jedan neobičan događaj za prepričavanje, u kome su i oni sami učestvovali.

Mada... nisu bili direktno umešani: "Samo su gledali". Savetovali su vojnike, onako sa distance. No, svoje ruke nikad ne bi uprljali krvlju; nisu bili toliko bezobzirni kao vojnici.

Ovi ljudi su bili tamo, ali ipak "to nije bila njihova stvar". Gledali su a nisu videli. I sve što su uradili bilo je nekoliko šaljivih komentara, kojima nije bilo ni vreme ni mesto; bez trunke ljudskosti i sažaljenja, poput vojnika.

Posle završenog "pozorišta", jer tako su zvali raspeće, odlazeći kućama tukli su se u prsa, ne bi li na taj način isterali iz svojih duša neprijatno osećanje, koje ih je obuzelo.

A još noć usred dana... I to, kakvo je bilo Isusovo držanje; možda su njihove šale ipak bile neumesne. Ali, šta da se radi, sada je mrtav. Idemo kući!

Ti ljudi, su se sreli sa Isusom, samo zato što je On bio senzacija. Oni su hteli da vide, kako će se to sa Njim završi, ali samo iz radoznalosti. Ako neko gleda na Isusa, kao ovi ljudi; nikada neće razumeti ko je On stvarno bio.

Žene što oplakuju Isusa

Nekoliko ljudi nije došlo do krsta radi pozorišta. Žene, što su oplakivale Isusa na njegovom putu ka Golgoti, obuzela su jaka osećanja. Bila je to tradicija; ali i hrabrost, jer je Isus osuđen kao zločinac. Njegovi drugovi su do skora bili junaci, ali sada su skoro svi nestali.

I tako su ostale samo žene sa svojim žalopojkama. Njima Isus govori da ne plaču nad Njime, nego nad sobom. Hteo je jasno i glasno da im kaže, da izlivi osećanja pri pogledu na krst nikome ne pomažu. Umesto da plačemo za Njim, treba da zaplačemo zbog nas; zbog naših greha, jer je Isus zbog njih umro. Ko ovo razume, njegova žalost je više nego samo izliv osećanja; njegov život se menja. Njegova tuga postaje izraz vernosti Isusu; iako, poput onih žena, ne razume potpuno, šta se sve ustvari odigralo.

Nekoliko žena je tada izdaleka pratilo Isusa, sve do samog kraja. Videle su gde je sahranjen a videće i mnogo više. Njihova vernost im se višestruko isplatila.

Jovan i Marija

Isusova majka i učenik Jovan su jedini od njegovih bližnjih smogli hrabrosti, da ostanu sa Njime i u ovim teškim satima. Međutim, nisu prozborili ni jednu reč utehe. Bili su potpuno bespomoćni, jedva su i sami smogli snage da podnesu strašan prizor, koji su gledali.

I onda im se obratio Isus sa krsta. Pomogao im je time što ih je usmerio na dalji put. Čovek na krstu je još uvek davao utehu drugima!

Onda su Jovan i Marija otišli od krsta. Da li su razumeli te reči kao testament? Bili su jako umorni i nisu razumeli to što se dogodilo.

Sve njihove nade su umrle sa Isusom na krstu.

Sve je bilo uzalud? Nisu mogli Isusa ni malo da uteše, niti da mu pomognu. Ostao je sam.

Odjednom se na celu zemlju spustila tama - tačno u podne. Tri sata tame. Tri duga sata tame. "Bože moj, Bože moj, zašto si me napustio?" zavapio je Isus iz ove tame. I onda se ponovo vraća dan. "Svršeno je!" i "Oče, u ruke Tvoje predajem duh svoj!". Bile su to Njegove poslednje reči. Zatim umire.

Ovome se ne može ništa dodati i ništa oduzeti. Posledice našeg greha – smrt i odvojenost od Boga – poneo je sasvim sam. Neka je hvala Bogu za to! On je trpeo za nas. Uzaludni i umarajući pokušaji, da se dođe ka Bogu svojom snagom nisu potrebni. Kada verom priznamo svoju nesposobnost i primimo Isusovu žrtvu, otvoriće nam se vrata za slobodan život.

Josif iz Arimateje i Nikodim

Isus je mrtav. Zar je svemu kraj? Zar su svi nestali?

Dva čoveka dolaze ka krstu; javno su se usudili na ovaj korak. Rizikovali su time svoj položaj, čast i imanje. Josif je bio član Sinedriona a Nikodim jedan od najuvaženijih vernika tog vremena. Duboko u sebi su već odavno bili na Isusovoj strani, ali se iz straha od ljudi nisu usuđivali, da to priznaju javno.

Bilo je kasno popodne, kad su zamolili Pilata da se skine Isusovo telo sa krsta, da bi mogli da Ga sahrane, po običaju Jevrejskog naroda. I nije bilo suviše kasno. Kada ćemo se mi usuditi da stanemo na Isusovu stranu, uprkos svim stvarnim i zamišljenim teškoćama?

Doživećemo nešto, što ni izbliza ne možemo da zamislimo! Josif i Nikodim su sahranili Isusa, jer su ga veoma cenili. Sa njihove strane je to bio poslednji čin ljubavi. Nisu znali kako će se to nastaviti. To, što je shvatio jedan od raspetih razbojnika – da Isusova smrt nije završna reč, oni još uvek nisu razumeli. Ali, posle nekoliko dana, u prvi dan posle subote, dok su još svi bili u Jerusalimu, našli su se zatečeni neverovatnom istinom - da je Isusov grob prazan!

Isus je ustao iz mrtvih!

Svaka neverica i strah su nestali

sa njihovih lica i iz njihovih srca.

Pobedio je smrt.

Golgota nije kraj – već početak.

Ko prolazi pored Isusa,

odbacuje mogućnost da prođe iz sigurne smrti

u večni život.

Ko stane na Isusovu stranu,

pronaći će lepotu i puninu života.

Vi, koji prolazite pored – kuda idete?

Izvor: ETHOS 2/2000. Preveo: Branko Milijašević.

^vrh

HANUKA - PRAZNIK SVETLA

- Vlatko Dir

Svake godine, već evo skoro dve hiljade i dvesta godina za redom, Jevreji širom sveta proslavljaju Hanuku, praznik svetla. Ona pada 25. dana meseca Kisleva po njihovom kalendaru, po Gregorijanskom može biti bilo kada u decembru. Ovo je jedan od najveselijih praznika kada porodice provode vreme u zabavi i uz za tu prigodu naročito pripremljena jela, deleći poklone jedni drugima.

Jedan od običaja vezan uz ovaj praznik je i paljenje sveća, po jedna svakog dana praznika, na svećnjaku naročito oblikovanom za tu priliku, koji se sastoji od devet grana i zove se 'hanukija'. Odatle dolazi - praznik svetla. Jedna od grana je viša od drugih i služi da upali druge i to je 'šamaš' ili na našem - sluga.

Sve ovo je u čast uspomene na čudesnu pobedu nad neprijateljem, koji je kada nije mogao da ih istrebi fizički, krenuo da ih uništi rušeći temelje njihove vere.

Dve suprotstavljene vizije

Tokom poznog perioda Drugog hrama Jevreji su živeli pod Grcima, čija je kultura postepeno počela da dominira svim oblastima tada poznatog sveta. Proces helenizacije Mediterana i zemalja Bliskog istoka se intenzivirao posle osvajačkih pohoda Aleksandra Velikog. Grčka merila vrednosti, filozofija i način života širili su se svuda velikom brzinom.

Jevreji su helenizaciju u odnosu na sopstveni identitet, doživljavali kao napad koji je pretio da ih uništi. Ostajući verni Tori i svom načinu života navukli su na sebe gnev Antioha IV Epifana, grčko-sirijskog vladara, koji je helenizaciju sprovodio milom ili silom.

Želeći da uništi Judaizam, Antioh je 167 p.n.e. izdao proglas, kojim je između ostalog zabranio tri, za Jevreje ključne zapovesti: subotu, svetkovanje mladine i obrezanje. Umesto obožavanja Boga Avrama, Isaka i Jakova uveo je grčko mnogoboštvo.

Subota ili 'šabat' u svesti Jevreja označava da je Bog tvorac sveta i njegov održavatelj i da je Njegova Tora osnova shvatanja i vrednovanja. Svetkovanje mladine ili 'roš hodeš' (ustanovljenje prvog dana u mesecu zasnovanog na izjavi svedoka, koji su videli mlad Mesec) određuje početak biblijskih praznika. Bez njih bi zavladao haos, jer niko ne bi znao kada oni počinju. Obrezanje ili 'brit mila' je znak zaveta sa Svemogućim. Sve tri zapovesti su stajale u osnovi kulturnog integriteta Jevreja i kao takve u suprotnosti sa univerzalizmom Grka.

Kao vrhunac svega, Antioh je sebe proglasio bogom i uz ime dodao pridev - Epifan. Epifanos na grčkom znači bogo-objavljenje ili bog, koji se manifestovao. Svi koji se nisu klanjali njemu i njegovim bogovima su bili pogubljeni.

Helenisti su podigli kip idola u hramu Božjem u Jerusalimu, prineli svinje na oltaru i počeli da ubijaju žene, koje su obrezivale svoju decu. Sveti spisi su bili spaljivani a proučavanje Tore stavljeno van zakona. Mnogi su se pokorili onome što im je naređeno, ali je bilo i mnogo onih koji su se tome usprotivili.

Ustanak Makabejaca

Ustanak je počeo iste godine predvođen starim sveštenikom Matatijom i petoricom njegovih sinova, od kojih je najpoznatiji Juda Makabej - na našem jeziku "Čekić". Uspešan rat koji su Makabejci poveli je posle tri godine gerilske borbe rezultirao oslobođenjem Jerusalima. Njihova pobeda nad daleko brojnijim, bolje naoružanim i veštijim protivnikom je izgledala kao čudo neviđeno! To je bilo kao kada bi danas neka majušna zemlja pobedila kombinovane armije najvećih svetskih sila!

Kada su se oslobodioci popeli na Sionsku goru, zatekli su tremove hrama zarasle u žbunje, opustošenu svetinju, spaljena vrata, oltar oskvrnjen, svešteničke odaje u ruševinama. Pred ovim prizorom hrabri ratnici su pocepali svoje haljine, posuli glave prahom i bacivši se licem ka zemlji zaplakali vapeći Bogu.

Čišćenje hrama je trajalo danima. Probrani sveštenici su izbacili iz svetinje sve što je bilo oskvrnjeno, opoganjeni oltar razgradili i postavili nov od netesanog kamenja, popravili sve što je bilo urušeno i osveštali tremove. Potom su uneli nove posude, menoru - sedmokraki svećnjak, kadioni oltar i sto za posvećene hlebove u svetinju.

Kada je sve bilo spremno za ponovno osvećenje hrama i prinošenje žrtava, otkrili su da nije bilo posvećenog ulja neophodnog za večno svetlo na svećnjaku, osim nešto malo u jednoj posudi, dovoljno tek za jedan dan. Da se nabavi nova količina bilo je potrebno da se ide u Galileju, što bi uzelo nekoliko dana. Željni da ponovo upostave hramsku službu upalili su kad na oltaru i žiške na menori, postavili zavese i tople hlebove u svetinji i time završili sve pripreme.

Rano ujutru, 25-og dana meseca Kisleva 148 p.n.e. su ustali i uz veliko slavlje prineli žrtve paljenice i žrtve za izbavljenje i zahvalnost na novom oltaru. Ovo se desilo na isti dan i istog datuma kada su neznabošci opoganili svetinju. Ukrasili su ulaz u hram zlatnim krunama i štitovima i obnovili svešteničke odaje. Uz pesme i zvuke harfi, frula i cimbala ljudi su se klanjali do zemlje blagosiljajući Gospoda koji im je dao uspeh. Radosna svetkovina je trajala punih osam dana i za to vreme Božjim čudom žišci na menori su neprestano goreli sve dok nije stiglo novo ulje.

Za uspomenu na ovu pobedu i čudo, koje se tamo desilo Juda Makabej je sa svojom braćom i strešinama Izraela odlučio, da se svake godine u isto vreme radosno praznuje posvećenje (na hebrejskom - hanuka) oltara u trajanju od osam dana.

Jevrejska baština

Veoma je interesantno da rabini napominju da je ovaj praznik bogate simbolike u stvari praznik koji obeležava potpuno ispunjenje Jeremijinog proroštva o izbavljenju iz vavilonskog ropstva i proroštava Ageja i Zaharije o pokajanju kao uslovu za povratak Božje prisutnosti u hram i ponovno uspostavljanje jevrejske državnosti. U tom smislu su i sagledavali čudo sa uljem kao znak, napominjući da je duhovnost pretežnija od 'sile' i 'kreposti', onako kako Reč Božija objašnjava viziju o dve masline i zlatnom ulju u Zah. 4:1-6, nasuprot činjenici da se radilo o čisto vojnoj pobedi.

To je prvi praznik iza Jom Kipura, dana 'nadoknade' koji je u celosti posvećen pokajanju i oproštenju greha a govori o rezultatima potpunog pokajanja - obnovljenju i napretku.

Svetlost je po jevrejskim verovanjima duboko povezana sa spasenjem a sam praznik je po predanju ustanovljen još od Adama, za uspomenu na njegovo osmodnevno pokajanje po padu u vrtu u Edenu, koje je Bog prihvatio.

Broj osam, svetkovina traje osam dana, predstavlja novo stvorenje, novi kvalitet koji prevazilazi staro, već postojeće. Odatle obrezanje osmog dana po rođenju.

Paljenje sveća dodajući po jednu svakog narednog dana predstavlja duhovni napredak, koji se odvija postepeno, itd.

Hanuka u Novom zavetu

U Novom zavetu se Hanuka pominje kao 'praznik osvećenja hrama', Jovan 10: 22, 23.

Posto se radi o porodičnom prazniku, koji se slavio u krugu porodice i nije zahtevao hodočašće u Jerusalim, činjenica da je Isus u to vreme bio u hramu ukazuje ne samo da ga je Isus slavio, već mu i pridavao izuzetno značenje.

U zemlji okupiranoj od Rimljana podsećanje na oslobođenje od Grka je pothranjivalo patriotska osećanja i želju za što skorijim dolaskom osloboditelja - Mesije. Zato su ga i opkolili i rekli mu dok je šetao Solomonovim tremom, "Ako si ti Hristos, kaži nam slobodno..." očekujući da će ih On izbaviti od ropstva, Jovan 10: 24.

Tema Hanuke su čuda, tako je i Isus govorio o čudima rekavši, "Ako ne činim dela svog Oca, ne verujte mi. A ako ih činim, verujte delima, ako meni ne verujete, da saznate i poznajete da je Otac u meni i ja u Ocu..." Jovan 10: 37, 38. U to vreme je iscelio slepog od rođenja poslavši ga da se umije u Siloamskoj banji, Jovan 9, što je bio znak da je On Mesija.

Isus Hrist je otelotvorenje Hanuke, praznika svetla. Rekao je, "Ja sam svetlo sveta; ko ide za mnom, neće hoditi po tami, nego će imati životnu svetlost..." Jovan 8: 12. Štaviše, On je ta 'istinita svetlost, koja osvetljava svakog čoveka', Jovan 1: 9. On je 'šamaš' - sluga koji začinje svetlo u srcima ljudi koje vodi ka poznanju Boga i spasenju, Marko 10: 43-45.

Nadalje, svojim sledbenicima u propovedi na gori je rekao, "Vi ste svetlost sveta." Matej 5: 14. Pavle dodaje: "živite kao deca svetlosti...", Efescima 5: 8; "...svetlite...", Filipljanima 2: 15!

Bog koji je stvorio svetlost, odvojio ju je od tame i nazvao je danom, 1 Mojsijeva 1: 3-5. Verni su 'sinovi (i kćeri) svetlosti i sinovi (i kćeri) dana', 1 Solunjanima 5: 5, pozvani da odbace 'mračna dela', uzmu 'na sebe svetlo oružje' i žive 'kao po danu', Rimljanima 13: 12, 13.

Pismo uči da su tela verujućih hram Duha Svetoga, "Zar ne znate da ste hram Božiji i da Duh Božiji obitava u vama? ...Jer je hram Božiji svet, a to ste vi...", 1 Korinćanima 3: 16, 17. Takođe, "...Kakvu zajednicu ima svetlost sa tamom? ...Kako se hram Božiji slaže sa idolima? Mi smo, naime hram Boga živoga, ...zato ...odvojte se, govori Gospod," 2 Korinćanima 6: 14-18. Hram Božiji nije mesto neistinama, tami, neveri, nečistotama, idolopoklonstvu, ili žrtvama sa manom. Ako išta od ovoga uđe u svetinju, prioriteti vernih se menjaju, Bog prestaje da bude Bog i nešto drugo zauzima Njegovo pravedno mesto, koje Mu pripada u srcima ljudi. Samo odvojenje i ponovno osvećenje otvara vrata za povratak Božje prisutnosti.

Vaskrsenje se desilo u osvit osmoga dana, Matej 28: 1-6.

Hanuka nagoveštava događaje, koji prethode kraju i ponovnom dolasku Mesije. Naime, Antioh Epifan predstavlja prasliku 'sina pogibli... koga će Gospod Isus ubiti duhom usta svojih, i iskoreniti svetlošću dolaska svoga', 2 Solunjanima 2: 3-10.

Istorijska je činjenica, da su rani hrišćani još dugo po Isusovoj smrti i vaskrsenju slavili Hanuku kao uspomenu na Hrista - Svetlo sveta.

Pouka za nas danas

Ovaj godišnji praznik je podsetnik da se svaki naraštaj suočava sa svojim, ponekad veoma sličnim izazovima. Ako mislimo da su se tamni oblaci nadvili nad verom i životima svetih ljudi i žena tek dve hiljade godina, setimo se istorije Božjeg naroda. Šta više, dovoljno je da se osvrnemo oko sebe.

Vreme u kome živimo je verovatno najinteresantnije od postanja sveta na ovamo. Verovatno i najopterećenije iskušenjima raznih tehnoloških i onih drugih šarenih laža, koje odvlače pažnju od stvarnog života i pravih vrednosti.

Preopterećenost ljudskim pravima a zanemarivanje odgovornosti; ideologije zasnovane na ljudskoj taštini a bez odgovora na to ko smo, odakle dolazimo i kuda idemo; trka za zadovoljstvom po svaku cenu i nehaj za ono što će neumitno doći - sve ovo sistematski truje i umrtvljuje savesti ljudi odvodeći ih sve dalje od svake želje i brige za odnosom sa svojim Bogom i Tvorcem.

Danas kada lažne vrednosti nadiru sa svih strana preteći da nas odvoje od onoga što je najvrednije - od poznanja Boga i onoga koga je On poslao, dobro je podsetiti se da samo potpuno pokajanje i aktivno suprotstavljanje grehu dovodi do izbavljenja i napretka.

Kada prinesemo savršenu žrtvu, bez pravljenja kompromisa sa ovim svetom i grehom, sići ce oganj sa neba i potvrditi da je Bog sa nama, da smo Mu ugodni. Rimljanima 12: 1, 2; 3 Mojsijeva 9: 22-24; 2 Korinćanima 6: 14-18.

Kada učinimo najbolje što možemo, dajući sve od sebe i dotaknemo granice svojih mogućnosti, tada je vreme da se pokaže slava Gospodnje prisutnosti u i nad nama, tada je vreme za čuda, tada je vreme za napredak. "Od ovoga ću dana blagosloviti..." Agej 2: 19.

"Tako neka zasvetli vaša svetlost pred ljudima, da vide vaša dobra dela i proslave Oca vašega koji je na nebesima." (Matej 5: 16)

U Isusu Hristu praznik svetla traje neprestano.

^vrh

IZ KOMPROMISA U KOMPROMIS

- Glenn A. Hamer

"Nijedan, kad trpi iskušenje, da ne govori: Bog me kuša. Jer Bog se ne da zlim kušati, i sam nikoga ne iskušava. Nego svako podleže iskušenju na taj način što ga njegova sopstvena požuda vuče i mami; tada požuda začne i rađa greh, a učinjeni greh rađa smrt. Ne varajte se, draga braćo moja." (Jak. 1:13-16 EČ)

Otpadništvo od vere

počinje sa serijom malih kompromisa

Pad hrišćanina se događa postepeno, kroz određeni period. Do pada dolazi sporo i on je rezlutat serije učinjenih kompromisa. Malo po malo, kompromis za kompromisom, počinješ da smanjuješ tvoje standarde i da se okrećeš od istine ka laži, od ispravnog ka pogrešnom, od moralnog ka grešnom. Kompromisi su zaista lukave i podmukle zamke.

Lotov život nam pokazuje kako učinjeni kompromisi mogu uništiti nečiji život. Kada je Bog pozvao Avraama iz Ura da ide u obećanu zemlju, on je sa sobom poveo i svog nećaka Lota. No, kad su stigli u zemlju u njoj je harala glad, bili su prinuđeni da odu u Egipat. Odatle su se opet vratili u obećanu zemlju sa velikim bogatstvom, sa velikim stadima, mnogim šatorima, mnoštvom slugu i sluškinja, sa mnogo srebra i zlata. Zemlja nije mogla oboje izdržati (nije bilo dovoljno pašnjaka za oboje), stoga je Avraam dao Lotu prvenstvo izbora, znači da izabere zemlju koju želi za sebe.

Izgleda da bi svaki Lotov izbor bio pogrešan, jer u njegovom odabiru vidimo seriju malih kompromisa i umanjivanja standarda, što mu je na kraju zadalo velike probleme. Međutim, nemojmo sažaljevati Lota, jer je uradio ono što je hteo da uradi. Kao i većina od nas. Mi moramo biti svesni toga, da svaki izbor povlači za sobom i određene posledice. Neke mogu biti dobre a neke loše.

Lotov prvi kompromis (1. Moj. 13:10-11)

Moramo razumeti, da je Lot uživao životu na granici između svetosti i svetovnosti. On kao i mnogi od nas danas, bio je okrenut ka tome da udovolji sebi, i iznad svega samo sebi. Lot se predao svojim slabostima. Kad god se predamo svojim slabostima, treba da očekujemo nevolju. Lot je pogledao svu tu zemlju i video da je zemlja oko Jordana i Sodome plodna i zelena. Siguran sam da je on u sebi pomislio: "Ovo je izuzetan poslovni potez. Moja stoka i stada će odlično napredovati. Tamo polja mora da su veoma plodna." Video, je da će ovaj izbor biti najbolji za njegovu porodicu. On je potpuno racionalizovao i opravdao svoj izbor, te mu on nije izgledao kao kompromis.

Pazite, njegov izbor Sodome, usledio je posle mnogo, gledanja i gledanja (1. Moj. 13:10). On je poželeo Sodomu za sebe. To što je Lot uradio tada, danas je slučaj sa mnogim hrišćanima. On je iz svog izbora potpuno isključio Boga i uradio je ono šta je sam hteo tj. udovoljio je sebi. Lotov prvi kompromis je bio nastanjenje blizu Sodoma.

Lot je zaista voleo da sedi na zidu. Želeo je da ima oba puta. Pokušavao je da živi u oba sveta. Ispitaj svoj život! Zar nije ista priča sa mnogim hrišćanima danas? Ti želiš da budeš hrišćanin. Želiš da odeš u nebo. Želiš Isusa, ali, bi takođe želeo i malo zabave sa svetom. Ti ne bi da se mešaš sa svetom, ali ne bi hteo ni da budeš drugačiji od sveta. Ti bi sve želeo, ali na svoj način. Hrišćani ne bi trebalo da se mešaju sa svetom. Trebalo bi da budu "neobična" vrsta ljudi za ovaj svet - drugačiji (Tit 2:14; 1. Pet. 2:9). Oni treba da budu svetlo i so (Mt. 5:14-16). To znači, da hrišćanin treba da štrči u ovom svetu. Mora biti drugačiji. Da ima drugačije standarde, želje i objekte ljubavi.

Problematično je sedeti na zidu. Svako ko je to probao zna, da je to istina. Ti ne možeš zauvek ostati indiferentan, jer Bog ima običaj da dođe i malo potrese tvoj zid, onoliko koliko je potrebno da te natera da doneseš odluku. Pre ili kasnije ti ćeš pasti sa svog zida, i obično to zadesi pogrešnu stranu, na kojoj se i povrediš. Ne mora da bude tako. Ti možeš izbeći tu povredu, tako što nećeš sedeti na zidu. Ispitaj svoj život! Da li ti sediš na zidu?

Lotov drugi komromis (1. Moj. 13:12-13)

Njegove želje su postale njegova dela. Gde je tvoje blago, tamo je i tvoje srce (Mt. 6:21). On se preselio iz brda u jordansku ravnicu. Udaljio se od moralnog uticaja svog ujaka i razapeo svoje šatore u blizini izvora nemorala. On nije imao interesa za Božje stvari, vrednosti ili zajedništvo.

Danas ispitaj svoj život! Da li je u njemu odsutna želja za hrišćanskim zajedništvom, odnosno bogosluženjima? Lot je više želeo prolazne stvari od večnih. Da li ti više želiš ove privremene zemaljske stvari od večnih, nebeskih? Da li crkva zauzima neko nebitno mesto u tvom životu?

Lotov treći kompromis (1. Moj. 19:1-7)

Ubrzo posle dolaska u grad Sodomu, vidimo kako Lot oguglava na greh. On sada živi u gradu Sodomu. Svaki put kada hrišćanin stavi sebe u neku nemoralnu i sredinu, punu greha ne treba mnogo vremena, da počne pokazivati blagonaklonost prema grehu. Lot nije bio oprezan. Lot nije samo živeo u gradu, već je postao jedan od gradskih vođa. Čitamo o Lotu, kako sedi na gradskoj kapiji. To znači da je postao jedan od njih.

To ga je koštalo njegove duhovne oštrine. Postao duhovno tup, toliko da više nije shvatao koliko su stvari postale loše. Grešnost Sodome ga je izmorila. On više nije hteo da se razlikuje od njenih žitelja. I očigledno je, da on među njima nije imao svedočanstvo. Teško je svedočiti ako zoveš đavola da živi sa tobom u istoj kući. Dok je živeo u Sodomi, Lot se kvario iz dana u dan. Svaki hrišćanin, koji se nalazi opkoljen grehom, primetiće na sebi da se vremenom kvari, postaje sličan svojoj sredini. Ispitaj svoj život! Nema ničeg goreg od duhovno tupog hrišćanina. Hrišćani su danas oblikovani po dnevnom uticaju raznorazne prvljavštine, kojom pune svoje glave sa malih TV ekrana i ostalih medija.

Lotov četvrti kompromis (1. Moj. 19:8-14)

Lot je došao do vrhunca svog kompromisnog života. Ne samo da mu više nije smetala grešnost Sodomljana, već je on voljan da i njegova porodica u tome učestvuje. Bog je poslao dva anđela da izvedu Lota i njegovu porodici napolje iz Sodome pre nego bude uništena. Kada su ova dva anđela došla Lotu, ceo grad se zainteresovao za njih. Građani su postali toliko perverzni, da su hteli da siluju Lotove goste. Lot je muškarcima Sodome ponudio svoje dve ćerke u zamenu za anđele. Koji bi to otac dao svoje ćerke muškoj rulji da ih siluju? Ispitaj svoj život! U kojoj meri te uznemirava činjenica kada vidiš svoju decu kako se prepuštaju i uživaju u svetskim grešnim stvarima? Ili, da li ih ti možda ne ohrabruješ u tome? Naša deca ne mogu raditi to što svet radi.

Muškarci Sodome nisu hteli ove žene, bili su homoseksualci i hteli su anđele. Anđeli su onda udarili Sodomljane trenutnim slepilom, ali oni su i dalje hteli da ispune svoje perverzne želje. Oni su se i dalje gurali Lotova vrata, hteli su da se dočepaju Lotovih gostiju i da se prepuste grehu.

Onda su anđeli uzeli Lota i njegovu porodicu i izveli ih iz grada. Lot je želeo da spasi svoja dva zeta. Otišao do njih i rekao šta su anđeli rekli, da Bog sprema kaznu gradu. No, oni ga nisu ozbiljno shvatali, jer su posmatrali njegov život kompromisa i videli kako umanjuje svoje standarde svetosti. Njegove reči i svedočenje sada nije imalo nikakvog autoriteta. Ispitaj svoj život! Kako je sa tvojim svedočanstvom i svedočenjem?

Čak i posle svega ovoga, Lot je nevoljno napuštao Sodomu. Dva anđela su njega i njegovu porodicu doslovno uhvatili tj. silom izveli iz grada (1. Moj. 19:15-16). Lotu se nije odlazilo, hteo je da ostane u gradu greha. Dok su se on i njegova porodica udaljavali od grada greha, njegova žena se okrenula natrag prema Sodomi i odmah se pretvorila u stub soli (1. Moj. 19:26). Ispitaj svoj život! Da li se još okrećeš ili žališ za starim svetskim životom?

Lotov peti kompromis (1. Moj. 19:30-38)

On je sebi dozvolio da ga ovladaju tuga i razočarenje. Sada sam u planinama, u daljini posmatra dim iz nekoliko uništenih gradova, kako se penje ka nebu. Lot i njegove ćerke su mislile da je ceo njihov svet uništen. One su opile Lota, legle sa njim i rodile njegovu decu.

Lot je pravio kompromise sa grehom a sada je imao žetvu gorčine duše. "...ko šta seje, to i žanje." (Gal. 6:7b) Ti se ne možeš igrati sa grehom, jer će se na kraju greh poigrati s tobom. Znaj, da ako zoveš đavola pred svoja vrata - on će i da uđe unutra.

* * *

U trenutku kada je Lot razapeo svoje šatore nasuprot Sodome, nije mislio da će ikada ući u takvu nemoralnost i otpad. Da ste mu tada došli i rekli da će on jednoga dana živeti u tom gradu greha, da će opravdavati njihove grehe, da će nuditi svoje ćerke Sodomljanima i da će spavati sa svoji ćerkama; on bi vam rekao da pričate gluposti, da to njemu ne može da se desi, ali to se desilo. To se desilo, jer je on pravio kompromise na račun svoje vere i svetosti. To se desilo zbog toga, jer se preselio i nastanio blizu greha i prihvatao ga sve više i više kao nešto normalno. Svaki njegov kompromis mu je doneo ozbiljne posledice.

Tako je to sa svim hrišćanima, koji čine kompromise i umanjuju standarde svetosti. Kad počinješ da umanjuješ svoje standarde, praveći ustupke - kompromise, malo ovde, malo tamo, počinješ da provodiš sve manje vremena sa Svetim pismom i u molitvi. Odlaziš u crkvu samo kada ti se hoće. Trošiš vreme na prazne stvari. Počinješ da opravdavaš svoje duhovno stanje, svoje otpadništvo od vere. Onda se miriš sa tim stanjem, a iz tvoje duše nestaje radost i mir...

Da li se neka od ovih stvari tebi dešava? Sve počinje od malih, maleckih kompromisa. No, ne zaboravi ovi malecki kompromisi doneće velike bolne i gorke posledice, jednoga dana.

Ispitaj svoj život! Da li si na putu kompromisa koji vodi u otpadništvo? Da li umanjuješ svoje standarde svetosti? Ako je tako onda je vreme da svoj život ponovo predaš Bogu.

^vrh

TV I HRIŠĆANIN

- David Holder

Biblija nas od svojih prvih stranica upozorava na to da pazimo šta gledamo. Eva je videla da je plod sa zabranjenog drveta poželjan i dobar za jelo (1. Moj. 3:6). Kasnije, Ahan svaljuje proklestvo na celu Izrailjsku vojsku, tako što mu se na pogled dopala sjajna odeća i zlato iz Jeriha (Is. Navin 7:20-21). Dalje, čitamo o caru Davidu, kako se zagledao u prelepu ženu, koja se kupala. On počinje da se zanima za nju, šalje po nju i čini preljubu sa njom a kasnije zbog nje i naručuje ubistvo njenog muža (2. Sam. 11:2-4)

Isus je rekao, da je oko lampa telu (Mat. 7:23) i da treba da rasuđujemo nad našim okom, da li je zdravo ili pokvareno. Pavle, kada kaže "Oči vašeg srca" (Ef. 1:18), uči nas da su naše oči i naše srce uzajamno povezani (Vidi Posl. 23:26).

Jovan upozorava da ono što se nalazi u ovom svetu jeste požuda očiju (1. Jov. 2:16). Ovu veliku prastaru istinu je Jov znao, tako on kaže "da je učinio savez (dogovor) sa svojim očima da neće nikad požudno gledati na devicu tj. devojku." (Jov 31:1) Sam Isus se nadovezuje na Jovovu odluku i u Mateju 5:27-28, govori o grehu preljube učinjenom samo pogledom - požudnim gledanjem.

Trebalo bi da se ozbiljno zabrinemo u vezi s tim šta je Isus govorio: "Ako ti je desno oko tvoje uzrok spoticanja, iskopaj ga i baci daleko od sebe, jer ti je bolje da ugine jedan od udova tvojih , nego li celo telo tvoje da bude bačeno u gejenu." (Mat. 5:29 LB) Dakle, ovo je veoma, veoma ozbiljno upozorenje za svakoga od nas.

ŠTA TO GLEDAŠ?

Već sam naveo neke primere, koji potvrđuju koliko na nas snažno deluje ono šta gledamo. Da li ste se ikad zapitali: Šta ja to gledam na TV, koliko puno vremena gledam TV ili da li mogu bez TV-a? Da li je ovo šta gledam ugodno Gospodu, te bi i On sam sa mnom to pogledao...?

Prva stvar, koju bi trebali razumeti u vezi s našim gledanjem TV-a je ta, da nas to vodi u postepeno i neprimetno "gubljenje osećajnosti", tj. "otupljuje naša osećanja" ili najkraće rečeno čini nas bezosećajnim osobama. Bezosećajnost, znači, biti manje ili potpuno tup na određena osećanja.

Dok smo moja žena, Suzana ja i vodili svoj mali restoran, ona je bila ta, koja je pravila vruće sendviče. Ona je to radila tako, što bi ih okretala i uzimala golom rukom. Ja to nisam mogao raditi tako, jer za mene je držanje tek skinutog vrućeg sendviča sa grila bilo veoma bolno. Međutim, za Suzanu to nije bio problem, jer je ona ovaj posao radila veoma dugo i svoje šake svakodnevno izlagala visokoj temperaturi. Sve to je prouzrokovalo, da koža njenih ruku postane gruba, tvrda, a ona sama da postane bezosećajna na izvestan nivo bola.

Slično se događa i sa nama u duhovnom smislu. Kada jednom greh počne da raste u našem srcu, mi postajemo sve manje osetljivi na taj greh. Šta više, vremenom počnemo i da ga prećutno odobravamo a na kraju i da ga javno praktikujemo. Predugo čuvanje greha u našem srcu, dovelo nas je do toga, da smo postali bezosećajni - tupi za ispravno duhovno rasuđivanje.

Dakle, može se desiti, da naš greh otupi u nama osećaj razlikovanja dobra i zla i tako prekine proces posvećenja u našem životu i natera Duha Svetog da se udalji od nas.

Moguće, da je baš sa i kod cara Davida bilo tako. On je sebi uzeo mnoge žene i inoče (1. Sam. 25:42-44; 2. Sam. 3:2-5, 5:13) Zakon je izrailjskim carevima branio ovakvu praksu (5. Moj. 17:14-17). David nije poslušao ovu zapovest. Imati puno žena u to vreme je bila stvar prestiža, moći i bogatstva. Nije znao, da će usled imanja i menjanja mnogih žena otupeti u razlučivanju dobra i zla. Kasnije, bez većeg razmišljanja kuje zaveru o ubistvu Urije, ne bi li prelepa Vitsaveja bila samo njegova, jer videći je kako se kupa, posmatra je samo kao još jednu ženu, koju mora imati u svome krevetu.

Proces otupljivanja osećajnosti je veoma polagan, neprimetan i moćan. To je prefinjeni mehanizam odluka i želja. On je veoma prisutan u našoj svakodnevici i deluje na nas uglavnom kroz to ŠTA GLEDAMO.

Kroz reklame na TV-u, u novinama, kroz bilborde kraj puteva, oglase... Ljudima se sugeriše: kako da se oblače, šta da jedu, šta da kupuju, kako da se ponašaju... Razne firme troše milione dolara u svojim reklamnim kampanjama. Oni se trude, da na jedinstven način predstave svoj proizvod, tako da kada reklamu vidimo i poželimo da taj proizvod kupimo. Razlog, što se neke reklame vrte iznova i iznova, jeste upravo taj da se kod gledalaca stvori tupa osećajnost, koja jedino zna da kaže: "Ja to želim da imam, to je tako poželjno, što da ne uživam i ja u tome..."

Da, tako to funkcioniše u reklamnoj propagandi, ali postoje oko nas i mnoge druge "propagandne aktivnosti" koje se vode veoma neprimetno. To je kulturuološka propaganda, koja čini da mi malo po malo počinjemo da odobravamo stavove i filozofiju ovoga sveta - naše sredine. Krajnji rezultat toga jeste da naši strandardi svetosti počinju da budu sve niži i niži. Poslednji stadij je da postanemo potpuno bezosećajni i da nismo više kadri da razlikujemo sveto od nesvetog.

Ovo je veoma ozbiljna stvar! Ovo je veoma veliko upozorenje svakom hrišćaninu, da se dobro zamisli nad svojim stavovima i da razmisli na šta svakodnevno izlaže svoje oči i puni svoj um. Da li je TV jedina hrana za tvoj um?

Hrišćani bi trebalo da imaju jasan stav o svim pitanjima i svim stvarima, pa i o gledanju TV-a. Danas je to postalo sasvim normalno, da se čovek udobno zavali u svoju fotelju, uključi TV i počne bez razmišljanja da upija sve što mu se servira preko ekrana.

John Stott u svojoj knjizi "Između dva sveta" (Between Two Worlds) navodi činjenice i efekte gledanja TV-a. Naravno, on priznaje da čovek ima i mnoge koristi od TV-a, i ja mislim isto tako. TV nam omogućava da vidimo i čujemo stvari i mesta, koje inače nikad ne bi mogli. Ali, TV donosi mnoge potencijalne opasnosti u naš dom, jer, TV čini da naši osećaji postanu umrtvljeni - tupi. TV stvara "novu ljudsku rasu", čoveka tupih osećanja, nesposobnog da zdravo emocionalno reaguje na određene okolnosti i događanja.

ŠTETNI EFEKTI GLEDANJA TV-a

1. TV čini da postanemo fizički i intelektualno lenji.

On nam nudi zabavu na lak način, i to u našoj sobi, na dodir dugmeta. Zašto ići negde, zašto uopšte izlaziti napolje ili raditi nešto drugo? Zašto čitati knjigu, kada bez napora mogu uživati u zvucima i slikama moga TV-a.

2. TV čini da izgubimo svoju intelektualnu oštrinu i kritičnost - prosuđivanje.

Ovo od nas čini te, koji uzimaju "zdravo za gotovo" sve što im se nudi . Kasnije prestajemo da budemo aktivni i kreativni učesnici u životu, već postajemo puki izvršioci naredbi i nemi posmatrači.

3. TV čini da postanemo emocionalno tupi.

Česte slike jada, rata, ubistava i nesreća preko TV-a utiču da se, mi kao gledaoci sve više navikavamo na nešto takvo kao normalno, tj. hladno prihvatamo. Naša granica emocionalnog reagovanja biva pomerana sve niže i niže, sve dok ne kažemo: "To nije ništa", "Sve je to zabava" ili "nije me briga".

Stott kaže, da se ne čudi kada vidi crkve pune ljudi, koji uopšte nisu zabrinuti, niti pokazuju zanimanje za svog bližnjeg. Hrišćani su danas postali "ljudi tvrdog srca". TV je uništio njihov emocionalni mehanizam i oni nisu više sposobni da normalno reaguju na svet oko sebe.

4. TV čini da postanemo duševno zbunjeni.

TV serije i filmovi uglavnom prikazuju, jedan nestvaran, izmišljen svet ili život. Mi nesvesno počinjemo da priželjkujemo da naš život bude poput onog na filmu. Međutim, život nije filmska fantazija.

5. TV doprinosi gubitku osećaja za moralnost.

To ne znači da ćemo odmah posle odgledanih seksualnih nastranosti, nasilja ili ponašanja prezentovanih nam na TV ekranu i mi činiti takve stvari. Ono što će se nama dogoditi posle izvesnog vremena navikavanja sebe u gledanju ovakvih scena, biće izjave tipa: "Pa, to je danas normalno, svi to rade". Određeni gresi za nas više neće biti tako strašni.

Događa se to, da "odbrambeni sistem" u našoj svesti, kroz konstantno gledanje istih ili sličnih scena, biva oslabljen i probijen, te naš moralni standard biva umanjen.

Zaključak iz svega ovoga jeste taj, da TV od nas čini ljude: lenje, intelektualno nekritične, bezosećajne, duševno zbunjene i bez pravih i čvrstih moralnih vrednosti.

Činjenica je, da TV ima veliki uticaj na naše živote. Mnogi hrišćani ne shvataju da sati provedeni ispred TV mogu loše uticati na njihov duhovni život. Verujem, da upravo ovde leži jedan od razloga što su danas crkve pune svetovnih hrišćana. Zaista, teško je postati i ostati svet a u isto vreme biti onaj, koji pohotno upija zvuke, slike, ideje sveta sa TV ekrana.

BIRAJ ŠTA ĆEŠ GLEDATI

Ne želim da me pogrešno shvatite. Ne savetujem vam ja, kako treba da izbacite TV iz svoga stana ili da ga razbijete. NE. Ali opet, za neke bi možda to bilo jedino rešenje (Mat. 18:8-9). Ono šta želim reći je: Božja volja za svakoga od nas jeste da kontrolišemo - biramo šta ćemo gledati i koliko puno ćemo gledati. Ovo je neophodno ako želimo da našu svest, um zaštitimo od destruktivnog TV napada na naš duhovni život. Potrebno je da se držimo tri stvari.

1. Razviti samodisciplinu gledanja.

U onom trenutku kada pomislimo da naša deca ili mi smo kadri da kontrolišemo šta ćemo gledati i koliko na TV - tada smo već u opasnosti, da zbog svoje samouverenosti podlegnemo iskušenju. Treba uvek da smo budni tj. svesni svojih postupaka i izbora. Apostol Pavle kaže: "Tako dakle ko misli da stoji, neka pazi da ne padne!" (1. Kor. 10:12 LB)

Većina od nas trebala bi da se ozbiljno zamisli i ispita svoje navike, da se iskreno i duboko zagleda u svoj život i da napravi promene tamo gde su nužne.

Mnogi od nas, možda, treba da razviju samokontrolu šta će i koliko gledati na TV-u. Na taj način ćemo sebe zaštititi. U poslanici Kološanima čitamo: "Ljubite ono što je gore, a ne ono što je na zemlji." (Kol. 3:2 LB) Ako imamo ovakvu motivaciju i želju, lako ćemo postati sam svoj "cenzor".

Budimo poput pobožnog Jova i napravimo savez sa svojim očima (Jov 31:1). Odreknimo se gledanja svake vulgarnosti, nasilja, nemorala... Shvatimo, da ono čime punimo naše umove, to duboko utiče na nas, to nas može izgraditi ili razoriti. Zakonitost setve i žetve je ovde i te kako prisutna (Gal. 6:7-8).

2. Razvij naviku obožavanja Boga

Ova navika će učiniti da Boga uvek imamo u našim mislima. Kroz obožavanje (slavljenje) Njega mi možemo bolje razumeti, videti i čuti Njegovu volju za naš život. Kroz obožavanje mi Ga uzdižemo kao Gospodara nad našim životom a On nam dozvoljava da možemo razumeti delić Njegove slave,svetosti, milosti... Zdrava vizija i poimanje Božje veličine je preko potrebna stvar za uspešnu odbranu od zlog (sotone), koji dominira ovim svetom.

Isaija je imao viziju svetosti Božje i ona je bila, strašna za njega, ali davala mu je jednu novu motivaciju da služi Bogu (Isa. 6:1-8).

Pogrešno razmišljamo ako mislimo, da nam nije potrebno naše lično vreme (tihi čas) kada ćemo Ga obožavati, a da u isto vreme budemo jaki i sposobni da se odupremo iskušenjima i đavoljim napadima. Ti možeš biti jak jedino u Gospodu, jedino tako si kadar pobediti zlog (Ef. 6:10).

3. Navika čitanja Reči Božje

Takođe, potrebno je da naš um "natopimo" Rečju Božjom i da dozvolimo toj Reči da oblikuje naše razmišljanje, ponašanje, ceo život. Psalmista stoga kaže: "U srce svoje tvoju reč zatvorih, da ti ne grešim." (Ps. 119:11 LB)

Ako bi trebalo da biramo između gledanja TV-a ili čitanja Biblije, uvek bi trebalo da se odlučimo, da naše vreme provedemo nad Biblijom. Sveto pismo je Bogom nadahnuto, moćno i delotvorno (2. Tim. 3:16-17). Pismo nam otkriva ko smo i kakvi smo, ali i kakvi treba da budemo (Jev. 4:12). Ako se za svoje nečitanje Biblije izgovaraš s tim da si "previše zauzet - savetujem sledeće: Razmisli o tome, koliko samo sediš ispred TV ekrana - uprkos svoj toj "prezauzetosti". Za ovu jeftinu zabavu mi uvek nađemo vremena.

* * *

Ukoliko si takva osoba, da ne možeš da propustiš ni jednu epizodu svoje omiljene serije, ili svoj dan smatraš nepotpunim bez više sati gledanja TV-a, ili tvoj TV mora biti non-stop uključen, tek toliko da mu čuješ glas, ili ne možeš da se makneš iz stana dok je TV uključen... Onda se zamisli nad svojim postupcima, jer ti kao hrišćanin imaš veoma ozbiljan problem, priznao to ili ne ti si TV ovisnik, ti si nesrećan ako ne primiš svoj dnevni TV fiks (dozu).

U našem nastojanju da postanemo sveti narod Božji a da to i ostanemo presudna uloga pripada dilemi, da li ćemo pobediti u naporu da odlučimo ŠTA GLEDAMO. Poput Jova, i mi moramo napraviti savez sa svojim očima (Jov 31:1) i fokusirati naše misli na prave, večne vrednosti (Fil. 4:8).

Deo iz propovedi. David Holder, TV and Making a Covenant With Our Eyes.

^vrh

MOJ PRIJATELJ ALKOHOL

- Dana Zubčak (Slovačka)

Još za vreme studija sam upoznala sladak uticaj alkohola. Pružao mi je to, što sam od života uzaludno očekivala – osećaj sreće, spokojnosti i samopouzdanja. Svaki čovek ima potrebu za unutrašnjim mirom. A ja sam sama sebe lagala misleći, da sve to imam. A ipak mi je nešto nedostajalo. To NEŠTO sam našla i shvatila tek tada, kad od života nisam očekivala ništa drugo osim smrti.

Počeci

Izrasla sam u mlakoj hrišćanskoj porodici. Vera u Boga nije dosezala moje srce, a tako sam i živela. Kada sam se posle studija udala i kada su došla deca, uopšte ih nisam vodila ka Bogu. Tada sam već hrišćanstvo smatrala za praznoverje i plod ljudske fantazije.

Brak mi nije uspeo i ja sam se ponovo setila na "predivan" uticaj alkohola. On je postepeno postao moj "muž" i najverniji prijatelj. Niko nije znao za moj hobi, a meni je bilo super. Ispočetka mi je stvarno pružao mnoge dobre stvari. Međutim, upravo u tome i jeste strašan učinak svake droge. Polako, sasvim polako osvoji čoveka, neprimetno ga okuje svojim okovima i napravi od njega svog roba. Veštački sam sebi "tkala" sreću i ni na kraj pameti mi nije bilo, da ustvari odgajam neizlečivu bolest duše, koja će od mog života napraviti pakao. Ovaj pakao sam preživljavala više od dvadeset godina.

Pakao na zemlji

Moji bračni problemi postajali su sve veći i veći. Došao je razvod. Oduzimaju mi decu. To je najveća tragedija što mi se dogodila. Nastaje velika zategnutost na poslu. Rešavam to skitanjem po raznim kafanama. Nije mi više važno. Pet puta sam prošla tretman za odvikavanje od alkohola, poslednji put 1985. godine. Ni jedan nije uspeo. Stigla sam i u zatvor, nalazila sam se na samom dnu života. Ostao mi je jedini drugar – alkohol. Već sam pila sve što bi i zamirisalo na alkohol. Uspostavila sam poznanstva sa sumnjivim ljudima. Trebali su mi zbog kupovine alkohola. Promenila sam već mnogo radnih mesta, ali svuda stvaram samo probleme, jer ne mogu da se koncentrišem na posao. Nemam više ni kuće, skitam se gladna, prljava i otrcana. Moji najbliži više i ne znaju da li sam živa. Slučajni prolaznici me tuku, jedva ostajem živa. Jako sam bolesna, prolazim iz depresije u depresiju, plašim se ljudi – plašim se svega. Pitanje je dana kad će mi otkazati jetra. Znam to, ali ipak i dalje pijem. Više ne mogu bez alkohola. Najgore je ustvari to što ne mogu da umirim sopstvenu savest. Pomisao na moju decu me peče kao živa rana. Ne, ne smem biti ni za trenutak trezna, jer to neću izdržati. Bolest duše lečim sa pićem. Čestiti ljudi okreću glavu od mene. I ja njih izbegavam, jer odavno znam da više ne pripadam među njih. Postajem predmet podsmeha...

Plamičak nade

U međuvremenu srećem muškarca, koji se ženi sa mnom, iako on nije pijanica. Više od pet godina se trudi oko mene da me izvuče iz blata. Traži me po kafanama celog kraja, vodi me kući, opere me, sprema mi večeru. To je stvarno neshvatljivo. Uprkos svemu tome, ja i dalje, ponovo i ponovo bežim od njega. Sada već imam dom, ali je moja želja za alkoholom sve veća i veća.

Moja ćerka, koja je odrasla kraj mojih roditelja, spoznala je tokom studija, da je Isus Hrist put, istina i život. Potražila me je. Došla je da mi kaže, da me Bog može izvući iz svega ovoga, ali ja se tome smejem. Ne verujem. Jednom prilikom mi je donela knjigu "Bog je nada za alkoholičara" od isceljenog alkoholičara Džeri Dana. Pročitala sam je, i nisam mogla da se načudim: šta su sve ljudi sposobni da urade za svoju popularnost. Ne verujem ni reči! To jednostavno nije moguće!

Jednom je moj muž otišao u noćnu smenu. Šetala sam gore-dole po stanu i razmišljala šta da uradim, da bi došla do pića. Tišinu u stanu je odjednom prekinuo jak glas: "Dana!" U toj jednoj jedinoj reči sam osetila sve: ljubav, bes, brigu i strah za mene, pretnju i nemoć. Još i danas odzvanja duboko u meni. U tom momentu nisam shvatila da me poziva Bog. Htela sam da pijem, ali više nisam mogla. Ostala sam trezna i nesrećna.

Izbavljenje

Nedelju dana kasnije spremala sam ručak. Iz ruku mi je ispao lonac, i ja sam opsovala Boga. Odjednom, sasvim neshvatljivo, padam na kolena. Shvatam da je Bog sa mnom, voli me i želi da mi pomogne. Tu je pored mene – i stvaran je. Zaplakala sam. Iznela sam pred Njega svu prljavštinu tih beskrajnih i strašnih dvadeset godina. Dugo je to trajalo. Kad sam pole toga ustala, bilo je prelepo. Posle dugih godina tame i patnje obuzeo me je neshvatljiv mir. Bog je pored mene!

Tada još nisam znala da je to bilo pokajanje. Bila sam kao odojče koje ništa ne zna o Bogu. Prvi put sam uzela Bibliju u ruke. Javila se neutoljiva glad za Bogom. Počela sam prosto da "gutam" Bibliju i svu hrišćansku literaturu. Htela sam da znam sve o mom dragom Spasitelju, koji je iz temelja promenio moj život. Bog mi je stvarno mnogo oprostio. Nakon jedne nedelje stiže pismo sa obaveštenjem da sam dobila posao, koji najviše volim – da učim decu. Ne verujem sopstvenim očima. Još i danas nije mi jasno, čijim posredništvom mi je Bog poklonio ovaj posao. Prve dve godine sam putovala na posao 60 kilometara. To mi uopšte nije smetalo. To su najlepše godine mog života. Ne mogu da se nasitim dečjih pogleda.

Novi život

Od trenutka pokajanja alkohol mi više nije potreban. Jednostavno više ne pijem. Nikad nisam ni pomislila da bih mogla ostaviti piće. Bila sam suviše slaba. To me je Bog iscelio. Kad je Gospod Isus ušao u moje srce, jednostavno mi piće više nije bilo potrebno. Nisam imala ni kušnje i verujem da ih neće ni biti.

Međutim, nisam ostavila duvan. Godinama sam pušač. Svesna sam, da je pušenje greh protiv Boga i znam da mu robujem, ali nemam snage da ga ostavim. Koliko prijatnih razgovora sam prekinula, jer sam morala da "zapalim"! Molim Boga da me oslobodi pušenja, jer sama to nisam u stanju. Jednog jutra se budim bez želje za cigarom. Od tada više nisam pušač. Nije mi trebao nikakav tretman za odvikavanje, žvake, semenke ili slične stvari da bih prebrodila krizu. Krize uopšte nije bilo.

To je stvarno čudesno, što se Bog zainteresovao za takvog čoveka kao što sam ja. Poklonio mi je veru i život sa Njime. Popravio je i moj odnos sa decom i roditeljima. Živim sa mužem, koji me je neobjašnjivo čuvao. Često se noću budim i ne mogu da spavam, ali ne zbog griže savesti. Moji gresi su ostali na krstu. Budim se, jer sam srećna što me Gospod toliko ljubi i što mogu živeti koristan život. Svakom želim, da spozna ovu predivnu Božju ljubav, koja izbavlja iz svakog ponora. Jer samo u Isusu Hristu je mir duši mojoj.

Moj život, kao i život drugih hrišćana, nije jednostavan. Svakodnevno moram da se borim sa raznim iskušenjima i preprekama. U svetu punom zamki i prevara nije jednostavno pripadati Bogu i živeti čisto. Ko želi da pripada Bogu, mora da mu pripada celom dušom, celim srcem i celom mišlju. Kad se pouzdajemo u Boga, ne možemo ga negirati i sramotiti i razgovori o Njemu neće biti samo crkvena tema.

Ako Ga smatramo za centar životnih dešavanja i siguran temelj od koga zavisi sve u našim životima On će biti sa nama, On će nas paziti, čuvati da nam negde noga ne sklizne. Daće nam stvarnu ljubav i mir, i daće nam stvarne prijatelje i sreću, za kojom svi težimo.

Priložio: Milijašević Branko.

^vrh

misaone refleksije

23 TV KANAL

- nepoznati autor

TV je moj pastir,

moj duhovni rast on mi uskraćuje!

On čini da sedim i ne radim ništa.

Radi imena njegova.

On uzima svo moje slobodno vreme;

i sprečava me da izvršim svoje hrišćanske obaveze.

On mi daje mnoge emisije da gledam;

On obnavlja svetske misli u meni.

On me sprečava da čitam Reč Božju.

On me vodi putem obilaženja bogosluženja

i čini da ne radim ništa za Carstvo nebesko.

Da, ako budem živeo i sto godina.

Ja ću gledati moj TV, sve dok on radi.

On je moj blizak prijatelj;

njegove slike i zvuci uteha su meni.

On mi pruža zadovoljstva i sprečava me,

da ne pružim to dragoceno vreme svojoj porodici.

On puni moju glavu idejama,

koje su u suprotnosti sa voljom Božjom.

Zaista, zbog svih žrtvovanih sati,

neću primiti dostojnu nagradu pred Hristovim sudom;

Bojim se, da zbog TV lepote odbacujem poziv,

i mogućnost da u Njegovom domu prebivam zauvek?

TV ARENA

- Jan Vareca

325. godine, kada je car Konstantin hrišćanstvo proglasio državnom religijom u rimskom carstvu, on je tada van zakona stavio i gladijatorske borbe, koje su se održavale po arenama širom carstva. Ali, istorija nam kaže, da je ova zabrana poštovana samo prvih godina mlade "hrišćanske države", da bi postepeno bila ignorisana i od samog cara, zarad toga da se udovolji "hrišćanskom svetu" željnom zabave. To je sve trajalo do oko 500. god. kada su gladijatorske borbe zamrle.

Mi danas imao malo drugačiju arenu, ali umnogome veoma sličnu toj staroj rimskoj areni, jer scene, slike i zvuci koji se u njoj mogu videti po brutalnosti, nasilju, uzbuđenju i količini prolivenej krvi ne zaostaju nimalo za rimskom arenom. Možda ćete reći: "Pa, sve je to ipak nestvarno..." Ali, da li to tako prihvata i naša podsvest, naša duša? Po skoku adrealina u našem telu, za vreme posmatranja uzbudljivih scena TV nasilja, izgleda da one to ne prihvataju kao nestvarno, one ne prave razliku.

Evo par razmišljanja prvih hrišćana o "predstavama" u arenama. Izgleda da su istinite i primenjive čak i danas za nas...

260-330 god. n.e. Laktantije

"Onaj ko nalazi zadovoljstvo u gledanju scena ubistava, i kad je čovek zakonski osuđen na takvu kaznu, on truje svoju savest isto toliko, koliko i onaj ubica koji u tajnosti nekoga ubija... Oni zovu sportom ovo, gde se ljudska krv proliva! ...kada vide u areni čoveka, kome je zadata smrtna rana i koji moli za milost, kako se gledaoci koji odlučuju o njegovoj sudbini mogu nazvati pravednicima. Oni hladno glasaju za njegovu smrt. Njih ne zadovoljava samo rana i malo prolivene krvi. Ustvari, oni navijaju za gladijatora, navijaju da priđe ranjeniku i da ga udara iznova i iznova, sve dok njegovo telo ne bude masakrirano - publika želi akciju... Predajući se gladijatorskim borbama, ljudi su izgubili svoju humanost. Dakle, mi koji smo izabrali da hodamo putem pravednosti, ne bi trebalo da imamo udela u ovim javnim ubistvima. Bog nam zabranjuje da ubijamo, On nam zabranjuje svako nasilje, pa i ono, koje je ljudskim zakonima dozvoljeno."

"Sklon sam mišljenju, da je uticaj scene veoma negativan. Likovi u komedijama na sceni predstavljaju razuzdane devojke, preljubnice ili prostitutke... Slično tome, tragedije pred oči gledališta donose scene, ubijanja roditelja, incest, mučenja... Ni scena imitatora nije ništa bolja; oni uče preljubi, pokazujući je. Kakvo ponašanje možemo očekivati od mladih ljudi, koji gledaju predstavljanje svih tih stvari bez imalo stida ili od onih, koji sve to sa požudom posmatraju..." (Lactantius Institutes. Svezak 6, glava 20. Parafrazirano)

140-230 god. n.e. Tertilijan

"Jedan otac, koji je pomno štitio svoju kćer od svakog poganog razgovora i reči, poveo je u teatar i tako je izložio svom prljavom rečniku i scenama. Onda je sebi postavio retoričko pitanje: Kako je moguće gledati i slušati pogane govore, koji su izašli iz usta nekog čoveka a da te reči ne opogane i one oči što to gledaju i uši što to slušaju? (Mat. 15:17-20) (Tertullian, The Shows. 21:17)

CRKVA JE...

- Daglas Bajer

Crkva je njiva za radnike a ne hladovina za lenštine.

U pravu je onaj koji ne ide u crkvu zbog licemera. Još jedan u njoj - bilo bi previše.

Dobar Božji sluga izgradi dobru crkvu, dobra crkva izgradi dobrog slugu Božjeg.

Mnogi imaju posla sa crkvom samo tri puta u životu: kada se rode, kad se žene i kada umru.

Ljudi ne idu u crkvu ne zato što žive daleko od nje, već zato što žive daleko od Boga.

Bog je stavio crkvu u svet a đavo svet u crkvu.

Neki dolaze u crkvu samo da bi videli ko dolazi a ko ne.

Crkva je bolnica za grešnike a ne muzej za svece.

Crkva nije frižider za čuvanje od kvara svoje pobožnosti.

Niko nije toliko loš da ne bi smeo da bude u crkvi bude, niti toliko dobar da bude van nje.

Glas evanđelja, 3/2001.

MIR LJUDIMA ZLE VOLJE

Molitva jednog Jevreja iz koncentracionog logora

Mir ljudima zle volje i kraj svakoj osveti

i svakoj priči o kazni i mučenju.

Grozote mučenja prelaze sve mere,

prelaze granice ljudskog shvatanja.

Mnogo je svedoka krvi.

Stoga, Gospode,

ne meri vagom pravednosti patnje mučenika,

da ih uračunaš njihovim mučiteljima.

Ne traži od njih računa, nego to drugačije naplati.

Krvnicima, doušnicima i izdajicama

i svim zlikovcima uračunaj:

odvažnost i snagu duha onih drugih,

njihovu skromnost, njihovu čast,

njihovo tiho nastojanje, nesalomivu nadu,

junački smešak, suze nepresahle,

svu ljubav, sve žrtve, sva predanja.

Izmučena srca što su ostala smela i pouzdana

i u časovima najdublje slabosti.

Sve to, Bože, neka bude pred Tobom

naknada za oproštenje krivice,

nek se uračuna u pobedu pravde.

Uračunaj im samo dobro, ne zlo.

I u sećanju naših prijatelja

da ne budemo njihove žrtve,

njihova mora, njihovo strašilo.

Pomoć im želimo biti,

da odustanu od svog besa.

Očekujemo samo jedno:

Kad sve prođe,

da mognemo živeti s njima

kao s ljudima,

da opet bude mir

na ovoj našoj bednoj zemlji

- a mir i drugima neka dođe.

Priložila: Nada Muzički (Beograd).

PRVA PORODICA

SA UGRAĐENIM MIKROČIPOM

- Priložio: Vlajko Dudok (B. Petrovac)

Bračni par sa Floride i njihov maloletni sin prva su porodica koja će se dobrovoljno podvrgnuti ugrađivanju indentifikacionog mikročipa. Čip veličine vitaminske pilule, čiji je proizvođač kompanija VeriChip, može biti skeniran da bi se iz njega dobile medicinske i lične informacije. Čip se ugrađuje u ruku i trenutno ga imaju samo dve osobe - jedna u Evropi i jedan doktor u SAD.

Pre nego se pridruži grupi od 50 dobrovoljaca, porodica Džejkobs iz gradića Boka Rejton u Floridi mora dobiti odobrenje savezne uprave za hranu i lekove (Food and Drug Administration). Džef Džejkobs, nekada i sam oboleo od jedne vrste raka, kaže da ga je za ovaj projekat pre svega zainteresovala mogućnost trenutnog pristupa vitalnim medicinskim podacima koju sada imaju njegovi doktori. (G.B.)

Arhiva MikroVesti: http://www.mikro.co.yu/mkvesti.

Elektronske vesti časopisa Mikro, Četvrtak, 14. februar 2002.

^vrh

Smešna strana...

Halo, pastore! Ovde Duško...

Nećeš verovati odakle te zovem!

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 10 / 2002.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Karakteristike hrišćanina (1) - Francis A. Schaefer

* Bog potpomaže svoj rad izlićima Duha - A. W. Tozer

* Justin mučenik - James C. Hefley

* Kristovo uskrsnuće - Davor Edelinski

* Kako proučavati Bibliju - Vlatko Dir

* misaone refleksije

* Smešna strana

Hrist je vaskrsao i bio vaznet da bi On mogao doći. On je preuzeo Hristovu službu, u svakom kutku sveta, na svakom čoveku, već 2000. godina. Kakav čudesan Božji plan i kakva mudrost. Mi, ljudi skloni smo da o delovanju Sv. Duha mnogo polemišemo, delimo se, zamenarujemo ili prenaglašavamo. Naš neprijatelj (đavo) uživa da sluša polemike na ovu temu, kako i ne bi, jer mu je draže "imati posla" sa hrišćanima koji "puno znaju" o Sv. Duhu, nego sa hrišćanima koji su mu se predali, te Ga poznaju i slušaju. Patrijarh Atenagoros je razmišljajući na ovu temu rekao:

- "Bez Svetog Duha je...

- Bog jako daleko,

- Hristos prošlost,

- Evanđelje mrtvo slovo,

- Crkva kulturno-umetničko društvo,

- Autoritet u crkvi oblik vladavine,

- Misija obična propaganda,

- Molitva govorenje duhovima,

- Hrišćanski život robovanje moralu."

U suprotnom, znači da je...

Sa Svetim Duhom...

- Bog blizu, tako stvaran,

- Hristos je sadašnjost - ŽIV,

- Evanđelje je živa reč, koja menja ljude,

- Crkva ima jednodušno zajedništvo,

- Autoritet u crkvi je efikasna pomoć vernima,

- Misija nosi plodove mnogih obraćenja,

- Molitva je žarka i ustrajna,

- Hrišćanski život, je radostan, pun slobode i oduševljenja, te se u toj slobodi služi bližnjima plodnom ljubavlju.

Možda će neko reći da je to utopija. Nije. To bi trebalo biti "normalno stanje crkve". Međutim, da li će ovo postati stvarnost zavisi samo od nas, "hoćemo li se predati potpuno Njemu, drugom Utešitelju ili ne?" (Jov. 14:26, 15:26,16:7)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

KARAKTERISTIKE HRIŠĆANINA (1)

- Francis A. Schaefer

Tokom vekova ljudi su svoj hrišćanski identitet izražavali raznim simbolima. Nosili su oznake na odeći, lančiće oko vrata ili čak i posebne frizure.

U svemu tome nema ničeg lošeg, dok to ne postane vrsta opsesije. Međutim, postoji mnogo bolje raspoznavajuće obeležje. Obeležje, koje nije bilo izmišljeno da bi se nosilo prigodno, kada to nama odgovara, nego za posebno vreme. To je univerzalno obeležje, koje treba da proživi svu istoriju crkve, sve do drugog dolaska Isusovog.

Kakvo je to obeležje? Neposredno pre kraja svoje službe Isus gleda unapred, na svoju smrt na krstu, na otvoren grob i na uznesenje u nebo. Znajući da se njegov odlazak približava, Isus jasno govori šta će biti hrišćansko obeležje, po kome će se hrišćani raspoznavati:

"Deco! Još malo sam sa vama. Tražićete me, i kao što rekoh Judejima: "Kud ja idem vi ne možete doći", to i vama sada govorim. Novu vam zapovest dajem: Ljubite jedan drugoga. Kao što ja vas ljubih, ljubite se i vi među sobom. Po tome će svi poznati da ste moji učenici ako se među sobom ljubite." (Jovan 13, 33-35)

Treba svako da shvati, da je sasvim moguće biti hrišćanin bez ovog obeležja, ali ako hoćemo da nevernici vide da smo hrišćani, moramo ovo obeležje imati u svojim životima.

Zapovest, što nam je Gospod dao, govori o ljubavi prema drugim hrišćanima, ali treba održati ravnotežu i ne zaboraviti na drugu stranu Isusovog učenja: Treba da volimo sve ljude kao svoje bližnje.

Svi ljudi nose Božji lik. Imaju vrednost, ne zato što su iskupljeni, već zato što su stvoreni prema liku Božjem. Danas ljudi ovo odbacuju, i zato ne razumeju ko su, i šta su. Ne znaju svoju vrednost, a ni vrednost drugih ljudi. Vrše degradaciju vrednosti drugih ljudi i prouzrokuju grozne stvari, kojih smo danas svedoci. Jedna od njih je bolesna kultura, u kojoj se sa ljudima manipuliše kao da nisu ljudi. Hrišćani treba da poznaju stvarnu vrednost ljudi.

Svi ljudi su naši bližnji, i mi treba da ih volimo kao sami sebe. To treba da radimo na osnovu Božjeg stvaranja. Iako nisu svi iskupljeni, svi su stvoreni na Božiji lik i imaju veliku vrednost. Zato treba da se vole, iako to ponekad ima visoku cenu.

Ovo je i smisao priče o milostivom Samarićaninu: Zato što je čovek čovek, treba ga voleti, pa koliko košta da košta.

Znači, kad Isus daje zapovest, da se vole braća i sestre hrišćani, On time ne negira prethodnu zapovest. Ove dve zapovesti nisu protivrečne. Ne treba hrišćane voleti na jedan način, a ostale na drugi način. Ove dve ljubavi nisu protivrečne. Isus je nastojao da nam pokaže kako treba voleti ljude, a kako li je tek bitno pokazivati ljubav prema braći i sestrama? Ako nam je rečeno, da treba sve ljude voleti kao svoje bližnje, koliko je tek važno to pokazivati prema onima, koji su nam naročito bliski, koji imaju istog Oca kroz Isusa Hrista, tako da ljudi sa strane vide tu međusobnu ljubav. Pavle o ovoj dvojnoj vezi govori u poslanici Galatima 6,10:

"Zato dakle dok priliku imamo, da činimo dobro svakome a osobito braći po veri". Pavle ovde ne osporava zapovest o tome da treba svim ljudima dobro da činimo, ali ima značaj i dodatak "a osobito braći po veri".

Ovaj ‘dupli’ cilj bi trebalo da bude karakteristika našeg hrišćanskog karaktera, naše razmišljanje. Trebalo bi, potpuno svesno, da razmišljamo o tome u svakom trenutku našeg života, da bude stav, koji je vidljiv u našem životu.

Vrlo često ljudi, iskreni vernici, za koje je Biblija istina, odaju sliku prljave ekskluzivnosti upravo naglašavanjem dva čovečanstva, jednog izgubljenog i drugog spašenog; jednog pobunjenog protiv Boga i drugog spašenog kroz Hrista.

Postoje dva čovečanstva, to je istina. Neki ljudi i žene, stvoreni po liku Božjem, su stalno u pobuni protiv Boga, a neki su zahvaljujući neizmernoj Božjoj milosti izmireni sa Njime. Ne gledajući na to, postoji ustvari samo jedno čovečanstvo. Svi ljudi i žene su istog porekla. Od stvaranja svi nose Božji lik. U tom smislu, svi ljudi su iz jednog tela i jedne krvi.

To znači, da ekskluzivnost dva čovečanstva jeste odmerena jedinstvom svih ljudi i žena. Hrišćani ne smeju voleti svoju vernu braću i sestre na štetu svojih nevernih bližnjih. To nije lepo. Uvek treba da imamo na umu primer milostivog Samarićanina.

Prva zapovest govori da treba ljubiti Gospoda, našeg Boga celim svojim srcem, dušom i umom. Druga zapovest jeste opšta zapovest da se ljube svi ljudi. Shvatimo, da se ova ljubav ne odnosi samo na hrišćane. Ona je mnogo šira. Treba da ljubimo svoje bližnje kao sebe same.

Prva poslanica Solunjanima 3:12 daje takođe, dvostruki značaj: "A vama da umnoži Gospod ljubav koju imate jedan prema drugome i prema svima, kao što je imamo i mi prema vama." Ovde je obrnut redosled. Pre svega treba da se ljubimo međusobno a onda i sve ostale, ali to ništa ne menja na dvostrukom značaju. To pre pokazuje na određenu ravnotežu - ravnotežu, koja nije u praksi automatski održavana.

U 1. Jovanovoj poslanici 3:11 (napisanoj kasnije od evanđelja, koje nosi njegovo ime), Jovan govori: "Jer što vam se kaza i što iz početka čuste, to je da treba da ljubimo jedan drugoga". Godinama posle Hristove smrti Jovan nas u ovoj poslanici ponovo poziva nazad Hristovoj zapovesti napisanoj u Evanđelju po Jovanu u 13. glavi. Jovan ovde poručuje crkvi sledeće: "Nemojte zaboraviti... Nemojte zaboraviti na Njegovu zapovest, koju nam je Isus dao dok je bio na zemlji. To treba da bude vaš znak raspoznavanja."

Ako ponovo pogledamo na ovu zapovest u Evanđelju po Jovanu 13, primetićemo nekoliko važnih stvari. Pre svega, to je naređenje ljubiti posebnom ljubavlju sve stvarne hrišćane, sve nanovorođene hrišćane. Iz Biblijske perspektive nije svako, ko se naziva hrišćaninom, stvarno sledbenik Božji. To naročito važi za našu generaciju. Značaj reči hrišćanin je toliko čest, da ustvari nema nikakvog značenja. Verovatno ni jedna druga reč nije bila toliko omalovažavana, kao što je to bila Božja Reč. Središnja ideja semantike jeste mišljenje, da reč kao simbol nema nikakvog značaja, dok ne dobije neku sadržinu. To je istina. Zato što je reč hrišćanin kao simbol toliko obezvređena, može imati velik značaj ili potpuno nikakav.

Isus, naravno, ovde govori o ljubavi prema hrišćanima. I ovo je mač sa dve oštrice, jer govori, da treba napraviti razliku između stvarnih hrišćana i onih koji se samo pretvaraju da to jesu, i ni jednog stvarnog hrišćana ne smemo izostaviti. Drugim rečima, obične humaniste i liberalne teologe, koji samo koriste hrišćansku etiketu ili ljude, za koje je odlazak u crkvu samo formalnost, ne možemo računati među stvarne hrišćane.

Međutim, moramo paziti da ne napravimo suprotnu grešku. Moramo uvrstiti svakog, ko je u istorijsko-biblijskoj veri, bez obzira na to da li je član "naše" crkve ili ne.

I kada neko nije stvaran hrišćanin, imamo stalnu odgovornost da ga ljubimo kao svoga bližnjeg. To znači, da ne možemo slobodno reći: "Ovaj čovek, koliko to mogu da presudim, ne spada među stvarne hrišćane i zato ne moram o njemu više da razmišljam, nemam nikakvu obavezu prema njemu." Ni u kom slučaju! Ovaj čovek je obuhvaćen u drugoj zapovesti.

No, postoji nešto još jače. Da bismo to shvatili treba pogledati stih iz Evanđelja po Jovanu 17,21. Usred Hristove prvosvešteničke molitve Isus se molio: "da svi jedno budu, kao ti, Oče, što si u meni i ja u tebi, da i oni u nama jedno budu, da svet veruje da si me ti poslao." U ovoj prvosvešteničkoj molitvi Isus se molio za jedinstvo crkve, jedinstvo koje treba da se vidi pre svega među obraćenim hrišćanima. Isus se nije molio za humanističko, romantično jedinstvo među ljudima uopšte. Stih 9 to sasvim jasno govori: "Ja se za njih molim. Ne molim se za svet, nego za one koje si mi ti dao, jer su oni tvoji." Isus ovde oprezno odvaja one, koji su uzverovali u Boga, od onih, koji mu se još protive. To znači da kada se u 21. stihu moli za jedinstvo, misli na obraćene hrišćane.

Primetimo, da 21. stih govori "da svi jedno budu..." Interesantno, da je tome posvećena ista pažnja kao u 13. glavi, i to se ne odnosi samo na deo obraćenih hrišćana, nego na sve hrišćane. Ne samo na pripadnike istih denominacija, nego da svi obraćeni hrišćani budu jedno.

Sada dolazi onaj deo, koji bi trebalo da nas otrezni. Isus nastavlja u ovom stihu rečima, od kojih me podilazi strah. Ako se mi hrišćani ne plašimo, čini mi se da nismo dovoljno osetljivi ili dovoljno pošteni, zato što nam ovde Isus daje finalnu apologetiku.

Šta je to finalna apologetika? "...da svi jedno budu, kao ti, Oče, što si u meni i ja u tebi, da i oni u nama jedno budu, da svet veruje da si me ti poslao." Ovo je finalna apologetika.

Poenta u 13. glavi je bila, da ako neki hrišćanin ne pokazuje ljubav prema drugim obraćenim hrišćanima, svet ima prava da pomisli, da on i nije hrišćanin. Ovde Isus govori nešto mnogo ozbiljnije, nešto mnogo dublje. Ne možemo očekivati, da će svet poverovati da je Otac poslao Sina i da su Isusova tvrđenja istinita, i da je hrišćanstvo istinito, ako ne vidi nešto od realnog jedinstva obraćenih hrišćana.

Šta znači ova ljubav? Kako možemo da je učinimo vidljivom?

Pre svega, to znači nešto jako jednostavno. Naprimer, da kada napravim neku grešku i ne iskažem ljubav svom hrišćanskom bratu ili sestri, otići ću do tog čoveka i reći: "Žao mi je." To je prva stvar.

Izgleda vam neobično, što je prva stvar o kojoj govorimo toliko jednostavna? Ako mislite da je to suviše lako, verovatno to nikad niste pokušali da sprovedete u praksi.

Ako nisam u stanju da kažem: "Žao mi je..." kad učinim nekom nešto loše, naročito kad nekoga nisam voleo, još nisam počeo razmišljati o smislu hrišćanskog jedinstva, koje bi svet mogao da vidi. Svet ima pravo da sumnja, da li sam uopšte hrišćanin. I još više, dozvolite da to ponovim: ako nisam u stanju da kažem ovu jednostavnu stvar, svet ima pravo da sumnja, da je Isus bio poslan od Boga i da je hrišćanstvo istinito.

Koliko smo dobro ovo primenjivali u praksi? Koliko često smo, u moći Duha Svetog, hrišćanima u našoj crkvi rekli: "Žao mi je." Koliko smo vremena proveli u razgovoru sa onima iz drugih crkava govreći: "Žao mi je zbog onog što sam uradio, šta sam rekao, šta sam napisao." Koliko su često dve suprotstavljene grupe, unutar crkve, rekle jedna drugoj: "Žao mi je." To je toliko bitno, da ustvari, iz praktičnih razloga, pripada propovedanju evanđelja. Vidljivo praktikovanje istine i vidljivo praktikovanje ljubavi, idu ruku pod ruku sa naveštanjem Dobre vesti Isusa Hrista.

Jednu stvar sam primetio u razlikama među stvarnim hrišćanima u mnogim zemljama: To, što deli stvarne hrišćane i grupe hrišćana međusobno, što ostavlja gorčinu koja traje 20, 30 ili 40 godina (ili 50, pa čak i 60 godina u sećanju sinova i kćeri), nije u nadležnosti nauke. Bez razlike, to je nedostatak ljubavi. Te gorke stvari, koje hrišćani izgovore u jeku rasprave, ostanu u mislima kao lepak. I kako prolazi vreme, i razlike među hrišćanima izgledaju manje nego nekad, još uvek su tu te gorke reči, koje smo izgovorili usred (kako nam je to tada izgledalo) dobre i primerene objektivne diskusije. Ove stvari, ovi neljubazni stavovi i reči stvaraju smrad, koji svet oseća u crkvi Isusa Hrista, usred stvarnih hrišćana.

Kada bismo uspeli da pazimo na svoj jezik i govorimo sa ljubavlju; kada osećamo, da se ne možemo dogovoriti kao pravi hrišćani, za pet ili deset godina bi moglo da bude zaboravljena svaka gorčina u srcu. Umesto toga ostavljamo iza sebe ogromne provalije, koje su ustvari prokletstvom za čitave generacije. Ne samo kletvu unutar crkve, nego i kletvu u svetu. Pokazuju to veliki naslovi u hrišćanskoj literaturi, a ponekad to dospe i u svetovne novine. Hrišćani govore jako teške stvari za druge hrišćane!

Svet gleda, sleže ramenima i okreće se sa gnušanjem. Još nije video početak žive crkve usred umiruće kulture. Još nije video početak toga što je po Isusu finalna apologetika, vidljivo jedinstvo među pravim hrišćanima, koji su stvarna braća i sestre u Hristu. Naši oštri jezici, nedostatak ljubavi među nama, ne baš neophodno izražavanje razlika, koje može postojati među hrišćanima, to je ono, što sablažnjava svet. Kolika je to velika razlika od Isusove zapovesti da se pokaže jedinstvo, koje može da vidi svet koji posmatra!

Vidljiva ljubav znači mnogo više, nego reći da nam je žao. Mora to biti stvaran i javni oproštaj, jer kada je teško reći: "Žao mi je", još je teže oprostiti. Biblija, međutim, sasvim jasno govori, da svet mora videti Duha opraštanja u Božjem narodu.

U molitvi Gospodnjoj sam Isus nas uči kako da se molimo: "... i oprosti nam dugove naše kao i mi što opraštamo dužnicima svojim". Od ove molitve, to moramo reći odmah, ne zavisi naše spasenje. Nije to u nikakvoj vezi sa nanovorođenjem, jer smo nanovorođeni samo na osnovu savršenog Hristovog dela i ničeg više. To je to u vezi sa egzistencijalnim oproštenjem hrišćanina, iz trenutka u trenutak, na osnovu Isusovog dela u nama, da bismo mogli imati potpuno zajedništvo sa Bogom. Reči ove molitve bi trebalo da sve hrišćane vode ka trezvenosti svakog dana: molimo Gospoda da nam omogući iskustvo zajedništva sa Njime u opraštanju drugima. Jedva da jednom godišnje razmišljamo o našem nedostatku opraštajućeg srca u odnosu na Božji oproštaj prema nama. Mnogi hrišćani retko, možda nikad, vezuju svoj nedostatak realnosti odnosa sa Bogom, sa svojim nedostatkom opraštanja drugima, iako možda formalno mole molitvu Gospodnju nedeljom na bogosluženju.

Moramo uvek iznova priznavati da naše srce nema odnos praštanja prema drugima onoliko koliko bi trebalo. Ipak se u molitvi govori: "... i oprosti nam dugove naše kao i mi što opraštamo dužnicima svojim".

Mi treba da imamo Duh praštanja pre nego druga strana kaže: "Žao mi je". Molitva Gospodnja ne govori da, kada je drugome žao, mi treba da manifestujemo jedinstvo Duhom praštanja. Ne, u nama treba da bude Duh praštanja i bez toga, da drugi čovek uradi prvi korak. Možemo tvrditi da druga strana nije u pravu, ali i pored toga moramo praštati.

Takav Duh praštanja treba da pokazujemo ne samo prema drugim hrišćanima, nego i prema svim ljudima. Naravno, ako se to odnosi na sve, time to dobija na težini među hrišćanima.

Duh praštanja govori o odnosu ljubavi prema drugim ljudima. No, iako govorimo o stavu, stvarno praštanje je vidljivo. Verujte mi, možete pogledati čoveku u lice i odmah znati gde se nalazi po pitanju praštanja. A svet nas posmatra i vidi, da li imamo uzajamnu ljubav, koja prevazilazi granice pojedinih denominacija. Čuje da kažemo: "Žao mi je", a da li vidi i praštajuće srce? Dozvolite mi da ponovim: Naša ljubav neće nikad biti savršena, ali mora biti dovoljna da bi je svet primetio, jer se inače ne uklapa u stihove iz Evanđelja po Jovanu iz 13. i 17. glave. Ako svet ovo ne vidi među hrišćanima, može da zaključi dve grozne stvari a koje ova dva stiha nagoveštavaju: da mi i nismo hrišćani i da Isus nije bio poslan od Oca.

Nastavak u sledećem broju...

Pripremio: Milijašević Branko.

Biblijski citati su uzeti iz Biblije u prevodu Dr Luja Bakotića.

^vrh

BOG POTPOMAŽE

SVOJ RAD IZLIĆIMA DUHA

- A. W. Tozer

"Po pravdi sejte, po milosrđu žanjite, iskrčite sebi novu njivu! Vreme je da tražite Gospoda, dok on ne dođe i izlije na vas pravdu." (Osija 10:12 LB)

Postoje dve vrste zemljišta: krčevina i zemlja izorana plugom. Krčevina je dovoljna sama sebi, zadovoljna, zaštićena od bolnog oranja pluga i drobljenja drljače. Polje, koje tako leži iz godine u godinu postaje odomaćeno mesto za vrane i zmije. Ono je nepromenljivo i priroda ga je kao takvo prihvatila; s njim se može računati da će uvek ostati isto, dok se polja oko njega menjaju iz smeđeg u zeleno, i ponovo u smeđe. Sigurno i neuznemireno ono se lenjo izvalilo na suncu pokazujući sliku uspavanog zadovoljstva.

Međutim, ono plaća strašnu cenu za svoj mir: nikada ne vidi čudo rasta; nikada ne oseća pomeranja i promene u životu, ne vidi čudo kad prsne seme i lepotu žetve žita. Nikada ne upozna plod, jer se boji pluga i drljače.

U direktnoj suprotnosti s takvim poljem je obrađeno polje, koje se predalo opasnostima i izazovima života. Zaštitna ograda oko njega se otvorila da prihvati plug, i plug dolazi kao što plugovi uvek i dolaze: spretno, okrutno, poslovno, u žurbi. Mir je uznemiren vikanjem seljaka i bukom mašinerije. Polje oseća bol promene: uznemireno je, preokrenuto, zgnječeno i smrvljeno, ali posle teškog rada dolazi njegova nagrada. Seme puca na dnevnom svetlu svojim čudom života radoznalo istražujući svet iznad sebe. Svuda po polju Božja ruka je na delu kroz hiljade godina staro i ponovljeno čudo stvaranja.

Postoje i dve vrste duhovnog života: život krčevine i život izoranog zemljišta. Na primer, da bi videli život krčevine, ne moramo ići daleko. Nalazi se među nama u izobilju. Čovek života krčevine je zadovoljan sobom i plodom koji je jednom doneo. On ne želi biti uznemiravan. Na pomenu probuđenja, samoispitivanja i bola prisutnog pri donošenju ploda i mukotrpnog napredovanja - reaguje neobaveznim osmehom. Taj duh izazova ka novom, u njemu je mrtav. Postojan je, "veran," uvek na svom uobičajenom mestu (kao staro polje), konzervativan i pomalo udomaćen u svojoj maloj crkvi, ali je besplodan! On ne raste, ne menja se. On se ogradio, a tim postupkom ograđivanja, ogradio se i od Boga i Njegovih čuda, koja su ostala s druge strane.

SMRVLJEN DA BI DONEO PLOD

Izoran život je život, koji je u činu pokajanja odbacio zaštitnu ogradu i poslao plug priznanja u dušu. Poziv Duha, pritisak raznih okolnosti i nemir besplodnog života se spojio, da bi ponizio srce. Takav život je odbacio zaštitu, napustio sigurnost smrti i zakoračio u izazove i opasnosti života. Nezadovoljstvo, čežnja, skrušenost i hrabra poslušnost volji Božjoj, zdrobila je i slomila zemlju dok ponovo nije bila spremna za seme. Kao i uvek, posle ubiranja ploda, opet dolazi plug. Život i rast su počeli kad je Bog njivu "nakvasio pravednošću." Takav čovek može svedočiti: "A i tu bi nada mnom ruka Gospodnja..." (Jezek. 3:22 LB).

U vezi sa te dve vrste života, istorija crkve nam pokazuje dve faze: dinamičku i statičku. Dinamička vremena su bila ona herojska vremena, kad se Božji narod pokretao da vrši Gospodnji nalog i odlazio bez straha, da nosi Njegovo svedočanstvo svetu. Oni su zamenili sigurnost nerada sa opasnostima Bogom nadahnutog napretka. Nepromenljiva sila Božja pratila je takvo delo. Čudo Božje je išlo tamo kuda i kada je Njegov narod išao. Zaustavilo se, kad se i Njegov narod zaustavio.

Statička vremena bila su ona vremena kad, se narod Božji umorio od borbe i tražio život mira i sigurnosti. I zaposlio se pokušajem da sačuva to što je zaradio tokom onih predivnih vremena kad je sila Božja bila među njima. Biblijska istorija je puna takvih primera. Avram je upustio u svoju veliku avanturu vere i Bog je išao sa njim. Rezultat je bio: otkrivenja, vidljiva manifestacija Boga, dar Palestine, savezi i obećanja bogatih blagoslova. Zatim je Izrael sišao u Egipat i čuda su prestala sledećih četiri stotine godina. Krajem tog vremena Mojsije je čuo poziv Božji i pošao da izazove ugnjetavača. Vihor sile se pridružio tom izazovu i Izrailj je ubrzo pošao na svoj marš. Dok god je marširao, Bog je slao čuda da mu očisti put. Kad god je polegao poput krčevine, Bog je zaustavio svoj blagoslov i čekao da se Izrailj ponovo digne, da bi zapovedio Njegovoj sili da ide s njime.

To je kratak, ali lep pogled na istoriju Izrailja, a isto tako i Crkve. Dokle god su oni "išli i propovedali," Gospod je radio "sa njima... i potvrđivao Reč čudesima što su je pratila." (Mk. 16:20). Ali kad su počeli da se povlače u manastire i da se igraju građenjem lepih katedrala, pomoć se Božja zadržala, dok se nisu podigli Luther i Wesley i izazvali "pakao". Tada je nepromjenjiv Bog izlio svoju silu kao i pre.

U svakoj denominaciji, misionarskom društvu, lokalnoj crkvi ili u pojedinom hrišćaninu deluje ova ista zakonitost. Bog radi, dok god Njegov narod živi odvažno a odlazi kad im više ne treba Njegova pomoć. Čim zatražimo zaštitu od Boga, nalazimo je. Počnemo li graditi zaštitni zid od talenata, zakona, statuta, ugleda, rodbinskih veza i mnoštva posrednika i pomoćnika koji će izvršavati naše zapovesti, odmah će nastati paraliza koja će završiti jedino smrću.

ČUDA IDU ZA PLUGOM

Sila Božja dolazi jedino tamo gde je pozvan i prihvaćen plug. Ona se oslobađa u Crkvi jedino kad Crkva nešto radi. Rečju "raditi" ne mislim samo na aktivnost. Crkva ima mnogo aktivnosti, ali u svim svojim aktivnostima ona je uglavnom jako pažljiva, da svoju krčevinu ostavi nedirnutu. Ona je pažljiva u ograničavanju svoje aktivnosti unutar strahom obeleženih međa potpune sigurnosti. Zato je besplodna; ona je sigurna, ali je krčevina. Pogledajte danas oko sebe i vidite gde se događaju Božja čuda sile. Nikada u školi gde je svaka misao za studenta pripremljena, da je prihvati bezbolno i iz druge ruke; nikada u verskoj instituciji gde su tradicija i navika već odavno veru učinile nepotrebnom; nikada u staroj crkvi gde spomen-ploče vise nad nameštajem donoseći tiho svedočanstvo slave, koja je jednom tu postojala.

Primetio sam u misionarskom društvu, s kojim sam mnogo godina bio u vezi, da je sila Božja uvek lebdela nad našim poduhvatima. Čuda su bila sastavni deo naših napredovanja, a stala bi kada smo bili zadovoljni sobom, i stajala bi do ponovnog napredovanja. Verovanje u silu ne može spasiti pokret od jalovosti. Mora postojati i delovanje sile, ali ja sam zabrinutiji sa delovanjem te sile u lokalnoj crkvi i kod pojedinaca. Pogledajte onu crkvu gde je nekad bila uobičajena i očekivana stvar videti puno ploda, koja sada tamo ima malo ploda ili ga uopšte nema, pa sila Božja kao da je tamo neodlučna. U čemu je problem? Bog se nije promenio, niti se Njegov plan za tu crkvu promenio. Ne, crkva se promenila! Malo samoispitivanje će otkriti, da su ona i njeni članovi postali krčevina. Ona je prošla kroz prve "trudove" i prihvatila laganiji način života. Ona je zadovoljna svojim bezbolnim programom, sa dovoljno novca da plati svoje račune i sa članstvom koje je dovoljno veliko da osigura njenu budućnost. Njeni članovi ne traže više vodstvo, nego sigurnost u borbi između dobra i zla. Ona je postala škola umesto kasarna. Njeni članovi su nesvršeni "večiti" studenti, a ne vojnici. Oni proučavaju iskustva drugih, umesto da traže nova vlastita iskustva. Jedini put do sile za takvu crkvu je da prestane sa sakrivanjem i da još jednom pođe putem poslušnosti, koji je prožet opasnostima i izazovima. Njena sigurnost je njen smrtni neprijatelj. Crkva, koja se boji pluga piše svoj vlastiti grobni epitaf. Crkva, koja koristi plug ulazi na put probuđenja.

SILA NA DELU

Da bismo napredovali, potrebna nam je sila. Kako je "sila" reč koju mnogi koriste, a neki i pogrešno, dopustite mi da vam objasnim šta ja smatram u vezi sa tim pojmom.

Mislim na delotvornu energiju, koju Bog poseduje - u biblijskom i u postbiblijskom vremenu, oslobođenu u Crkvi i u prilikama koje je okružuju i koje je čine plodnom u radu i nesavladivom pred neprijateljima. Čuda? Da! Odgovori na molitvu? Posebna predviđanja? Sve to - a još i više.

Sve je to sumirano u rečima evanđelja po Marku: "A oni odoše i počeše propovedati svuda. Gospod je s njima delovao i potvrđivao Reč čudesima što su je pratila." (16:20 LB). Čitava Dela apostolska, kao i izvrsna dela crkvene istorije od novozavetnog vremena, produženje su tog stiha.

Pod silom smatram božansko nadahnuće, koje pokreće srce i nagovara slušatelja da se pokaje i veruje u Hrista. Nije reč o rečitosti. Nije reč o logici. Nije reč o dokazivanju. Ništa od toga, iako može biti prisutno kod bilo kog od navedenih pojmova, zajedno. Ono prodire više od misli, uznemiruje više od savesti, uverava više od razuma. To je nežno čudo koje prati pomazano propovedanje; tajanstveno delovanje Duha na duh. Reči u drugom poglavlju Jevrejima stoje kao opomena nevernim hrišćanima našeg vremena: "...Bog (je) istovremeno potvrdio čudesnim znakovima, raznim silnim delima i darovima Duha Svetog koje deli po svojoj volji." (2:4).

NEOPTEREĆENI PREDRASUDAMA NAUKE

Nezainteresovani posmatrač, koji nije opterećen doktrinarim predrasudama i razlikama ckrvi, sigurno će iz Svetog pisma razumeti da Bog želi napredovati u svom radu među ljudima i to žarkim izlivima Svetog Duha na svoj narod, već prema potrebi i pripremljenosti da Ga prihvate.

Ovu izjavu dajem znajući, da će jako isprovocirati neke učitelje. "Nije duhovno," kažu oni, "moliti danas za izliće Svetog Duha i očekivati ga. Duh je bio izliven jednom zauvek na dan Pedesetnice i nije napustio Crkvu od tog vremena. Moliti za Svetog Duha sad znači ne obazirati se na istorijsku činjenicu dana Pedesetnice." To je argument, u mnogim zajednicama uspešan baš u gušenju revnosti i utišavanju molitvi, koji se koristi da bi se obeshrabrilo isčekivanje. Postoji prividna logika i osećaj sigurnosti u tom argumentu "ispravnog verovanja", ali sve je to u suprotnosti sa Božjom Rečju a takođe i u neskladu s delovanjem Božjim u istoriji Crkve.

ISPUNJENI DUHOM - I PONOVO ISPUNJENI

Biblija neopravdava ovu obeshrabrujuću nauku o blagoslovu jednom-za-svagda. Naprotiv, ona nas ohrabruje da očekujemo "kiše blagoslova" i "po suvoj zemlji potoke." (Isa. 44:3). Duh je ispunio ne samo onu prvu grupu od sto i dvadeset, nego i druge, jer bi inače blagoslovi tog iskustva prestali sa smrću poslednjeg člana prvobitne zajednice. Sve to izgleda dovoljno prihvatljivo, ali imamo čak i sigurniju reč Svetoga pisma. Ubrzo posle dana Pedestnice, grupa vernika se sastala u molitvi da dobije snagu i silu, da bi se mogli suočiti s nevoljom i dobiti pomoć Božju. "Dok su se molili, potrese se mesto na kojem behu skupljeni. Svi se napuniše Duha Svetoga te neustrašivo počeše propovedati reč Božju." (Dela 4:31 LB). Neki od njih su zasigurno bili prvobitni članovi ispunjeni na dan Pedesetnice. Teško je zamisliti da je Bog delovao suprotno svojoj vlastitoj volji, ispunjavajući ih ponovo nakon dana Pedesetnice. Još su i druga izlića zabeležena u Delima 8, 10 i 19. Sve se to dogodilo nekoliko godina posle prvobitnog delovanja.

DELJENJE DUHA SVETOGA

Ukratko, Novi zavet uči da je izliće na dan Pedesetnice bilo istorijski početak perioda, koji je trebalo da karakteriše neprestano izlivanje Svetog Duha. Kroz proroka Joila, Bog je dao obećanje, da će u poslednjim danima izliti od svoga Duha na svako telo. To Božje obećanje o izliću sile bilo je određeno za Crkvu tokom čitavog njenog zemaljskog života, a potvrđeno nam je zapisanim događajima ovog veka. Snažan pokret nazvan "reformacija" jurio je misionarskom aktivnošću iznenada provaljujući vatrom probuđenja u zajednicama i nacijama. Znak vatre ukazivao je da Bog napreduje. U ovim danima u kojima živimo postoje dokazi da Bog još uvek izliva svog Duha na ljude. Ta silna delovanja se mogu objasniti kao nova poglavlja u Božjoj nezavršenoj Knjizi - Delima Duha Svetog. Ako Bog želi izliti svog Duha na nas, što hrišćani i crkve u većem broju ne primaju iskustvo sile kao u ranoj Crkvi? Neki su to primili, što je radosno potvrđeno, ali zašto je broj tako malen? Kad je naredba jasna i obećanje sigurno, šta nas sprečava? Jedna od prepreka što ne primimo silu je široko rasprostranjen strah od iskazivanja emocija u verskom životu. To je otišlo tako daleko, da je postalo paranoična fobija mnogim razumnim ljudima. Stoga, oni kleče i mole uz onog koji moli, čitavo ga vreme upozoravajući protiv izliva emocija kao protiv samog đavola. Biblijski učitelji napadaju osećanja sve dok se ne postidimo priznajući, da smo telesni i vođeni niskim - neduhovnim mislima. U modernom učenju se emocije i vera suprostavljaju jedno drugom, a slušaču je dato na znanje da je svako ispoljavanje emocija ako ne telesno onda prosto, i treba ga sprečiti po svaku cenu. Iako taj anti-emocionalizam podržavaju neki dobri ljudi u prilično pravovernoj sredini, ipak je to jedno neopravdano zaključivanje a ne nauka Svetog pisma.

Gde je u Bibliji za osećanja i veru rečeno da su u suprotnosti? Činjenica je da vera stvara osećanje kao što i život stvara pokrete. Istina je da možemo imati osećanja bez vere, ali nikada ne možemo imati veru bez osećanja. Vera, kao jedno hladno i bezosećajno svetlo, potpuno je nepoznata u Svetom pismu. Vera biblijskih heroja, nabrojanih u Knjizi Jevrejima sigurno je budila osećanja i dovela do pozitivnog delovanja u vođstvu njihove vere. Izjava, obećanje i upozorenje uvek stvaraju odgovarajuće uzbuđenje osećanja u srcu vernika. Noje se "pobojao", Avram se "obradovao" i "pokorio". Knjiga Dela apostolskih je gotovo puna vesele radosti. Možda je sve to sažeo Pavle kad je pisao Rimljanima: "Kraljevstvo se Božje nije jelo i piće nego pravda i mir i radost po Duhu Svetome." (Rim. 14:17). A Petar kaže: "...verujete radujući se neiskazivom i slavnom radošću." (1. Pet. 1:8).

TELESNA PRETERANOST

Druga prepreka je strah od fanatizma, i instinktivna odbojnost prema telesnim preterivanjima i glupom, nedisciplinovanom ponašanju nekih, koji za sebe tvrde da su postigli visok duhovni nivo. Oni su zatvorili vrata životu sile mnogima od Božje dece. Takve žrtve treba poučiti, da je Sveti Duh, Duh Isusov, i da je On drag i lep kao sam Spasitelj. Potrebno je imati na umu Pavlove reči: "Jer nam Bog ne dade duha straha, neko snage, ljubavi i mudrosti." (2. Tim. 1:7 LB). Sveti Duh je lek za fanatizam a ne njegov uzročnik.

Sledeća stvar koja uveliko sprečava Božji narod je tvrdoća srca koju uzrokuju propovednici, koji bez Svetog Duha neprestano propovedaju o Duhu. Nema tako hladne nauke kao što je nauka o Duhu kada potiče iz hladne pasivnosti i lične nevere. Slušaoci će u dosadnoj apatiji prestati da slušaju poziv na ispunjenje Duhom, osim ako Duh sam ne da podsticaj kroz govornika! Oni će osetiti nedostatak i otići tupa srca. Nema opozicije u vezi sa istinom, ali postoji nesvesna reakcija na nestvarno.

Zatim, hteo bih spomenuti još jednu stvar, koja jasno sprečava vernike u upoznavanju silu Svetoga Duha. Kada postaju svesniji svoje potrebe za silom Duha; ispreči se navika govornika, da odgovara: "Uzmi to po veri". Činjenica, da blagoslovi kajanja treba da budu prihvaćeni po veri, ponavlja se čitavim Novim zavetom. Ona je osnova teologije izbavljenja, i svako odstupanje od nje je kobno za istinsko iskustvo jednog hrišćanina. Pavle je naglašeno učio, da je Duh primljen po veri i opominje one koji uče drugačije. Gledajući površno, to zvuči kao zdravo uputstvo onima koji traže da "uzmu po veri", ali tu je nešto pogrešno. Možda se neko pita, znače li reči "po veri" isto kada ih koriste moderni učitelji, kao i kad ih je koristio Pavle. Primećuje se oštra razlika između Duhom ispunjenog hrišćanina iz Pavlovog vremena i mnogih danas, koji tvrde da jesu ispunjeni Duhom. Pavlovi obraćenici su primili Duha po veri, ali su Ga oni zaista i primili. A sad hiljade prolaze kroz to stanje da Ga uzimaju po veri, ali svojom neprestanom slabošću pokazuju da Ga ne poznaju u stvarnoj sili - nemaju Ga!

VERA - ŽIVA I GORUĆA

Izgleda da imamo problem i sa našim poimanjem vere. Vera, kakvu je Pavle video, bila je živa, goruća i vodila je ljude do predanja i pokoravanja Hristovim zapovestima. Vera u naše vreme često ne znači ništa više, do razumski pristanak na nauku crkve i njene običaje. Mnogi su uvereni o svojoj potrebi za silom, ali ne i voljni proći kroz bolnu borbu smrti starog života, pa se sa olakšanjem okreću k toj "uzmi-po-veri" nauci, kao izlazu iz svoje poteškoće. To spasava njihove obraze i omogućuje da idu dalje sa pravim Izrailjom. No, oni su ti koji su "izmešani u gomili" (tj. "kamen u cipeli"), koji usporavaju napredak crkve i uzrokuju najviše nevolja kad stvari postanu tesne. Ako oni ne vide drugačije i odluče da idu težim (uskim) putem, osuđeni su da provedu ostatak svoga života bez sile u hroničnom razočarenju.

Setite se, da niko nikad nije primio silu Svetoga Duha a da toga nije bio svestan. Sveti Duh se uvek pojavi u unutrašnjoj svesti. Bog će izliti od svog Duha na nas u odgovoru na jednostavnu veru; ali stvarna vera koja Ga prima, praćena je dubokim siromaštvom duha i silnom čežnjom srca i sama će sebe iskazati kroz silni vapaj, traženje i suze.

^vrh

JUSTIN MUČENIK

- James C. Hefley

"Ti hrišćani stvarno jedu ljudsko meso!"

"Istina je. Jedan korintski trgovac pričao mi je kako je jedna skupština zaista ubila čoveka i napila se njegove krvi."

Justinovo srce stezalo se kad je čuo te optužbe protiv prezrenih sledbenika Nazarenaca.

"A i neke sramne stvari čine u potaji. Upotrebljavaju tajne lozinke i sreću se na svojim obredima o ponoći u pećinama. Kažem ja, što ih se pre Carstvo otarasi, to bolje!"

Justin, mladi filozof drugog veka, okrenuo se i udaljio od skupštine. Koliko je puta čuo slične optužbe protiv hrišćana! I sve donedavna im je verovao.

Živeći samo sto godina nakon Hristova raspeća, bio je svestan toga da je hrišćanstvo ilegalna vera, jer su carevi dali reč da neće legalizovati štovanje ne rimskih bogova. To je bila osnova po kojoj je ispovijedanje Hrista bilo kažnjivo. Hrišćani su govorili o carstvu, a rimski vladari su se pribojavali šta bi se sve moglo desiti, kada bi previše ljudi postali hrišćanima.

No, Justina su hrišćani duboko potresli. Oni su otvoreno priznavali svoju veru, čak i kad je to značilo ostati bez glave, ili biti bačen u kazan vrelog ulja. Njihov pobožan život počeo je iz korena čupati njegove sumnje, sve dok napokon nije mogao reći: "Neka se srame oni koji okrivljuju nevine zločinima svojim i svojih bogova." Ali premda se mladi filozof sve više priklanjao ilegalnoj veri, nije bio posve spreman da napravi onaj korak, koji će ga učiniti najvećim braniteljem hrišćanstva i dati mu mesto u istorijskoj aleji mučenika.

Justin je rođen u Flavia Neapolisu, u Samariji, oko 100. godine - to je približno vreme smrti apostola Jovana, koji je umro u progonstvu. Justinov otac Priscus imao je latinsko ime, a deda Bakhus - grčko. Kao mladić nasledio je pristojno bogatstvo zajedno s nezasitom željom da nađe krajnju istinu. Može li čovek spoznati Boga? Mogu li se zadovoljiti najdublje žudnje njegove duše? Justin je odlučio da svoj život posveti tim istraživanjima i stavljajući na se otrcani ogrtač, koji ga je obeležio kao filozofa, krenuo je na svoje putovanje.

"Pouke o Bogu su nepotrebne", rekao mu je stoički učitelj. Stoici su naučavali da je "svet Božje telo". Zbog toga su smatrali da je ludost istraživati i tragati za Bogom. "Vrlina je važna", tvrdili su. Justin je žalosno nastavio svoj put dalje.

"Hajde da se prvo dogovorimo za moju platu, a onda ćemo zajednički studirati," rekao je peripatetički učitelj kada mu se Justin obratio. Peripatetici su nastavljali Aristotelovu filozofiju, a Justin je mislio da bi mu možda oni mogli pomoći u istraživanju. Međutim, utučen se povukao, osećajući da tog čoveka zanima prvenstveno i samo njegov novac.

Privukao ga je slavni pitagorejski učitelj. "Želeo bih postati vaš učenik", rekao mu je mladi Justin pun nade. "Ti, dakle želiš otkriti sretan život?" Kad je Justin to potvrdio, učitelj je nastavio: "Onda, poznaješ li muziku, astronomiju i geometriju?" "Ne", priznao je otvoreno Justin. "Tada ne mogu da te prihvatim za svoga učenika", odvratio je učitelj.

Justin je otišao obeshrabren. Da li je neophodno da pređe dug put pripremnog školovanja, ne bi li bio kadar upoznati Boga? Tada je dočuo o platonistu, koji je doputovao u njegov grad. "Taj će me čovek poučavati", uveravao je sam sebe.

Za neko ga je vreme platonizam oduševljavao, ali nikad nije zadovoljio njegovu žudnju da spozna Boga. "Napusti svet i postaćeš poput Boga," naučavao je Platon. "Odbaci telesnu tamnicu i teži da se vratiš u svet čistog duha." Justin je žestoko pokušavao da se odrekne svojih telesnih želja, ali praznina duše i dalje je ostajala.

Tada je počeo zapažati prezrene hrišćane - naročito način na koji su se suočavali sa smrću. Što je više posmatrao njihovo hrabro držanje i volju, da radije podnesu strašnu smrt nego da odbace Hrista, to je više nalazio simpatiju za njihovu stvar.

U vreme dok je živeo u Efezu, otišao je na šetnju u pusto polje nedaleko od obale. Dok je koračao tamo amo, primetio je nekog starca. Prišao mu je i ispitivački posmatrao čoveka.

"Poznaješ li me?", upitao ga je starac.

"Ne", odgovorio je Justin.

"Zašto me onda netremice posmatraš?"

"Nisam očekivao da ću nekoga sresti na ovom mirnom mestu."

"Došao sam da potražim neke svoje ukućane, koji su me napustili. Ali zašto si ti tu?"

"Tu sam da bih vežbao svoj razum", glasio je Justinov odgovor.

"Da li filozofija daje radost?" upitao je starac.

"Da", potvrdio je Justin.

"Ali šta je filozofija i radost, mladiću?" Justin je odvratio: "Filozofija je potpuno poznavanje stvarnosti i jasna percepcija istine. Radost je nagrada od takva znanja i mudrosti."

"Ali što ti nazivaš Bogom?"

"Nepromenljiv uzrok svih drugih stvari," bila je Justinova spremna definicija iz filosofije.

"Dakle, može li iko upoznati Boga a da ne dozna od onoga, koji ga je video? Filozofi ga nisu niti videli niti čuli. Kako mogu ispravno prosuđivati?"

Justin je odgovorio navodeći Platonovo gledište. "Bog se može poznati samo umom, a i onda samo kad je um čist i teži dobru."

"Ja bi te uputio učiteljima starijim od filozofa, koji su govorili nadahnuti Svetim Duhom i predskazivali budućnost. Oni su se dokazali u svojim proročanstvirna i čudesima."

Justinu se sviđao poverljiv način na koji je starac govorio.

"Moli pre svega, da se vrata svetlosti otvore za tebe", nastavljao je starac. "Te stvari ne mogu opaziti ili shvatiti svi, nego samo onaj čovek kome Bog i Hrist dadu mudrosti."

Justin nikada više nije video vremešna čoveka, ali je kasnije zapisao: "Smesta se upalio neki oganj u mojoj duši i obuzela me ljubav za proroke i one ljude koji su Hristovi prijatelji; i dok su njegove reči odzvaljale u mom umu, otkrio sam da je samo ta filozofija pouzdana i korisna.

Justin još nije potpuno odbacio svoj filozofski plašt. Smatrajući hrišćanstvo jedinom istinitom filozofijom, krenuo je na to da druge obrazovane ljude privede Hristu. Kad bi ga ljudi spazili odevena u njegovu mislilačku odeću, obično bi govorili: "Zdravo, filozofe!" To mu je osiguravalo lepu mogućnost, da im govori o Hristu i istini koja je u Njemu.

Justin se krstio i postao putujući učitelj. Ne postoji zapis da se ikada zaredio. Uskoro je postao poznata osoba u raznim crkvenim zajednicama Efeza, Aleksandrije i Rima. Nikada se nije ženio, nego se posve posvetio putujućem poučavanju.

Njegovo najvažnije delo bilo je odbrana hrišćanstva pred klevetnicima i progoniteljima. Kletve protiv hrišćana odjekivale su po jevrejskim sinagogama. Rabini su zabranili svaku raspravu o verskim temama s tim prezrenim ljudima, ali se Justin u svojem Dijalogu s Tryphom dohvatio s vođama jevrejske opozicije, zapanjujući ih svojim poznavanjem Starog zaveta. Svedočio je Jevrejima pozivajući se na njihov Zakon, da je Isus prorokovani Mesija.

Najopasniji protivnik hrišćana bila je, ipak, država. Antonije Pio vladao je Rimom, kad je oko 150. godine Justin pisao svoju Prvu apologiju. "Ilegalna vera", koja se pokazala tako moćnom da su rimski hramovi opusteli. Zanemareno je štovanje državnih bogova. paganski sveštenici i senatori vikali su: "Uništite ih!" Hrišćani su bezbožnici", optuživali su ih. "Njihova vera nema hramova, oltara ili žrtava."

Filozofi, paganski sveštenici, umetnici i trgovci pridružili su se borbi, jer je počela da im izmiče zarada. Verski šarlatani, koji su zarađivali vračanjem i čarobnjaštvom, moćno su osetili hrišćansku konkurenciju. "Previše je mušterija izgubljeno radi ateista", jadikovali su. Okrivljavali su hrišćane kad bi došlo do poplave, potresa ili prirodne katastrofe. "Stari nas bogovi kažnjavaju što smo dopustili Hristovim sledbenicima, da se razmnože", upozoravali su paganski sveštenici.

Justin ne štedeći sebe, se upuštao u borbu. Izazivao je careve, osuđivao lažne filozofe i pobijao optužbe onih, koji su širili izmišljotine o hrišćanima.

"Nije pravedno osuđivati hrišćane radi samog imena, a ne saslušati njihove razloge", napisao je u Prvoj apologiji, koju je uputio Antoniju Piju. "Hrišćani nisu ateisti: oni štuju Boga Oca, Sina i Svetoga Duha. Država nema razloga za strah od njih. Hristovo carstvo nije od ovoga sveta. Rim nema boljih podanika od hrišćana. Pogledajte na promenu njihovog karaktera i života, otkad su napustili štovanje lažnih bogova i demona. Oni redovno plaćaju poreze, daju siromasima, klone se kletvi i vole sve ljude."

l Gotovo deset godina kasnije Justin je napisao svoju Drugu apologiju, koju je uputio caru Marku Aureliju. Ovde izjavljuje da se "zli ljudi i demoni ujedinjuju kako bi uništili hrišćane." Govori o dvojici hrišćana koji su pre nekoliko dana kažnjeni samo zato što su ispovedali Isusovo ime. Godine 163. Justin je s nekolicinom hrišćana priveden Rustiku, rimskom prefektu. Jedan izveštaj iz crkvene istorije čuva uspomenu na taj sudski proces.

"Smesta da ste iskazali štovanje bogovima i potčinili se caru", rekao je sudija Justinu i njegovim prijateljima.

"Štujući Hrista, nikome ne činimo zlo", rekao je Justin u ime cele grupe.

Sudija se podrugljivo nasmeši: "Koje je vaše glavno versko načelo, jadniče?"

"Mi verujemo u jednoga Boga i Isusa Hrista, Njegovoga Sina", ponizno je odgovorio Justin.

"Gde se okupljate?"

"Gde ko odabere i može. Hrišćanski Bog nije ograničen prostorom."

"A gde obavljate bogosluženje", nastavljao je sudija, još uvek smešeći se.

"Kod nekog Martina, kod Timiotinskog kupališta", rekao je Justin ljubazno svom tužitelju. Još je dodao: "A ako bi neko došao k meni, ja bi mu saopštavao doktrinalne istine hrišćanske vere."

"Nisi li ti onda hrišćanin?" upitao je Rustik.

"Da", glasio je filozofov glasan odgovor. Sudija je saslušao petoricu Justinovih prijatelja - troje Rimljana, jednu ženu i jednog roba. Vraćajući se opet Justinu, upitao ga je: "Ako budeš mučen i bude li ti odrubljena glava, veruješ li da ćeš otići u nebo?"

Justin je sa sigurnošću odgovorio: "Ja to znam i potpuno sam u to uveren."

"Naređujem vam, da prinesete žrtvu rimskim bogovima", zagrmio je Rustik.

"Ali ni jedna časna osoba ne prelazi iz pobožnosti u bezbožnost", odvratio je mirno Justin.

"Ako ne poslušate, bit ćete nemilosrdno kažnjeni", pretio je sudija.

"Učini šta hoćeš", odgovorili su Justin i njegovi prijatelji. "Mi smo hrišćani i ne prinosimo žrtve idolima."

Više ih nisu saslušavali. Rustik je izrekao uobičajnu kaznu mučenja i odsecanja glave. Justin i njegovi prijatelji odvedeni su u smrt.

I tako je skončao filozof, koji je uspeo u svojoj potrazi za istinom i bio smaknut, jer je odbio da se odrekne svoje vere. On je hrabro branio hrišćansku stvar po celom carstvu. Sastavio je dve Apologije I jedan Dijalog, dela koja sadrže mnoštvo informacija o životu i bogosluženjima rane crkve, što je osamnaest vekova kasnije postalo klasika hrišćanske književnosti. Svojom smrću, Justin, sin Priscusov, stekao je sebi novo ime - Justin mučenik.

Danas Justina smatraju najvećim između ranih apologeta i branitelja istine. Njega su vođe crkve, poput Ireneja i Tertulijana iz narednog pokoljenja čvrsto sledile kao uzor. On je bio pionir u utiranju puteva iz grčko-rimske filozofije u hrišćansku veru, jer je lično otkrio da je Isus Hrist jedini put, istina i život.

Prema knjizi: Heroes of the faith. James C. Hefley.

^vrh

KRISTOVO USKRSNUĆE

- Davor Edelinski (Zagreb, Hrvatska)

Prije otprilike 2000 godina rodio se jedan neobičan čovjek. Neobičan, jer se nazivao Božjim Sinom. Bilo je onih, koji su ga smatrali idealistom. Bilo je i drugih, koji su ga smatrali lašcem i šarlatanom. Neki su ga smatrali običnim luđakom, pa čak su mislili i da je opsjednut zlim duhovima. Bilo je, međutim, i onih, koji su vjerovali njegovim riječima i smatrali ga Bogom, Stvoriteljem i Otkupiteljem od grijeha - Mesijom. Svojim je djelima, taj čovjek, Isus iz Nazareta, pružao brojne dokaze u prilog vjerovanju ovih posljednjih: činio je čuda, proricao budućnost, iscjeljivao bolesne, čak je i nekoliko umrlih oživio, i to ne medicinskim sredstvima. Jedna od stvari o kojima je prilično često govorio bilo je ispunjenje Mojsijevoga zakona – zakona koji je Bog dao izraelskom narodu – u Njemu samome. Govorio je o tome, da će ga bezbožnici uhvatiti i ubiti, a da će on trećega dana ustati iz mrtvih. Tako je i bilo. Njegovi učenici nisu shvatili te riječi sve dok im se nije ukazao nakon svoje smrti, pokopa i uskrsnuća, ali su ipak shvatili. Poslije su se pojavili mnogi, koji su željeli osporiti istinitost tvrdnji onih, koji su svjedočili da je Isus Nazarećanin ustao iz mrtvih; da je bio mrtav, a sada je živ. Govorili su da su zapravo učenici ukrali njegovo tijelo pa počeli pričati bajke, no to jednostavno nije bila istina, jer je Isusov grob bio pod jakom stražom. Potom su govorili da su se Isusove riječi ostvarile, ali u nekakvoj duhovnoj, alegoričnoj sferi; da je Isus živ u sjećanjima onih koji su ga poznavali. Međutim takve su priče najobičnije besmislice. Od toga su se vremena pojavili mnogi koji su željeli osporiti činjenicu da je Isus uskrsnuo, a i dan-danas svijet obiluje njima, no nikome to nije pošlo za rukom. Naprotiv, mnogi koji su pokušali naći znanstvene dokaze da Isus nije uskrsnuo, na kraju su pali na koljena i zamolili uskrsloga Krista, da im oprosti grijehe! Nema tu, naime, nikakve alegorije: u Bibliji je pisano da je Isus uskrsnuo, a to ne znači ništa drugo, nego upravo to što piše: da je Isus uskrsnuo! Bilo bi puno manje problema i na svijetu i u crkvi kada bi ljudi čitali Bibliju onako kako piše, ne namećući joj svoja kvaziproduhovljenja, a često i vrlo duhovita shvaćanja. Čujmo što Biblija ima za reći.

Luka 23, 44 - 24, 8:

44 “Bilo je već oko šestoga sata kad nastane tama po svoj zemlji do devetoga sata. 45 Pomrča sunce, a hramski se zastor razdrije po sredini. 46 Tada Isus vikne jakim glasom: ‘Oče, u ruke tvoje predajem duh svoj.’ To reče i – izdahnu.

47 Kada stotnik vidje što se dogodi, poče slaviti Boga i reče: ‘Zaista, ovaj čovjek bijaše pravednik!’ 48 Sva svjetina što se bijaše skupila da prisustvuje tom prizoru, kad vidje što se dogodi, vrati se kući udarajući se u prsa.

49 Podalje su stajali svi njegovi znanci. A tako i žene koje su ga pratile od Galileje i sad to gledale.

50 Uto neki čovjek imenom Josip, vijećnik, rodom iz judejskoga grada Arimateje, dobar i pravedan čovjek – 51 on ne bijaše odobrio odluke i djela drugih – koji je očekivao kraljevstvo Božje, 52 dođe k Pilatu i zatraži tijelo Isusovo. 53 Zatim ga skinu, zavi ga u platno i položi u grob, izduben u pećini, gdje još nitko nije bio položen. 54 To bijaše dan Priprave, i subota je već osvitala.

55 Međutim, žene koje bijahu došle s Isusom iz Galileje pratile su to te vidjele grob i kako bi položeno Isusovo tijelo. 56 Potom se vratiše te pripremiše miomiris i pomast. U subotu se nisu micale prema propisu Zakona.

24 1 U prvi dan sedmice, vrlo rano, žene dođoše na grob, noseći miomiris koji bijahu pripremile. 2 Nađoše kamen odmaknut s groba. 3 Uđoše, ali ne nađoše tijelo Gospodina Isusa. 4 I dok su stajale zbunjene, najedanput im pristupiše dva čovjeka u blistavu odijelu. 5 Njih spopade strah te oboriše pogled na zemlju, a oni im rekoše: 6 ‘Zašto tražite živoga među mrtvima? On nije ovdje! Uskrsnuo je! Sjetite se kako vam je govorio dok još bijaše u Galileji: 7 ‘Treba da Sin Čovječji bude predan u ruke grešnika i da bude razapet te da uskrsne treći dan!’ ’ 8 I one se sjetiše njegovih riječi.”

Uskrsnuće Isusa Krista jedan je od najključnijih događaja o kojima Biblija piše, čak bih se usudio reći da je najključniji. Zašto? Zato što je Isusovo uskrsnuće označilo konačno razrješenje jednoga dugoga rata kozmičkih razmjera, rata koji se odigravao u nebeskim sferama, ali ne alegoričnim, nego itekako stvarnim, rata između Boga i sotone. Nije to rat između dobra i zla, između dva relativna filozofska pojma koji postoje da bi jedan drugoga uravnotežili. To je rat između dobroga i pravednoga Boga i zlog otpadnika sotone, koji se drznuo izjednačavati se sa Bogom i pobuniti se protiv njega.

Uskrsnuće Isusa Krista predstavlja temelj kršćanske vjere. Da Krist nije uskrsnuo, kršćanska crkva ne bi imala apsolutno nikakav osnov za svoje postojanje. Nikakav. Ni sva ona čuda i ozdravljenja ne bi bila dovoljna. Apostol Pavao je napisao vjernicima u korintskoj crkvi (1. Korinćanima 15,14.17): “Ako li Krist nije uskrsnuo, onda je neosnovano naše propovijedanje, neosnovana je i vaša vjera... A ako Krist nije uskrsnuo, bez ikakve je vrijednosti vaša vjera; vi ste još u svojim grijesima.” Bez Kristova uskrsnuća se Kristova crkva ne bi niti održala, jer su tek par desetljeća nakon njega kršćani bili izloženi stravičnom Neronovom progonu. Cezar Neron je bacao kršćane lavovima, to je njemu i Rimljanima, čini se, predstavljalo odličan oblik zabave. I ne samo to, već je i na razne druge načine brutalno mučio i ubijao kršćane; a crkva je opstala. Ne samo opstala već i narasla. Kako to? Jedini odgovor koji smatram smislenim jest taj da je Krist uskrsnuo i da je bio sa svojim učenicima, kako je i obećao. Gledajte, tu se dijelom radilo i o ljudima koji su u vrijeme Kristova ubojstva i uskrsnuća mogli biti stari i trideset godina i koji su jako dobro bili upoznati sa svim tim događajima. Među njima je jako lako moglo biti onih, koji su osobno vidjeli uskrsloga Krista. Smatram, da je to jedini mogući razlog zbog kojeg nisu pljunuli na Krista, rekli da je to sve obična izmišljotina i bili pošteđeni arene sa lavovima. Ne vjerujem da bi itko od njih pristao na takvu smrt, a da nije bio apsolutno uvjeren u istinitost svojih uvjerenja.

Krist je uskrsnuo i to je povijesna činjenica. Zašto inače brojimo godine od Krista i po Kristu, ako ne zbog toga što se pokazalo da se ne radi o običnom, prosječnom čovjeku?

Zašto je Krist uopće umro? Zašto je dao da ga prijatelj izda, proda, i da ga na namještenom suđenju osude na smrt, i to bez neke naročite optužnice? Zato što je bio uvjeren u svoje ideale? Koje ideale? Isusovo glavno učenje je bilo vezano za oproštenje grijeha u Njemu samome kao Božjem Sinu. To je bio Isusov “ideal”. Kakvoga bi smisla taj ideal imao da su Isusa ubili i da se njegove kosti i dan-danas mogu naći u grobu gdje je pokopan? Nikakvog! Isus nije bio idealist, već je otkrivao istinu od Boga. Govorio je kako se ljudi trebaju vladati jedni prema drugima, prema Bogu; kako trebaju živjeti. Učio je da će oni, koji krenu Božjim putem, poslije smrti živjeti vječno u Božjoj nazočnosti, a oni koji to ne žele bit će zauvijek prokleti i bačeni u vječnu tamu namijenjenu sotoni. Ja tu ne vidim apsolutno nikakvih ideala. Ja tu vidim vrlo jasne, direktne i doslovne tvrdnje, kojima ću teško nalijepiti preneseno značenje. Što bi u prenesenom značenju bio pakao? Ili raj? Ili nebesko kraljevstvo? Ili oproštenje grijeha? Ili Isusov drugi dolazak na zemlju? Sve su to Isusova učenja o istinitim stvarnima. To se odnosi i na njegovo uskrsnuće. Zašto je, dakle, Krist morao doći na svijet, biti ubijen i uskrsnuti?

Zato što su ljudi grješni i zbog toga osuđeni na vječno prokletsvo i udaljenje iz Božje nazočnosti. Od onoga dana kada je prvi par ljudi odlučio da neće poslušati Boga već će krenuti svojim putem, svi mi njihovi potomci osuđeni smo na propast od samoga rođenja. Ovaj je svijet daleko od Boga. Ljudi su daleko od Boga. Ne slušaju ga. Ne žele ga čuti. Ljudi žele živjeti po svome, biti kovači svoje sreće, graditi svoj život sa svojih deset prstiju, u svome znoju i sa svojim žuljevima, ali od Boga ni traga. Eventualno u psovkama i ispunjavanju kakvih vjerskih dužnosti, ako su religiozni. Ljudi su daleko, daleko od Boga. Od Boga ih dijeli nepremostivi jaz, njihov grijeh. Sami nikako ne mogu premostiti taj jaz, tu provaliju. Ništa što će ljudi učiniti ne može doprinijeti približavanju Boga i čovjeka. Zato je Krist došao, umro i uskrsnuo: da bi premostio provaliju koja nas je dijelila od Boga. Jedino je on to mogao. Bog, koji je propisao Mojsijev zakon, koji je objasnio kako treba živjeti svaki koji želi otići u nebo, znao je da čovjek zbog svoje grješnosti nije u stanju ispuniti takva mjerila. Zato je došao i sam ih ispunio, a kaznu koja se morala izvršiti (jer Bog je pravedan i svet, a nikako popustljiv) došao je sam pretrpjeti da mi ne bismo morali. Ali zašto? Što ga je na to nagnalo? (Ivan 3,16) Zato što je Bog tako ljubio svijet. Bog tako voli čovjeka da je to učinio, premda nije morao. Htio je, jer nas voli, jer nam se smilovao. Eto zašto je Krist dao da ga ljudi koje je stvorio pljuju, psuju, muče i ubiju; jer ih je volio. Nisu samo Židovi i Rimljani toga vremena krivi za Kristovu smrt: krivnja pada na sve, koji ne stanu na Božju stranu.

Krist je umro da mi ne bismo morali umrijeti, već da bismo živjeli. Radi nas je Krist postao grijeh – ne grješnik, već grijeh – kako bismo se mi mogli osloboditi prokletstva grijeha. Krist je stao na naše mjesto, kako bismo mi mogli stati na njegovo. Pretrpio je smrt koju smo mi zaslužili, da bi nam dao život koji pripada njemu.

Bog nas je toliko volio, da je sam došao podnijeti svoju kaznu za naš neposluh i zamijenio nas, kako bismo mi mogli živjeti njegovim životom.

Kristova smrt i uskrsnuće nama su donijeli život, no to se ne odnosi na sve ljude na svijetu. Naime, taj život jest namijenjen svima, ali ga neće svi primiti. Zašto? Zato što ne žele. Ima ljudi koji ne žele ići u nebo i koji ne žele imati posla sa Bogom. Bog poštuje njihovu želju i neće ih prisiljavati da budu sa njim. Ima i ljudi koji smatraju da će ugoditi Bogu na neki svoj način i pristupiti Bogu pod nekim drugim imenom, pod nekom drugom šifrom. Takvima Bog poručuje: ‘Ne, hvala, zadržite svoj način za sebe.

Bogu se može pristupiti samo na jedan način. Čovjek mora sa vjerom u Krista u molitvi priznati svoje grijehe izravno Bogu, zamoliti ga da mu oprosti i podari mu vječni život. To je jedini način. Biblija ne poznaje drugoga načina. Bog ne priznaje drugoga načina.

Bogu uopće nije važno što ste na Uskrs doručkovali, je li to bio takozvani “uskrsni doručak” ili nije. Nije mu bitno ni jeste li bojili jaja i kuhali šunku, jer to nema veze sa Njim. Bitno mu je vjerujete li mu i živite li po njegovoj riječi. Ako mu vjerujete, nastavite. Čitajte Njegovu riječ, molite mu se i živite kako vas njegov Sveti Duh vodi. Ako mu, pak, ne vjerujete, razmislite o ovome što ste pročitali. Isus Krist vas poziva da dođete k Njemu i primite ono što vam želi dati, a želi vam dati; oproštenje grijeha, vječni život u nebu zajedno sa Bogom, vječnu radost i smisao i cilj u životu.

^vrh

KAKO PROUČAVATI BIBLIJU?

- Vlatko Dir

Način rada sa Biblijom koji je ovde priložen predstavlja osnove induktivnog proučavanja Svetog pisma. Ovaj pristup se odlikuje time što teološki pogled nije nametnut tekstu, već se oblikuje njegovim proučavanjem. Drugim rečima, on se ne odnosi prema tekstu tako da u njemu samo traži potvrdu za već postojeći stav, ignorišući ono što mu ne ide u prilog ili mu učitava značenje koje se u njemu ne nalazi. Induktivni način proučavanja uzima u obzir sve što Pismo kaže o određenoj temi i tekstu, prilazi bez predubeđenja sledeći to što on donosi i ne gradi na tome o čemu ono ne govori.

Smernice za rad sa Pismom

Postoji sedam osnovnih smernica koje treba slediti u pogledu Biblije.

1) Počni molitvom - Iskrena molitva, slična onoj od Psalmiste je neophodna. On piše, "Otvori oči moje, da bih video čudesa zakona Tvog". (Psa 119:18 DK).

2) Čitaj Bibliju - Nemoj dozvoliti da te brige ovog sveta odvoje od čitanja Biblije. A kada je čitaš, nemoj čitati samo omiljene stihove. Čitaj je celu.

3) Proučavaj Sveto pismo - Ovome moraš posvetiti vreme i energiju da bi urodilo plodom. Naš Spasitelj je rekao, "Istražujete Pisma, jer smatrate da u njima imate večni život; i ona svedoče za mene." (Jvn 5:39, EČ). Pretraživanje obuhvata napor i vreme za istragu.

4) Duboko premišljaj o Bibliji - Psa 1:1-2 kaže, "Blago čoveku" kome je "omilio zakon Gospodnji i o zakonu Njegovom misli dan i noć!" Razmišljaj o onome što si pročitao i pokušaj to da razumeš iz različitih uglova. Promišljaj o dubljem značenju onoga što si pročitao.

5) Čitaj komentare Pisma drugih, tek pošto si sam ustanovio njihovo značenje - Ako se tvoji pogledi razlikuju od njihovih, čvrsto se drži pogleda koji je proveren Pismom.

6) Poslušaj Pismo - Svemogući neće nastaviti da nam otkriva isitinu, ako nismo poslušni istinama koje već znamo. Moramo držati ono što je napisano, da bi imali koristi od onoga što je pročitano.

7) Neka tvoje svetlo sija - Podeli ono što si naučio sa drugima, tako da i oni imaju korist i izgrađuju se.

Postoje šanse da pronađeš nekoga, ko je već radio na onome što želiš da preneseš. Zajedničko razmatranje pisma i diskusija te mogu još više obogatiti novim razumevanjem i uvidima. Pored toga, pretresanje biblijskih tema sa drugim hrišćanima sačuvaće te od isključivosti, ponosa ili pogrešnog tumačenja i primene. Mnogo je bolje ne biti u pravu, nego uporan i nepopustljiv u stavu i mišljenju.

Pravila tumačenja

Kao dodatak uz gore pomenute osnovne smernice, postoji devet osnovnih pravila tumačenja, koja se moraju slediti da bi se izbegla zabuna i lažna nauka.

1) Pravilo definicije - Svako proučavanje Pisma mora početi proučavanjem reči i njihovog značenja. Objašnjenja reči su zasnovana na njihovom korišćenju u Pismu, ne na njihovom korišćenju u modernom dobu. Recimo, danas reč "ime" znači etiketu, koja služi da bi se neko ili nešto raspoznao. "Ime" u Bibliji ukazuje na nešto mnogo dublje, kao što je narav ili karakteristike osobe. Na primer, "Avram" znači "otac mnoštva". Njegovo ime opisuje nešto veoma važno o njemu.

2) Pravilo upotrebe - Tumačenje reči i izraza se mora razumeti u skladu sa utvrđenim običajima i narečjem tog naroda. Naprimer, izraz "rđavo (zlo) oko" u Mateju 6:23 (EČ) se odnosi na tvrdičluk i ne znači bolesno oko, kao što bi značilo u našem savremenom jeziku. Ovaj izraz je hebrejski idiom, koji označava cicijaštvo.

3) Pravilo šireg sadržaja (konteksta) - Svaka pročitana reč se mora razumeti u svetlu reči, koje dolaze pre i posle nje. Značenje se mora izvoditi iz šireg sadržaja, konteksta. Tako, kao u poslanici Rimljanima 13:13 (DK) kaže, "Da hodimo pošteno kao po danu", to se ne odnosi na hodanje nogama. Širi sadržaj pokazuje, da ovaj izraz u ovom slučaju znači - način života.

4) Pravilo istorijske pozadine - Ispravno razumevanje tematike zahteva poznavanje života i društva u datom vremenu u istoriji. Stoga, čovek "koji nosi krčag s vodom" i trba da sretne učenike označavao je jasnu poruku (Luka 22:10). Ovaj "znak" je bio tako očigledan učenicima, zato što je nošenje vode u Izraelu bio posao žene da nosi vodu. Videti čoveka da to čini je bilo nešto neuobičajeno.

5) Pravilo logike - Biblija se poziva na naš razum; ona priziva istraživanje i treba da se tumači čvrstim pravilima zakona jezika i gramatike. Naprimer, pečati, trube i počasti (zla) iz knjige Otkrivenja se broje od 1 do 7. Logika nam kaže da su tako pobrojani, da bi pokazali vremenski redosled pojavljivanja. Smestiti petu trubu pre druge bi prekršilo ovo pravilo.

6) Pravilo presedana - Ne smemo prekršiti poznatu upotrebu reči i izmisliti drugu za koju ne postoji presedan. Ako Pismo daje reč sa određenom upotrebom ili značenjem, onda postoji presedan i njegova upotreba može biti prihvatljiva. Recimo, reč "odredba" iz Kološanima 2:14 (EČ) je grčka reč "dogma". Ona nikada ne znači "nebeska zapovest", kako se to uobičajeno misli. Ona uvek označava zapovesti od ljudi.

7) Pravilo celine - Delovi Biblije treba da se tumače u odnosu na celinu. Na primer, praksa biti "novozavetni hrišćanin", koji ne uvažava ili ignoriše Stari zavet - krši ovo pravilo.

8) Pravilo zaključka - Zaključak je činjenica razumno primenjena iz druge činjenice. Tako, Isus je dokazao vaskrsenje mrtvih Sadukejima ovim pravilom (Mat. 22:31, 32).

9) Pravilo doslednosti - Tumačenje mora biti dosledno svim ostalim tekstovima. Znači reći, da je Bog Novoga zaveta Bog ljubavi, a Bog Staroga zaveta Bog gneva nije dosledno sa mnogim Pismima uključujući Jeremiju 31:3, "Odavna mi se javljaše Gospod. Ljubim te ljubavlju večnom, zato ti jednako činim milost." (DK)

Metode biblijskog proučavanja

Postoji pet metoda za proučavanje Biblije. Svaka vodi dubljem razumevanju Pisma. Nasumično čitanje nekoliko stihova iz Svetog pisma nije proučavanje Biblije. To je štrpkanje istine tu i tamo.

1) Tematski metod - Ovo je, bez sumnje, najbolji metod u učenju velike biblijske nauke i volje našeg nebeskog Oca. Jednostavno izaberi temu ili subjekt i prati ga kroz Pismo. Konkordans bi bio od velike pomoći kod ove metode.

2) Biografski metod - Proučavanje raznovrsnih biblijskih karaktera može biti veoma zanimljivo i korisno.

3) Proučavanje pojedinačnih knjiga - Izaberi knjigu i proučavaj njenog pisca, primaoce, njenu nameru, glavna učenja, itd.

4) Proučavanje glava najvažnijih odlomaka - Ovaj metod je sličan metodi broj 3, ali sa mnogo određenijim krajnjim ciljem. Ovaj metod se, takođe, mora koristiti i pri tematskom proučavanju.

5) Proučavanje i učenje napamet pojedinačnih stihova - Ovaj metod obezbeđuje proučavaoca arsenalom stihova za svaku iznenadnu situaciju ili nuždu.

Imaj na umu, da kada su u pitanju biblijska učenja tri poslednje metode proučavanja Biblije mogu da dovedu do "tunelske vizije". Da bi se u potpunosti razumelo sve što Biblija kaže o nekom subjektu, mora se koristiti tematski metod.

Oruđa, ili pomagala za proučavanje Biblije

Sledeće je - lista literature, koja može mnogo pomoći pri proučavanju Biblije. Biblicisti su posvetili nebrojene godine svojih života da bi čitaocima obezbedili ova oruđa. Ona su uistinu blagoslov. Mada se lista pretežno odnosi i oslanja na izvore na engleskom, ponešto je već dostupno i na našem jeziku, bilo u vidu knjiga ili kompjuterskih programa.

1) Strongov konkordans - Ovaj sistem referenci je apsolutno neophodan svakom proučavaocu Biblije. On ređa svako pojavljivanje svake reči koja se nalazi u Bibliji. Potom, možeš da odeš na kraj knjige do rečnika, da pronađeš hebrejsku ili grčku reč, koja je korišćena u originalu, njeno značenje, kao i druge reči kojima je ta ista reč prevedena.

2) Englishman's Hebrew (or Greek) Concordance of the Old Testament (or New T.) - Pruža iste funkcije kao i Strongov konkordans, ali mnogo brže. On daje listu svih drugih načina na koje je neka reč prevedena i stihove u kome se nalaze. Mada Strong čini isto, on je previše zamoran i zahteva mnogo više vremena pri upotrebi.

3) Treasury of Scripture Knowledge - Pruža uvid u obilje paralelnih mesta i citata, knjigu po knjigu, stih po stih kroz celu Bibliju. Paralelna mesta daju brzi i jasniji uvid u pojedine teme, jer se neposredno bave ne samo rečju, već i celim izrazima u datom stihu.

4) Hebrejski i Grčki leksikoni - Ovo su rečnici biblijskih jezika koji idu u mnogo veću dubinu od rečnika koji se nalaze na kraju Strongovog konkordansa. Reči su uobičajeno kodirane, tako da mogu da se koriste u sprezi sa Strongovim sistemom pobrojavanja reči. Da bi ih koristio, nije ti potrebno znanje Grčkog ili Hebrejskog.

5) Interlinear Biblije - Pokazuju doslovni engleski prevod na jednoj liniji, a Hebrejski ili Grčki tekst direktno ispod. Na marginama ćeš naći uobičajeni engleski prevod onako kao se pojavljuje u KJV, NIV, itd. Koriste se da se proveri ako su prevodioci ili komentatori pogrešili. (Prevodi nisu nadahnuti i povremeno sadrže greške).

6) Paralelne Biblije - Ovakve Biblije obezbeđuju nekoliko prevoda rame uz rame. Koriste se za poređenje različitih prevoda i pružaju različite poglede.

7) Komentari - Pružaju poglede raznih biblicista na svaki stih u Bibliji. Ne zaboravi da se biblicisti često razilaze u svojim shvatanjima. Njihovo razumevanje nije uvek ispravno, ali mogu da pruže dodatni uvid.

8) Biblijski rečnici - Koriste se kao i obični rečnici, mogu da pruže detaljnu informaciju o ljudima, mestima, stvarima i različitim temama kao što je oproštenje, iskupljenje, spasenje, itd.

9) Biblijski atlas - Daje informacije o geografiji, kao i istorijski pregled biblijskih zemalja. Ilustracije onoga što čitamo nam čine tekst bližim, a događaje u njemu prisnijim i razumljivijim.

10) Istorija i običaji biblijskih zemalja - Pružaju podatke o istorijskom razvoju i svakodnevnom načinu života ljudi u biblijsko vreme. Ne mogu se zaobići ako želimo ispravno i temeljito razumevanje Svetog pisma.

Svi ovi izvori su dostupni na Internetu a ne zahtevaju više od osnovnog poznavanja engleskog. Postoje i neki programi na našem jeziku, koji pružaju mogućnost osnovne pretrage teksta, kao i paralelne prevode. Uz Božju pomoć biće ih još više i više, sa sve više opcija.

"Potrudi se da se pokažeš vrstan pred Bogom kao radnik koji ne mora da se stidi, koji pravo upravlja rečju istine." (2 Tim 2:15, EČ).

^vrh

misaone refleksije

LEKCIJA OD LEPTIRA

- nepoznati autor

Jednog dana, pojavio se maleni otvor na čauri leptira. Čovek je sedeo i gledao kako se leptir nekoliko sati muči da bi izvukao svoje slabašno telo kroz taj maleni otvor.

Onda je leptir stao. Činilo se da ne može dalje. Zato je čovek odlučio da pomogne leptiru: uzeo je makazice i razrezao čauru.

Leptir je s lakoćom izašao, ali imao je krhko telo i smežurana krila.

Čovek je nastavio u posmatranju leptira, očekujući da će se krila svakog trenutka otvoriti, povećati i raširiti kako bi podržala leptirovo telo i osnažilo ga.

Međutim, ništa se nije dogodilo! Leptir je celi svoj život proveo puzeći okolo sa slabašnim telom i nerazvijenim krilima. Nikada nije poleteo.

Uprkos svoj svojoj ljubaznosti i dobrim namerama čovek nije razumeo da je poteškoće kroz koje je leptir morao proći izlazeći iz čaure, osmislio Bog, kako bi krv iz tela leptira potekla u krila da bi kad se oslobodi čaure bio spreman za let. Ponekad su upravo poteškoće potreba u našem životu.

Kad bi nas Bog oslobodio svih prepreka i nevolja, osakatio bi nas. Nikad ne bi postali onoliko snažni koliko možemo biti. Nikad ne bi mogli leteti.

Tražio sam snagu...

I Bog mi je dao poteškoće koje su me osnažile.

Tražio sam mudrost...

I Bog mi je dao probleme koje je trebalo rešiti.

Tražio sam bogatstvo...

I Bog mi je dao um i telo da mogu raditi.

Tražio sam hrabrost...

I Bog mi je dao prepreke koje je trebalo savladati.

Tražio sam ljubav...

I Bog mi je dao ljude kojima je trebalo pomoći.

Tražio sam usluge...

I Bog mi je dao prilike.

Nisam dobio ništa od onog šta sam tražio...

Ali dobio sam sve što mi je trebalo.

Priložila: Mariana Holubek (Padina).

BUDI ZAHVALAN...

- nepoznati autor

Budi zahvalan kada nešto ne znaš,

jer ti to pruža priliku da nešto naučiš.

Budi zahvalan za teška vremena...

jer u tim vremenima najviše "rasteš".

Budi zahvalan za svoje nemogućnosti,

jer one ti pružaju šansu za dokazivanje.

Budi zahvalan za svaki novi izazov,

jer on u tebi izgrađuje snagu i karakter.

Lako je biti zahvalan za dobre stvari.

Budi zahvalan na svemu što jesi.

GOSPODE, ...

- Franjo Asisski

Gospode,

učini me oruđem svoga mira;

da mirim gde se mrze,

da zavijem rane gde se svađaju,

da budim nadu gde muči očaj,

da palim svetlo gde vlada tama,

da nosim radost gde caruje briga.

Gospode,

pomozi mi da nastojim,

ne da mene teše, već da ja tešim,

ne da mene razumeju,već da ja razumem,

ne da mene ljube, već da ja ljubim.

Jer samo ko daje, prima.

Ko sebe zaboravlja, nalazi.

Ko oprašta, tome biva oprošteno.

I ko umire, na večni život se budi.

KAMENO SRCE

- S. S. (Vrbas)

Vezana lancima, daleko od Tebe,

živim u svetu tmine.

Moje srce kamen je postalo,

okove nema ko da skine.

Ne zna taj kamen da negde Ti postojiš,

Božji Sine,

Ti koji okove skidaš,

i činiš da milost umesto sunca sine.

Kada bi znao taj kamen umesto srca,

kada bi hteo verovati Tebi,

ne bi više kamen bio,

u cvet bi se pretvorio,

cvet koji nikad uvenuo ne bi.

O, kada bi se kamenu otvorile oči,

da vidi lepotu tvoju,

kada bi čuo, taj gluvi kamen,

kako ga zoveš u radost svoju.

Probudi se, ti kamenu,

koji spavaš u mojim grudima,

čuj poklič anđela:

"Isus Hrist je Spasitelj sveta,

Spasitelj svim ljudima!"

O, probudi se, srce moje,

i nemoj više kamen biti,

Isus je danas tu, sasvim blizu,

možeš mu ruku svoju ispružiti.

GLAS JEVANĐELJA. Br. 3, god. 1998.

ŠTA JE TO PROBUĐENJE?

- Charles G. Finney

Kada se Hristova Crkva nalazi u stanju mlakosti i duhovnog sna, a to se događa često, tada je neophodno probuđenje.

Kroz probuđenje dolaze takozvani "verni" do spoznaje svojih grehova. Da su deca Božja koja su sišla sa Božjeg puta i da ne mogu da se vrate na isti, dok temeljno ne ispitaju svoje srce i život.

Probuđenje će ponovo podići veru u srcima hrišćana. Dok se oni nalaze u stanju spavanja, ne vide i ne brinu za opasnost u kojoj se nalaze neobraćeni, dakle, da odlaze u večnu propast. Njihova srca su tvrda. Biblijske istine su im kao snovi.

Probuđeni hrišćani vide sve u novom svetlu, Božja ljubav ponovo pali njihova srca. Osećaju nagon da sa većom revnošću traže i rade na spasenju drugih. Boli ih srce, kada vide ljude kako okreću leđa Isusu Hristu i sve preduzimaju da ih vrate.

Ako su se hrišćani probudili iz sna i vratili svom Bogu u poniznom pokajanju, odnosno vidljivo popravljenim životom i živom verom, rezultat toga će biti da će duše van crkve poći istim putem popravljanja i vere. Dakle, nespašeni će krenuti putem napuštanja svoga grešnoga života i prići će Bogu. Grešnici svih vrsta će se obraćati.

Tada u toj zemlji (naciji, gradu i sl.) nastaje vreme milosti i pokret probuđenja.

^vrh

Smešna strana...

Otkažite moj pregled kod doktora. Toliko dugo

sam čekao, da su moje molitve za isceljenje, uslišene.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 11 / 2002.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Karakteristike hrišćanina (2) - Francis A. Schaefer

* "Hrišćanin", znači biti drugačiji - Jan Vareca

* Test za hrišćane - Janko Bako

* David i Golijat - Davor Edelinski

* Bog, Jevreji i Izrael (1) - Vlatko Dir

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

leto je u toku. Vreme je godišnjih odmora. Možda ste već čuli nešto slično ovome: "Idem nekud, da se isključim iz svega!" Kao sluge Gospodnje ne možemo, da se isključimo baš iz svega... Gospod Isus Hrist ide sa nama i na godišnji odmor, jer stalno živimo u Njegovoj prisutnosti. Nudimo Vam jednu temu za razmišljanje, tokom letnjih meseci... Da li je termin "Crkva Isusa Hrista" samo virtuelna realnost ili možda i duhovna stvarnost? Zato se nemojte isključivati, već se uključite...

Iz sadržaja ovog broja izdvajamo test (u okviru "SionT servisa") pod nazivom: "Koliko poznaješ svoju Bibliju?" Ako Vam se ovaj test bude svideo, na sajtu Sionske trube naćićete još iznenađenja iz ove oblasti... Ako provodite leto pored kompjutera, onda letujte na našem sajtu!

I ne zaboravite, reči našeg Spasitelja i Gospoda: "Ja sam s Vama svakog dana, sve do kraja sveta." (Matej 28:20)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

KARAKTERISTIKE HRIŠĆANINA (2)

- Francis A. Schaefer

Šta se dešava, kada se ne možemo sporazumeti sa našom braćom i sestrama u Hristu, stoga što treba uraditi promenu u životu ili učenju zarad Božje svetosti? Kako da imamo jedinstvo, koje Hrist spominje, bez toga da pravimo iste greške kao i drugi? Želim da pokažem nekoliko načina, kako praktikovati ovo jedinstvo i pored postojećih podela, koje moramo da trpimo.

Prvo. Nikada ne bi trebalo da dođemo u spor sa drugim hrišćaninom bez potrebe za oproštenjem i bez suza. To zvuči sasvim jednostavno, zar ne? Verujte mi, većina hrišćana to radi sasvim drugačije, kao da nam pričinjava radost, kada druge uhvatimo u nekoj grešci. Gradimo sami sebe gurajući druge na dole. Na ovaj način nije moguće pokazati istinsko jedinstvo među hrišćanima. Samo jedna vrsta ljudi može da vodi Gospodnje ratove na ispravan način - oni koji po prirodi nisu ratoborni. Ratoboran čovek je sklon borbi i takmičenju; barem to tako izgleda. Svet mora videti, da naše neslaganje sa drugim hrišćanima, nije zbog toga što volimo miris krvi, miris arene, miris borbe, nego zato što to moramo uraditi radi Boga. Ako se kod naših neslaganja budu ronile i suze, videće se nešto predivno.

Drugo. Bez obzira na važnost onog što ima veću ili manju važnost među hrišćanima, bitno je pokazivati ljubav pred svetom. Nisu sve razlike među hrišćanima jednake. Neke su nebitne, a neke su jako važne.

Što je veći nesporazum, tim je bitnije pokazati Božju svetost i govoriti o tome. Sa druge strane, što su veće razlike, tim je bitnije oslanjati se na Svetog Duha, da bi nas on učinio sposobnima pokazati ljubav prema braći sa kojima smo u sporu. Ako je među nama samo mali nesporazum, ukazivanje bratske ljubavi ne zahteva toliko truda. Dakako, kada spor postane ozbiljan, jako je važno govoriti u ime Božje ljubavi.

A istovremeno, još je važnije pokazati svetu da se stalno obostrano volimo.

Kao ljudi funkcionišemo upravo suprotno: u manje važnim sporovima pokazujemo prema braći više ljubavi, ali kada se radi o većim nesporazumima, skloni smo da manje volimo. Trebalo bi da bude suprotno: ako se razlike među hrišćanima povećavaju, moramo svesno voleti na takav način, da to bude vidljivo svetu.

Razmislimo o tome: da li je moj nesporazum sa bratom i sestrom u Hristu stvarno bitan. Ako je to tako, onda je još važnije da provodim vreme na kolenima moleći Isusa, da deluje na mene, i moju braću, da bi mogli voleti i pored ovih velikih nesporazuma u koje smo dospeli sa drugom braćom i sestrama u Hristu.

Treće. Usred dileme moramo pokazati praktičnu ljubav, i onda kada to ima visoku cenu. Reč ljubav ne bi trebalo da bude samo parola. Drugim rečima, treba da uradimo sve što je potrebno, po svaku cenu, da bismo pokazali ovu ljubav. Ne smemo reći: "Volim te," a zatim osuti paljbu.

Ljudi često misle da je hrišćanstvo nešto lagano, nešto kao sentimentalna ljubav i prema dobru i prema zlu. Ovo nije biblijsko gledište. Zajedno sa ljubavlju treba da se vidi i Božja svetost. Moramo, dakle, paziti da zlo ne nazovemo dobrom, u bilo kojoj oblasti života. Svuda je zlo samo zlo, i na nama je odgovornost da to kažemo u svakoj pojedinačnoj situaciji. Međutim, ljubav mora biti primetna, bez obzira na cenu.

Prema Bibliji tu nema povlačenja. U 1. Korinćanima 6, 1-7 piše: "Sme li koji od vas, kad ima tužbu na drugoga, ići na sud nepravednima, a ne svetima? Ne znate da će sveci suditi svetu? Kad ćete dakle vi svetu suditi, jeste li nedostojni da sudite i o manjim stvarima? Ne znate li da ćemo i anđelima suditi? I nećemo li tim pre suditi o stvarima ovoga sveta? I vi kad imate tužbe za stvari ovoga sveta, uzimate li za sudije one koje u crkvi ne broji niko ni u što? Na sramotu vašu govorim. Zar nema među vama ni jednoga mudra, koji može rasuditi među braćom svojom? Nego se brat s bratom sudi, i to pred nevernima! I to je već sramota za vas da imate tužbe među sobom. Zašto radije ne trpite neku nepravdu? Zašto radije ne pregorite štetu?"

Šta to znači? Crkva ne treba da ostavi ono što je zlo bez obeležja; ali hrišćanin bi radije trebalo da podnese praktičnu, novčanu štetu, da bi pokazao hrišćansko jedinstvo, nego što bi pokrenuo sud protiv drugih hrišćana, jer bi to pokvarilo vidljivo jedinstvo pred svetom koji pažljivo posmatra. Takva ljubav ima jako visoku cenu, ali samo takva, praktična ljubav je vidljiva.

Pavle govori o nečemu što je vidljivo, o nečemu što je veoma realno: usred nesporazuma sa bratom ili sestrom, hrišćanin treba da pokaže takvu ljubav, koja je u stanju da istrpi ne samo novčanu (iako, čini se, većina hrišćana zaboravlja na ljubav i jedinstvo kada je novac u pitanju), nego i bilo kakvu drugu štetu.

O čemu god da je reč, praktičan dokaz ljubavi mora uvek biti vidljiv. Biblija je po tom pitanju savršeno jasna.

Četvrti način: pokazati ljubav bez saučestvovanja u nečijim greškama jeste pristupanje problemu sa željom za rešenjem a ne sa željom poraziti protivnika. Svi rado pobeđujemo. Ustvari, malo ko pobeđuje tako rado kao teolog. Istorija religije ima suviše mnogo tačaka kao posledica težnje za pobedom.

Mi treba da shvatimo, da ono što želimo dostići usred nesporazuma jeste rešenje, koje će dati Bogu slavu saglasnu sa Biblijom, koje će ujedno odražavati Božju svetost i ljubav. Kakav je naš stav, kada se sretnemo sa nekim s kime ne delimo isto mišljenje, ili kada grupa sretne grupu, da bi diskutovali o razlikama? Želja da se ostane na vrhu? Pokazati to drugoj strani? Ako tu ima samo malo želje za ljubavlju, kod svakog takvog razgovora tražićemo rešenje a ne dokaz da smo u pravu.

Peti način, kako pokazati svetu praktičnu, vidljivu ljubav bez saučestvovanja u greškama našeg brata ili sestre, jeste razumeti i pamtiti to, da je lako uraditi kompromis i nazvati zlo dobrom, ali takođe je isto tako lako zaboraviti na potrebu jedinstva u Hristu. Ovaj stav treba da se sistematski i svesno gradi.

Ustvari o ovome treba da se govori pre nego dođe do nesporazuma među hrišćanima. Imamo konferencije o svemu i svačemu. Da li je neko nekad čuo za konferenciju, na kojoj se govori kako mogu hrišćani biti verni Božjoj svetosti, a istovremeno primenjivati u praksi vernost Božjoj ljubavi pred svetom koji posmatra? Da li je neko čuo za propovedi ili spise, koji pažljivo predstavljaju praktikovanje dva principa, koji su na prvi pogled sasvim suprotni:

Princip čuvanja čistoće vidljive crkve a sa obzirom na doktrinu i život, i princip praktikovanja vidljive ljubavi i jedinstva među svim obraćenim hrišćanima?

Ako nema pažljivog propovedanja i pisanja o ovim temama, zar nije smešno misliti, da ćemo dočekati nešto lepo u praksi, kad će trebati, nepristrasno i časno, boriti se sa nesporazumima među hrišćanima?

Ljubav usred razlika, vidljiva svetu koji posmatra, pokazaće razliku u razlikama među hrišćanima i razlikama drugih ljudi. Svet možda neće razumeti, u čemu se ne slažemo, ali će jako brzo uvideti razliku između naših i njegovih razlika, ako nas bude video sa otvorenom i vidljivom ljubavlju na praktičnom nivou.

To je razlika! Da li razumete, zašto je Isus rekao, da je to stvar koja će privući pažnju sveta? Ne možete očekivati, da će svet razumeti doktrinarne razlike, naročito u današnje vreme, kada je postojanje stvarne istine i stvarnih vrednosti nezamislivo kao pojam.

Ne možemo očekivati ni to, da će svet razumeti, da su, na osnovu Božje svetosti, naše razlike specifične, jer su u pitanju Božje apsolutne vrednosti. Ali, kada budu videli razlike između stvarnih hrišćana, koji takođe ispoljavaju vidljivo jedinstvo, otvoriće im to put za razmišljanje o istinitosti hrišćanstva i Isusovog tvrđenja da je Otac poslao Sina.

Štaviše, imamo veću mogućnost da pokažemo, o čemu je Isus govorio usred naših neslaganja, nego tamo gde se u ni u čemu ne razlikujemo. Naravno, to ne znači da treba tražiti razlike među hrišćanima; već ih je previše nađeno, ali i ovako, usred razlika, imamo jedinstvenu priliku. Kada sve ide kako treba, i svi se nalazimo u divnom okruženju, svet i nema mnogo toga da vidi. Ali kada dođemo do stvarnih razlika i pokazujemo beskompromisnu principijelnost zajedno sa vidljivom ljubavlju, onda svet ima šta da vidi, i na osnovu toga zaključi, da su ovi ljudi stvarno hrišćani, i da je Isus stvarno bio poslan od Oca.

Navešću dva divna primera takve vidljive ljubavi. Jedan se desio u Bratskim hrišćanskim crkvama u Nemačkoj odmah po završetku Drugog svetskog rata.

Radi kontrolisanja crkava Hitler je zakonom prisilio sve crkvene zajednice da stupe u uniju. Bratska crkva se po ovom pitanju nije mogla složiti. Polovina njih je poslušala Hitlerovo naređenje, a polovina nije. Oni koji su se povinovali, imali su mnogo lakši život, ali su u tom organizovanom jedinstvu sa liberalnim grupama postepeno izgubili njihovu doktrinarnu oštrinu i njihov duhovni život postepeno izgubio. Sa druge strane, grupe koje su ostale izvan tog ujedinjenja, su zadržale duhovnu živost, ali je skoro svaka porodica imala nekog člana koji je stradao u nekom od koncentracionih logora.

Možete li da zamislite tu emotivnu napetost? Rat se završio, i ove hrišćanske "kolege" su se ponovo srele licem u lice. Imali su to isto učenje i sarađivali su više nego kroz jednu generaciju. I šta se sada dešava? Neko se setio, da je njegov otac umro u logoru, a da su ovi, sa druge strane, ostali na sigurnom, ali i ljudi sa druge strane imaju duboka ljudska osećanja.

Ova braća su postepeno shvatila, da je takvo stanje neodrživo. Dogovorili su vreme, kada su se starešine iz obe grupe sastali na skoro "mirno mesto". "Šta ste tamo radili?" pitao sam čoveka, koji mi je o tome govorio. On je odgovorio: "Dobro, reći ću ti, šta smo tamo radili. Sastali smo se, i proveli smo zajedno nekoliko dana, tokom kojih je svako ispitivao svoje srce." Čovek je bio u jakom emotivnom stanju, dok mi je govorio: "Moj otac je otišao u koncentracioni logor; i majku su mi odveli." Ove stvari nisu kao mali kamenčići na plaži; sežu u duboke bezdane ljudskih emocija. Ovi ljudi su baš na ovom mestu razumeli Isusovu reč, samo su ispitivali svoja srca, mislili na sopstvene greške i na Hristove reči. Onda su se ponovo sreli.

Pitao sam: "Šta se posle desilo?"

On je odgovorio: "Jednostavno - bili smo jedno."

Po mom shvatanju, ovo je tačno to o čemu je Isus govorio. Otac je poslao svog Sina!

Princip, o kome govorimo je univerzalan, važi u svako vreme, i na svakom mestu. Navešću i drugi primer primene tog istog principa.

Godinama sam čekao da li ću videti dve grupe nanovorođenih hrišćana, koji će iz ispravnih razloga zaključiti, da je njihova daljnja saradnja nemoguća i razići se bez toga da jedni o drugima loše govore. Dugo sam čekao na dve grupe, koje će imati uzajamnu ljubav pred svetom koji ih posmatra, iako je organizaciono jedinstvo među njima neodrživo.

Teoretski, naravno, svaka lokalna crkva bi trebala da bude u stanju da uputi poziv celom spektru društva. U praksi je to mnogo komplikovanije. Potrebe raznih delova društva se jako razlikuju međusobno.

Nedavno je problem ove vrste nastao u jednoj crkvi u velikom gradu na zapadu Sjedinjenih država. Grupa ljudi, savremenog pogleda na svet, dolazila je u crkvu i pastor je vremenom shvatio da nije sposoban služiti dvema različitim grupama. Neki bi to možda i mogli, ali on lično nije bio sposoban da služi svom tom širokom spektru ljudi u njegovoj crkvi - dugokosim mladićima i onima, koji su sa njima dolazili, i istovremeno ljudima iz komšiluka.

Posle mnogo pokušaja saradnje, održan je sastanak starešina. Odlučeno je da se osnuje druga crkva. Naglašeno je da se ne razilaze zbog doktrinarnih nesporazuma, nego iz pragmatičnih razloga. Jedan od starešina je prešao u novu crkvu. Puno su radili na tome da razdvajanje protekne bez većih problema. Sada su u tom gradu dve crkve, i imaju veliku međusobnu ljubav.

To je nedostatak organizacionog jedinstva, ali istovremeno ljubav i jedinstvo, potpuno vidljivo svetu. Otac je poslao svog Sina!

Želim vam reći da, kako vodimo bitku za ispravno širenje evanđelja u dvadesetom veku, tako je jako važno da vidljiva međusobna ljubav određuje naše poslanje. Ne smemo zaboraviti na finalnu apologetiku. Svet ima pravo da nas posmatra, kako se mi, stvarni hrišćani, izjednačavamo sa našim razlikama, i trebao bi da vidi, da se međusobno ljubimo. Naša međusobna ljubav mora biti vidljiva svetu.

"Novu vam zapovest dajem: Ljubite jedan drugoga. Kao što vas ja ljubih, ljubite se i vi među sobom. Po tome će vas poznati da ste moji učenici ako se među sobom ljubite." (Jovan 13,34-35)

"... da svi jedno budu, kao ti, Oče, što si u meni i ja u tebi, da i oni u nama jedno budu, da svet veruje da si me ti poslao." (Jovan 17,21)

Kakav je zaključak iz svega ovog? Ništa drugo, samo to, da kao što je Samarićanin ljubio ranjenog, mi hrišćani treba da volimo sve ljude kao bližnje, to jest kao sebe same. A kao drugo, treba da volimo ostale stvarne hrišćane toliko, da to svetu bude očigledno. To znači voleti našu braću i sestre i pored naših razlika, velikih ili malih, voleti i kada nas to košta, voleti u trenucima velikih emocionalnih napetosti, voleti tako da to pred svetom prosto blješti. Ukratko, treba praktikovati i pokazivati Božju svetost i Božju ljubav, jer u suprotnom žalostimo Svetog Duha.

Ljubav i jedinstvo, koje o njoj svedoči su karakteristika koju je Hristos dao hrišćanima da je iznose pred svet. Samo po tome može svet videti, da su hrišćani stvarno hrišćani, i da je Isus bio poslan od Oca.

Izvor: "Zapas o dušu". Pripremio: Milijašević Branko.

Korišćen prevod Biblije: dr Luja Bakotića.

^vrh

"HRIŠĆANIN",

ZNAČI BITI DRUGAČIJI

- Jan Vareca

"Čuli ste da je rečeno: 'Oko za oko i zub za zub'. A ja vam kažem da se ne protivite zlu; nego ako te ko udari po tvom desnom obrazu, okreni mu i drugi; i onome koji hoće da se parniči s tobom i da ti uzme haljinu, podaj mu i ogrtač; i ko te potera jednu milju, idi sa njim dve. Daj onome koji od tebe traži, i ne okreći se od onoga koji hoće od tebe da pozajmi." (Mat. 5:38-42)

Hrist traži da se njegovi sledbenici razlikuju od drugih ljudi. Apostoli su takođe, često na tu istinu stavljali naglasak (Ef. 5:1-11; 1. Pet. 1:13-16). Žalosno je da u današnje vreme neki hrišćani poziv na različitost od sveta smatraju pomodarstvom ili verskim fanatizmom. Ali, bez obzira šta mislili, Bog još uvek traži da se njegov narod razlikuje od sveta (Rim. 12:2).

Hrist nas uči, da postoji pet oblasti u našem odnosu sa drugim ljudima. On želi da u ovim oblastima – situacijama pokažemo ljubav i dobru volju, bilo da se radi o našim prijateljima ili neprijateljima. Ovih pet oblasti nalazimo u Mateju 5:38-42.

1. PRAŠTANJE

Naredba "Oko za oko i zub za zub" (2. Moj. 21:23-25; 3. Moj. 24:18-20) iz Starog zaveta nije u sebi nosila zapovest na osvetu, kako su je razumeli Isusovi savremenici, već je trebalo da ona kod Izraelaca izazove strah, da ne počine zločin sa predumišljajem. To je bio preventivni zakon.

Nasilje svake vrste rađa neprijateljstva, koja su hranjena i održavana željom za osvetom a sakrivena iza maske "pravda mora biti zadovoljena". Tako ovaj svet biva zarobljen u večitom krugu zla i osvete.

A Isus svojim učenicima kaže: "... ne protivite se zlu". Drugim rečima Isus govori svojim učenicima: "Nemojte tražiti da osvetite svoje oko ili svoj zub, već praštanjem prekinite krug zla." Kako to kaže i sam apostol Pavle u Rimljanima 12:17-21.

Hrišćanin je dužan da oprašta svakom, uvek i potpuno. Nipošto ne po onoj narodnoj: "Opraštam ali ne zaboravljam". Bog nam je oprostio i oprašta naše grehe (Isa. 43:25), koliko više mi trebamo oprostiti "dužnicima našim".

2. PONIŽENJE

"Ako te neko udari po desnom obrazu, okreni mu i drugi." Često puta se ove Isusove reči razumeju i tumače kao "uputstvo za ponašanje u progonstvu". Međutim, Isus je imao nešto drugo na umu. Dobiti od nekoga šamar, za Jevrejina je bilo veliko poniženje ali, još veće ako bi taj udarac bio učinjen spoljnom stranom šake. (Ako dešnjak udara čoveka ispred sebe po desnom obrazu onda on to može učiniti samo spoljnom stranom šake.) Isus upravo o tome govori – o "šamaru" poniženja.

Poniženje lomi ljudski ponos, koji svaki čovek ima u sebi. Kada dođe do toga da nečiji ponos – unutrašnja samovrednost bude napadnuta i okaljana dolazi do borbe da se povrati tj. očisti "ukaljani obraz". Što dalje vodi u svađe, mržnju i neprijateljstva.

Za mnoge hrišćane lakše je podneti fizičko ugnjetavanje od upućenih verbalnih poniženja i uvreda koje ranjavaju dušu i polako zagorčavaju srce deteta Božjeg. Zbog toga Isus uči svoje učenike, u 39 stihu: Ne odupirite se poniženjima ljudi već ih primite ponizno – okrenuvši im i drugi obraz.

Hrist je savršen primer nama kako primiti i nositi najgora poniženja i uvrede, ugledajmo se na njega (1. Pet. 2:21-23), znajući da samo poniženi biće uzvišeni u Božjem carstvu (Mat. 23:12; 1. Pet. 5:6).

3. "MOJE PRAVO I INTERES"

Svaki Jevrejin je imao svoj ogrtač. Ogrtač mu je danju služio kao deo odeće i zaštita od sunca, kiše, hladnoće a noću kao pokrivač. Zakon Mojsijev je branio da se od čoveka koji ima samo jedan ogrtač, taj ogrtač uzima u zalog (2. Moj. 22:26-27). Tako, izraelac je imao neprikosnoveno pravo na svoj ogrtač i niko mu ga nije smeo oduzeti.

Isus u pozadini tih misli, govori svojim učenicima sledeće: "Onome koji hoće da se parniči sa tobom, da ti uzme haljinu, daj i ogrtač." Drugim rečima on poziva svoje učenike da se odreknu svojih prava (onoga šta im sleduje, tj. svojih interesa) za račun mira sa drugima.

Današnji svet je u nekoj stalnoj bitci oko nekakvih i nečijih prava, da bi se ona isterala ne preza se ni od krvoprolića, jer cilj je opravdan – "to je borba za nečija ugrožena prava i interese". I tako, ova čovekova sebična želja vodi ljudski rod iz rata u rat, iz bune u bunu...

Hristovim sledbenicima ne priliči da se "parniče" za svoja prava (1. Kor. 6:7), jer to samo pokazuje da u njima još uvek ima ponosa i nespremnosti da se učini potpuno predanje Bogu. Hrišćanin umesto da traži i bori se za svoja prava – zadovoljenje svojih interesa, trebalo bi da razmišlja o ispunjenju svojih dužnosti i obaveza prema Bogu i bližnjem.

4. SLUŽITI DRUGIMA

Rimska vojska u okupiranoj Palestini je imala vlast da ako je to bilo potrebno, za izvršenje nekog zadatka, prisili Jevrejina na određeni rad, posao. Simon Cirenac je primer tome (Mat. 27:32), on je bio nateran od rimskog vojnika da ponese Hristov krst na Golgotu. Ovaj rimski zakon je bio veoma ponižavajući za Jevreje, jer su tada bili u položaju sluga (robova) omraženom paganskom Rimu.

Zbog toga Isusove reči: "Ko te potera jednu milju idi s njim dve." su mnogima u to vreme izgledale neprihvatljive. Isus kroz te reči poziva svoje učenike da budu sluge i onim ljudima koji nisu dobri prema njima ili su čak njihovi neprijatelji, već uprkos tome treba da služe takvima više i bolje tj. da idu i "milju više".

Hrist nije došao da ga drugi služe, već da bude sluga mnogima (Mat. 20:28). Dok svet smatra da posao sluge jeste nešto najniže, pred Bogom je to zvanje koje otvara nebeska vrata. Na njima ih sam Gospod sačekuje takve, rečima: "... slugo dobri i verni... uđi u radost svoga gospodara" (Mat. 25:21).

5. DAVANJE

"Ko traži od tebe daj, i ne okreći se od onoga koji hoće da pozajmi." Kada je Isus ovo izgovorio, bilo je mnogo onih koji su tražili ili hteli da pozajme, jer Palestina je bila okupirana i bila je u teškoj ekonomskoj situaciji. Zemlja je bila prepuna prosjaka, sirotinje, bolesnih – gubavaca, hromih, slepih...

Naravno, dati nešto nekome znači gubitak i iz straha da mi nemamo dovoljno za sebe nismo spremni da damo. Ali, Isus traži od svojih sledbenika ovo: Da brzo "ne okreću" glavu od onih koji su u potrebi i koji od njih traže pomoć. Već da im pomognu i izađu u susret koliko je to u granicama njihove moći.

Ovaj svet zna da bude nemilosrdan prema onima koji žive u oskudici, ali često puta zna i da posrami hrišćane u svojoj brizi za siromašne, iako hrišćani imaju bolje motive od svake druge "socijalne organizacije", da pomognu ovakvim ljudima. Jer, Isus se rodio kao siromašan da bi se mi obogatili (2. Kor. 8:9).

* * *

Dozvolimo ljudima oko sebe da vide razliku, u ovim naizgled malim stvarima: U našem praštanju, u našem primanju poniženja, u odricanju svojih prava i interesa, u našem služenju i u našem davanju. Tako će naš život za mnoge ljude oko nas, biti najsnažnije izrečena propoved. Dajući nama priliku da im objasnimo da naša "različitost" jeste zbog naše vere u Hristovo jevanđelje.

^vrh

TEST ZA HRIŠĆANE

- Janko Bako

"Ako ko kaže: volim Boga, a mrzi svoga brata, laža je; jer ko ne voli svoga brata koga je video, ne može voleti Boga koga nije video. " (1. Jovanova 4:20)

Uvod

U navedenom stihu je kao lažljivac okarakterisan svako, ko kaže da voli Boga a u isto vreme mrzi svoga brata. Ovaj tekst je trebalo da ima naslov "Da li su hrišćani lažljivci?", ali sam od njega odustao... Delovalo mi je to malo grubo, možda čak i sablažnjivo - pa sam tekst naslovio sa "Test za hrišćane". Test, ali ne toliko teoretskog znanja iz hrišćanske nauke, koliko praktičnog iskustva iz hrišćanskog života... Test je pomalo "virtuelan" i sastoji se iz dva dela: globalnog i lokalnog testa. Uslov za učešće je naveden u probnom testu...

Probni test

Ljubiš li Gospoda Isusa Hrista? (Ako je tvoj odgovor: NE, onda je diskutabilno, da li si Ti zaista hrišćanin?) Ako je Tvoj odgovor: DA, onda smo isto odgovorili na ovo pitanje i nastavljamo dalje... (Verujem, da bi i svi ostali hrišćani odgovorili isto kao Ti i ja...)

Globalni test

Zamisli ovakvu situaciju: na sceni smo ti, ja i ostali hrišćani celoga sveta a u publici ostatak sveta. Tada mi damo zajedničku izjavu: "Mi smo hrišćani i jedno smo u Hristu!" (Jovan 17,20-21) Šta misliš, kakve će biti reakcije na istinitost naše izjave? Da li će svet reći: AMIN?

Lokalni test

Da zamislimo malo realniju situaciju... Ja ću da zamislim Staru Pazovu, a Ti mesto u kome živiš (pod pretpostavkom: da nisi jedini hrišćanin u svome gradu)... Dakle: scena je malo manja, ali scenografija ista, kao i kod globalnog testa. Na sceni smo mi, hrišćani iz jednog mesta, a u publici naši sugrađani. I mi damo zajedničku izjavu: "Mi smo hrišćani i ljubimo se međusobno!" (Jovan 13,34-35) Kakve će biti reakcije na istinitost naše izjave? Da li će naši sugrađani reći: AMIN?

Jedna od mogućih primedbi

Naravno, da postoji razlika između "hrišćanina po formi" i "hrišćanina po sadržaju"! U tom slučaju, ceo test se može formulisati i u suženoj varijanti: gde god piše hrišćanin, može se čitati nanovorođeni hrišćanin. To samo daje još više praktične težine ovom testu...

Još jedna primedba

Naravno,. kao hrišćani smo sluge Gospoda Isusa Hrista i jedino On ima pravo iznošenja ocene i suda nad svojim slugama. Ustvari, ovaj test je samo lagana priprema za taj dan, kada će nas Gospod postaviti pred Njegovu sudnu stolicu (2. Kor 5,10)...

Zaključak

Da se vratimo na probni test, koji je na neki način i završni test. On nije toliko "virtuelan", već u sebi sadrži i određenu dozu "duhovne stvarnosti". Pročitaj izjavu, koja sledi i razmisli, da li se sa njom slažeš...

Mi volimo zato što je on prvi zavoleo nas. Ako ko kaže: volim Boga, a mrzi svoga brata, laža je; jer ko ne voli svoga brata koga je video, ne može voleti Boga koga nije video. I ovu zapovest imamo od njega: ko voli Boga da voli i svoga brata. Svako, ko veruje da je Isus Mesija, rođen je od Boga, i svako, ko voli roditelja voli i onoga koji je od njega rođen. (1. Jovanova 4:19-5:1)

^vrh

DAVID I GOLIJAT

- Davor Edelinski (Zagreb, Hrvatska)

Jeste li kada razmišljali o tome koliko oblika književnosti nalazimo u biblijskim knjigama? Ima tu i proze i poezije, i priče i pjesme, i mudrosne literature. Nema čega nema. Jako puno žanrova je u njoj zastupljeno. A kad je reč o temama usudio bih se reći da su konkretno u starozavjetnim povijesnim knjigama nekako najzastupljenije akcija, rat i drama. Pred nama je vrlo dugačko i ispunjeno poglavlje, u kojem nalazimo sva tri spomenuta elementa, a posebno akcije u mjeri koje se ne bi postidio niti Arnold Švarceneger! Samo na temelju ovoga poglavlja bi se dao napraviti dobar film. Biblija je uzbudljiva knjiga, uzbudljivija od bilo kojeg filma ili serije koju će čovjek snimiti. Imamo puno posla, pa ćemo se baciti na ovo, vrlo napeto i poučno štivo.

Pred nama je jedan od najpoznatijih događaja iz života mladoga Jišajevog sina, budućeg izraelskog kralja, koji je u izraelskoj svijesti do dana današnjeg ostao prototip kralja. Kada god Izraelac pomisli na kralja, on će prvo pomisliti na Davida. Bog je odstupio od Šaula i zapovjedio Samuelu da pomaže Davida za kralja. Ta odluka još nije stupila na snagu, ali je ipak bila zajamčena. Dakle, David je u sve događaje koje ćemo danas obraditi stupao u spoznaji da će biti kralj, ali to svejedno nije zlorabio. Što se zapravo dogodilo?

1. Samuelova 17, 1-11:

1 “Filistejci skupiše svoje čete za rat i sastaše se kod Soka u Judeji. Tabor udariše između Soka i Azeke kod Efes Damima. 2 A Šaul i Izraelci skupiše se i utaboriše u Terebintskoj dolini, i svrstaše se za boj protiv Filistejaca. 3 Filistejci su stajali na gori s jedne strane, Izraelci na gori s druge strane, a dolina bila među njima.

4 Iz filistejskih redova izađe jedan izazivač. Zvao se Golijat, a bio je iz Gata. Visok bijaše šest lakata i jedan pedalj. 5 Na glavi je imao mjedenu kacigu, obučen je bio u ljuskav oklop, a oklop mu težak pet tisuća mjedenih šekela. 6 Na nogama je imao mjedene nogavice, a na ramenima mjedenu sulicu. 7 Kopljača njegova koplja bila je kao tkalačko vratilo, a šiljak koplja težak šest stotina željeznih šekela. Pred njim je stupao štitonoša.

8 On se postavi pred izraelske bojne redove i dovikne im: ‘Što ste izašli da se svrstate za bitku? Nisam li ja Filistejac, a vi Šaulove sluge? Izaberite između sebe jednoga čovjeka pa neka siđe k meni! 9 Ako pobijedi u borbi sa mnom i pogubi me, mi ćemo biti vaše sluge. Ako li ja pobijedim njega i pogubim ga, onda ćete vi biti naše sluge i nama ćete robovati.’ 10 Još je Filistejac rekao: ‘Ja sam danas izazvao Izraelove bojne redove. Dajte mi čovjeka da se ogledamo u dvoboju!’ 11 Kad je Šaul i sav Izrael čuo što je rekao Filistejac, obuze ih strah i drhat.”

Izraelovi stari neprijatelji su odlučili napasti Izraelce, ali ovo nije bila obična bitka. Naime, ovaj put su neprijatelji Božjeg naroda imali poseban adut: imali su svoga junaka, svoju maskotu, svoga najjačeg čovjeka koji je bio njihova najveća nada. Tko je bio taj čovjek? Zvao se Golijat, došao je iz Gata i od mladosti je bio ratnik. Što ga čini tako posebnim? Prije svega, bio je visok tri metra. Bio je toliko snažan da je sa relativnom lakoćom nosio svoj oklop težak 57 kila i bacao koplje čiji je vrh težio, ni manje ni više, nego 7 kila. Pokušamo li dokučiti koliko je Golijat bio težak. Možemo reći, da ja imam svojih 105 kila a visok sam 177. Na stranu koliko je to zdravo, ali budući da je Golijat bio vrlo nabildan, možemo pretpostaviti da je težio barem trista kila. Sve u svemu, Golijat se od prosječnoga medvjeda razlikovao jedino u tome što je bio čovjek! Dakle, nimalo zanemariv protivnik. Nije ni čudo što su ga se Izraelci bojali, a Filistejci smatrali svojim junakom. Zapravo, Izraelcima se malo čudim, jer su kao Božji narod morali znati, da je Bog sa njima, ali u to vrijeme duhovno stanje u narodu nije bilo baš najbolje. Nije ni čudo, jer ga je predvodio kralj Šaul, koji se brinuo jedino za sebe i od koga je Bog odstupio. Međutim, ipak je Božji narod, makar i posrnuo, ostao Božji narod. Znači, taj je Golijat stao pred izraelske trupe i izazivao ih, rugao se i njima i njihovom Bogu, a oni nisu imali toliko vjere da mu se usprotive.

U međuvremenu je Efraćanin Jišaj poslao svoga sina Davida da ponese svojoj braći malo hrane. David je otišao u izraelski tabor, predao hranu braći i čuo Filistejca kako opet izaziva Izraela.

1. Samuelova 17,23-27:

“23 Dok je s njima govorio, gle, onaj izazivač (zvao se Golijat, Filistejac iz Gata) iziđe iz filistejskih bojnih redova i ponovi iste riječi kao prije. I David ih je čuo. 24 A čim su Izraelci ugledali toga čovjeka, pobjegoše svi daleko od njega, i strah ih uhvati. 25 Neki Izraelac reče: ‘Jeste li vidjeli onoga čovjeka što je izišao? A izišao je da izaziva Izraela. Tko njega pogubi, kralj će mu dati silno blago, i dat će mu svoju kćer, i oslobodit će od poreza njegov očinski dom u Izraelu.’ 26 Tada David zapita ljude koji stajahu oko njega: ‘Što će to dobiti čovjek koji ubije toga Filistejca i skine sramotu s Izraela? I tko je taj neobrezani Filistejac, da izaziva bojne redove živoga Boga?’ 27 A narod mu odgovori istim riječima kao prije: ‘Eto to će dobiti čovjek koji ga pogubi’.”

"I tko je taj neobrezani Filistejac, da izaziva bojne redove živoga Boga?" Ovo su riječi mladića koji nije imao više od 18 godina – 18 godina! – i koji je znao da će biti kralj. Međutim, smatram da ga na ove riječi nije nagnala spoznaja da će biti kralj, već spoznaja da sa Izraelovim Bogom nema šale. Izraelov Bog je živi Bog, a ne kao filistejski bog Dagon, koji se par poglavlja ranije u nazočnosti kovčega Božjeg saveza doslovno raspao na komadiće! A Davidov Bog je isto tako naš Bog! Naš Bog je veliki i živi Bog, a onaj tko ga izaziva neće se dobro provesti.

"Tko je taj neobrezani Filistejac?" Kako to, tko? To je filistejski junak, grdosija visoka tri metra, teška više od četvrt tone, sa oklopom od 57 kila i kopljem čiji sam željezni vrh teži 7 kila! Snaga i uzdanica, ponos i dika filistejske vojske! Kako tko? To je onaj medvjed od čovjeka pred kojim drhti cijela izraelska vojska, svi odreda, od kralja pa nadalje! Uz to, Filistejci su već jako dugo tlačili Izraelce. Tko je taj neobrezani Filistejac. Da sam ja bio na Davidovom mjestu, vjerojatno bih se sakrio u najbližu mišju rupu i sačekao da onaj veliki i strašni div prestane grmjeti, ali Bog je htio da ne bude tako.

Zanimljivo je to. Opasnost je bila vrlo stvarna: prije svega, netko se morao usuditi boriti se sa Golijatom pa ga još i pobijediti, jer bi u protivnom Izrael opet pao pod filistejsko ropstvo. Dakako, nitko se nije usuđivao na borbu, sve u nadi da će otezanjem možda otjerati neprijatelja, ali to naravno nije uspjelo. Svi su zakopali glavu u pijesak i čekali da oluja prođe, ali oluja nije prolazila. Svi su zatvarali oči pred jednom važnom činjenicom: premda je Golijat doista bio vrlo opasan neprijatelj, zar Jahve, Bog Izraelov nije bio puno veći i od toga neobrezanoga Filistejca? Dakako da jeste, a u tom trenutku je jedino mladi David, budući kralj Izraela, bio toga svjestan. Davidu je stalo do očuvanja časti Božjeg imena, ali isto tako i časti Božjeg naroda. Koliko često nas obuzmu takvi osjećaji? Koliko često nam je stalo do Božje časti? Jasno, ono su bila drugačija vremena, kada je Božji narod bio jedan određeni narod sa svim zakonima, propisima, pojedina pravila igre su bila donekle drugačija (recimo, nije na nama da idemo ubijati ljude koji ne vjeruju u Boga, ali budimo realni i shvatimo da će jednoga dana to učiniti sam Bog), ali neke stvari se ne mogu mijenjati.

Doznajemo da ni David, premda mlad, nije bio ni slab ni naivan. Kada su ga, nakon njegovih riječi, doveli pred izraelskog kralja, iz Davidovih usta čujemo da je imao priliku tući se i sa lavom i sa medvjedom i, očito, izvući živu glavu, ali i dotičnim životinjama zavrnuti vratove. Dakle, David je imao snage, pa čak i obećani položaj, ali ovdje se nije na to pozivao. Pozivao se na Božju snagu, Božju čast i skrb: "I lava je i medvjeda tvoj je sluga ubio pa će i taj neobrezani Filistejac proći kao jedan od njih, jer je izazvao bojne čete živoga Boga" (36). Čuvši da se David želi boriti sa Golijatom, daje mu svoj oklop i šalje ga u boj. Međutim, oklop ne pristaje Davidu pa se David naoružava na svoj način. Za sukob sa čovjekolikim medvjedom David uzima svoj štap, pet glatkih kamenova, torbu u kojoj će ih nositi i praćku. Neka sada Božja riječ govori za sebe. Pozorno slušajmo što se dogodilo.

1. Samuelova 17,40-54:

“40 David uze svoj štap u ruku, izabra u potoku pet glatkih kamenova i metnu ih u svoju pastirsku torbu, koja mu je služila kao torba za praćku, te s praćkom u ruci pođe prema Filistejcu. 41 A Filistejac se sve bliže primicao Davidu, dok je njegov štitonoša stupao pred njime. 42 A kad Filistejac pogleda i vidje Davida, prezre ga s njegove mladosti – bijaše David mladić, rumen, lijepa lica. 43 Zato Filistejac reče Davidu: ‘Zar sam ja pseto te ideš na mesa štapovima?’ I uze proklinjati Davida svojim bogovima. 44 Zatim Filistejac reče Davidu: ‘Dođi k meni, da dam tvoje meso pticama nebeskim i zvijerima zemaljskim!’ 45 A David odgovori Filistejcu: ‘Ti ideš na me s mačem, s kopljem i sa sulicom, a ja idem na te u ime Jahve Sebaota, Boga Izraelovih četa koje si ti izazvao. 46 Danas će te Jahve predati u moju ruku, ja ću te ubiti, skinut ću tvoju glavu i još ću danas tvoje mrtvo tijelo i mrtva tjelesa filistejske vojske dati pticama nebeskim i zvijerima zemaljskim. Sva će zemlja znati da ima Bog u Izraelu. 47 I sav će ovaj zbor znati da Jahve ne daje pobjedu mačem ni kopljem, jer je Jahve gospodar bitke, i on vas predaje u naše ruke.’ 48 Kad se Filistejac približio i pošao prema Davidu, izađe David iz bojnih redova i krenu pred Filistejca. 49 David segnu rukom u torbu, izvadi iz nje kamen i hitnu ga iz praćke. I pogodi Filistejca u čelo; kamen mu se zabi u čelo, i on pade ničice na zemlju. 50 Tako je David praćkom i kamenom nadjačao Filistejca: udario ga je i ubio ga, a nije imao mača u ruci. 51 Zato David potrča i stade na Filistejsca, zgrabi njegov mač, izvuče ga iz korica i pogubi Filistejca odsjekavši mu glavu. Kad Filistejci vidješe kako pogibe njihov junak, nagnuše u bijeg. 52 Tada ustadoše Izraelci i Judejci, digoše bojnu viku i potjeraše Filistejce do opkopa oko Gata i do gradskih vrata Ekrona; filistejski mrtvaci pokriše put od Šaarajima sve do Gata i do Ekrona. 53 Nato se Izraelci vratiše iz te žestoke potjere za Filistejcima i opljačkaše njihov tabor. 54 A David uze Filistejčevu glavu i odnese je u Jeruzalem, a oružje njegovo položi u svoj šator.”

Pretpostavljam da ovaj ishod nikoga nije iznenadio, da ste svi barem jednom čitali o ovom događaju, ali idemo ga malo analizirati. Što se dogodilo? David stupa naprijed i suprotstavlja se Golijatu. Kada ga je Golijat vidio, naljutio se što mu šalju takvog protivnika. Vjerojatno je znao da se u izraelskim redovima neće naći nitko sličan njemu samome, ali je zacijelo očekivao barem naoružanog vojnika. Međutim, jedini koji se odazvao njegovom izazovu bio je mladi pastir bez bojnoga oružja. Filistejac je počeo psovati Davida. Što mu je David rekao? (46-47) Na to je Filistejac jurnuo na Davida, a David je uzeo praćku, zavitlao kamenčić i pogodio Filistejca u čelo. Kamen mu se zabio u čelo, dakle vjerojatno i u mozak, pa je pao. David je zatim uzeo Filistejčev mač i odrubio mu glavu. Rekli bismo: "Jadan kraj. Ubio ga je pastir sa praćkom!" Međutim, ni Golijat, ni Filistejci, a ni Izraelci nisu shvaćali da je Golijat ipak izazvao protivnika jačeg od sebe: samoga Boga.

Golijat je pitao: "Zar sam ja pseto te ideš na me sa štapovima?" Da je znao u čijem društvu David ide na njega, mislim da bi pao na koljena i počeo moliti za milost. Golijat nije smatrao Davida dostojnim neprijateljem, dok je sav Izrael smatrao Golijata nepobjedivim neprijateljem. Imajmo na umu da sve što je u Božjoj riječi zapisano treba služiti za našu pouku i odgajanje u pravednosti. Isto tako ne zaboravimo da nam cilj nije tražiti simbolički i alegorički smisao u povijesnim izvještajima zapisanim u njoj. Što to znači? Znači da je do toga događaja uistinu došlo! Da su se prije nekih 3000 godina David i Golijat doista sukobili u Terebintskoj dolini i da je naš Bog doista dao pobjedu Davidu i pokazao da je njegova čast itekako bitna. Koliko se mi trudimo pokazati ljudima da je Bog častan, vjeran i svemoguć? Koliko se trudimo navijestiti Božje ime i poruku o oproštenju koje nam je omogućeno smrću i uskrsnućem Božjeg Sina?

Isto tako, koliko često nam se prepreke u životu čine nepremostivima? Koliko često drhtimo pred okolnostima koje nas okružuju? Ne bismo to trebali činiti, jer je naš Bog uz nas. Nije bitno koliko su velike naše neprilike, koliko su utjecajni ljudi koji se protive nama i Božjoj poruci, koji nas možda i zlostavljaju na razne načine. Jer, Bog će u naše ruke staviti taj ubojiti kamenčić koji ćemo u Božjoj snazi moći zavitlati u Golijatovo čelo i radovati se pobjedi koju nam je naš Bog podario! Pritom nemojmo nikako zaboraviti da, kao kršćani, ne živimo za sebe i po svome, nego za Boga i po Božjem. Mi smo Božji poslanici na zemlji, a tko dirne u nas, dirnuo je u zjenicu Božjeg oka. Dakako, ako činimo što ne valja, ne trebamo se čuditi nevoljama koje smo sami navukli na sebe, ali ako postupamo prema Božjoj volji, nalazimo se na izvršenju zadatka koji nam je Bog zadao. Prema tome, nismo svoji već Božji. Tako nam valja živjeti. Unatoč svim preprekama i izazovima Božjoj časti, na nama je da slušamo Boga i vršimo njegovu volju, a On će osvjetlati svoje ime u nama. Budimo poput Davida. Uzdajmo se u Boga čak i kada se to čini nemoguće i suludo, čak i onda kada se čini kao da sve ide protiv nas i protiv Božjih istina. Jer Bog se ne mijenja, a u njemu imamo zajamčenu pobjedu.

^vrh

BOG, JEVREJI I IZRAEL (1)

- Vlatko Dir

Poslednjih godina, a naročito nekoliko prethodnih meseci svetski mediji su puni izveštaja o nemilim i tragičnim događanjima u Izraelu. Palestinski ljudi-bombe i naoružane samoubice masakriraju tinejdžere po disko klubovima i kafićima, radnike i đake koji ujutro čekaju autobuse da idu na posao i u školu, ljude i žene na pretrpanim pijacama dok kupuju bakaluk, narod na prazničnim skupovima, usnule porodice u krevetima i sve u svemu sve Jevreje bez obzira na pol i starost do kojih mogu doći. Začudo, sve zemlje sveta, među kojima prednjači hrišćanska Evropa, uz izuzetak Amerike, za sve ovo osuđuju Izrael i odriču mu pravo da se odbrani. Brojne antiizraelske i u suštini antijevrejske izjave, pamfleti, knjige i demonstracije širom sveta, paljenje sinagoga po Evropi, skrnavljenja jevrejskih groblja, narastajuće antijevrejsko osećanje u svetu i sve veća izolacija Izraela pokazuju da je jevrejomrstvo i te kako živo i da nikada umrlo nije. Kao rezultat svega, ortodoksni rabini i učitelji u Izraelu su prošle jeseni izdali saopštenje u kome ovu situaciju nazivaju "mukom Jakovljevom" (Jer. 30:7-11) i pozivaju na molitvu za izbavljenje Izraela sve Jevreje ma gde bili. Za verne u Hristu sve ovo bi trebalo da bude znak da su poslednji dani poslednjih vremena izuzetno blizu.

Još uvek se živo sećam propovedi i učenja od pre nekih dvadesetak godina o duhovnom obnovljenju Izraela kome će prethoditi obnovljenje jevrejske državnosti. Mada je Izrael već postojao u svojim biblijskim granicama, prihvatanje Isusa kao Mesije i Izbavitelja od strane Jevreja je izgledalo nestvarno ili bar kao daleka budućnost. Situacija je prilično podsećala na stanje pre Drugog svetskog rata, kada su malobrojni prorokovali sa propovedaonica da će Bog ponovo uspostaviti jevrejsku državu, na šta se sumnjičavo odmahivalo glavom. Teološki pogled po kome je Crkva zamenila Izrael, a hrišćani Jevreje je bio tako čvrsto uvrežen da se takva izjava smatrala maltene bogohulnom. Kada su mlade Ujedinjene nacije 1948. godine izglasale deklaraciju kojom je uspostavljena podela Palestine na jevrejski i arapski deo, a odmah potom proglašena država Izrael, svi su ostali bez reči. Božje čudo je bilo očigledno i neporecivo. A onda, posle Šestodnevnog rata 1967. kada je Jerusalim oslobođen i granice proširene do Jordana i ceo Sinaj osvojen, izgledalo je kao da je povratak Hrista pitanje časa, samo - nije bilo verujućih Jevreja, ili je bar tako izgledalo.

U međuvremenu, nekako paralelno sa rastom cionističkog pokreta koji je težio uspostavljanju doma za Jevreje i narastajuće političke klime koja je tome pogodovala, naročito posle rata kada su užasi nacizma postali očigledni, bujalo je i duhovno seme duboko skriveno od površnih pogleda. Krajem devetnaestog i početkom dvadesetog veka Bog je počeo da otkriva istinu o Svome sinu sve većem broju Jevreja. To više nisu bili samo pojedinačni slučajevi, u Berlinu je uoči holokausta bilo oko četrdesetak zajednica sačinjenih gotovo isključivo od verujućih "iz obrezanja". Međutim, sve je to bilo sporadično i nije privlačilo pažnju. Prava promena je nastala početkom sedamdesetih godina kada se desilo strahovito probuđenje. Najpre desetine, a potom stotine, pa hiljade Jevreja su počele da prihvataju Isusa kao Mesiju i Spasitelja Izraela. Danas se njihov broj procenjuje na bar tri stotine hiljada u Americi, Kanadi, Evropi i Izraelu! I taj broj svakodnevno raste. Pred našim očima se gotovo svakodnevno ispunjavaju drevna proroštva. Naš naraštaj bi vrlo lako mogao biti onaj koji će posvedočiti povratak Isusa Hrista, Mesije i Izbavitelja.

Međutim, sve ovo kao da ne dopire do svesti ogromne većine hrišćana. Recimo, "Svetski savet crkava" koji okuplja sve veće i vodeće denominacije u Evropi i svetu (ne i u Americi) već godinama uporno predvodi anti-Izraelsku kampanju i zalaže se okončanje "nezakonite okupacije palestinskih teritorija od strane Izraela". Veliki broj jugoslovenskih crkava su članovi ovog saveta i potpisnici istih dokumenata. Interesantno je i tužno posmatrati kako religiozni svet ponovo srlja u slepu i otvorenu mržnju prema onima kojima je Sin Božji prvo došao. Mada je i to deo Božje promisli, ipak je teško ne osvrnuti se na razloge koji se najpre kriju u jevrejomrstvu preuzetom od grčko-rimske kulture i brižno negovanom od strane istorijskog hrišćanstva, kao i nekritičkom prihvatanju istog od strane protestantizma. Mada se mnogo toga takođe, može objasniti zanemarivanjem Svetog pisma, pa čak i teologijom zasnovanoj na otvorenom nepoštovanju Božje Reči, ima i onoga što definitivno zadire u oblast demonskog i satanskog uticaja. Jer, kako razumeti mizo-judaizam, ili mržnju prema Jevrejima među narodima sa kojima oni nikada nisu bili u istorijskom dodiru, kao na primer Japancima, ili u Australiji gde ih donedavno nije ni bilo? Ako se u našim srcima javlja odbojnost prema Jevrejima (naročito ako lično ne poznajemo ni jednoga, niti nam je ikada naneo nepravdu ili oštetio nas) trebali bi da razmislimo, pod čijim smo uticajem i odakle to dolazi? Od Boga zasigurno ne.

Možda ne bi bilo zgoreg ukratko se podsetiti šta Biblija jasno govori o odnosu Boga, Jevreja i Izraela... i naravno hrišćana.

I. ODNOS BOGA PREMA JEVREJIMA

Jevreji su jedini narod na zemlji stvoren suverenom voljom Gospoda Boga

Mada je tačno da Gospod umnožava narode i zatire ih (Jov 12:23), vlada nad kraljevstvima zemaljskim (Dan. 5:21), postavlja i skida vladare (Dan. 2:21), ipak Jevreji su jedini narod u čijem stvaranju je imao neposredan i očigledan uticaj.

"I reče Mojsije i sveštenici Leviti svemu Izrailju govoreći: Pazi i čuj Izrailju, danas si postao narod Gospoda Boga svog." (5. Moj. 27:9)

"Da te danas postavi sebi za narod i da ti On bude Bog, kao što ti je rekao i kao što se zakleo ocima tvojim, Avramu, Isaku i Jakovu." (5. Moj. 29:13)

"Jer Gospod neće ostaviti narod svoj radi velikog imena svog; jer Gospodu bi volja da vas učini svojim narodom." (1. Sam. 12:22)

Već iz prvih glava Biblije se može videti da je Bog imao izabrane pojedince, potom porodice i na kraju plemena koja su postala narod iz koga je trebao da se rodi Njegov Sin po telu. Ovo Gospod nije učinio ni sa jednim drugim narodom.

Božji zaveti sa Jevrejima su večni i bezuslovni

Veoma je interesantno da je izraz Novi zavet veoma neprecizan prevod kaine diatheke sa Grčkog jezika, a što promiče većini čitalaca. U Grčkom se novi kaže - neos, i označava ono što je novo, a ranije nije postojalo. Nasuprot tome, kaine ne znači - novo, već ono što je već postojalo, ali je sada obnovljeno. Tako u stvari, prevod kaine diatheke treba da bude - Obnovljeni zavet. Stari, koji je zbog neverstva i greha - pokvaren obnovljen je, ali sada na nešto izmenjenim osnovama. Nema više volujske i jareće krvi za očišćenje greha, umesto nje je krv Sina Božijeg; nejevrejima je takođe zagarantovano spasenje verom i pridodati su Božjem narodu. On time produžava svoje trajanje i odatle dolazi smisao - večan.

"Ako sinovi njegovi ostave zakon moj, i ne uzidu u zapovestima mojim; Ako pogaze uredbe moje, i zapovesti moje ne sačuvaju, Onda ću ih pokarati prutom za nepokornost, i ranama za bezakonje njihovo; Ali milosti svoje neću uzeti od njega, niti ću prevrnuti istinom svojom; Neću pogaziti zavet svoj, i šta je izašlo iz usta mojih neću poreći. Jednom se zakleh svetošću svojom; zar da slažem Davidu? Seme će njegovo trajati doveka, i presto njegov kao sunce preda mnom; On će stajati uvek kao mesec i verni svedok u oblacima." (Psa. 89:30-37)

"Ovako veli Gospod: Ako možete ukinuti zavet moj za dan i zavet moj za noć da ne bude dana ni noći na vreme, Onda će se ukinuti i moj zavet s Davidom, slugom mojim, da nema sina koji bi carovao na prestolu njegovom, i s Levitima sveštenicima slugama mojim." (Jer. 33:20,21)

Kao što vidimo, dan i noć se još uvek izmenjuju. Ako je ovo istina, onda je dakle istina i da su Božji zaveti sa Jevrejima još uvek na snazi.

Izabrani su od Boga za naročitu svrhu

Izbor se sastoji samo u ispunjenju naročite svrhe koju Gospod ima za njih, a što drugima već prema svojoj promisli nije poverio. Kao što se iz sledećih stihova može videti.

"A Gospod se tebi danas zarekao da ćeš mu biti narod osobit, kao što ti je govorio, da bi držao sve zapovesti Njegove; I da će te podignuti nad sve narode, koje je stvorio hvalom, imenom i slavom, da budeš narod svet Gospodu Bogu svom, kao što ti je govorio." (5. Moj. 26:18-19)

"Jer si ti narod svet Gospodu Bogu svom, tebe je izabrao Gospod Bog tvoj da mu budeš narod osobit mimo sve narode na zemlji." (5. Moj. 7:6)

"... s obzirom na izbor Bog ih voli zbog otaca. Jer Bog se ne kaje za svoje blagodatne darove i poziv." (Rim. 11:29 Čarnić)

Božji izbor se često od strane nejevreja pogrešno shvata kao favorizovanje Jevreja od strane Boga, što u opšte nije tačno, jer pred Bogom nema povlašćene nacije. Njima su povereni odgovornost i poziv na pokornost zapovestima i svetost (Psa. 147:19-20), Sveta Pisma (Rim. 3:2) i darovi za koje se Gospod ne kaje, to jest neće promeniti mišljenje i poveriti ih drugima.

Zenica su Njegovog oka

Sledeći stih predstavlja proroštvo o poslednjim danima. Bilo bi dobro pročitati ceo odlomak (Zah. 2:1-13), jer jasno govori o vremenu posle razorenja Drugog hrama i izgnanstva Jevreja koje ga je pratilo.

"Jer ovako veli Gospod nad vojskama: Za slavom posla me k narodima, koji vas opleniše; jer ko tiče u vas, tiče u zenicu oka Njegovog." (Zah. 2:8)

Prethodni stih se ne odnosi generalno na sve hrišćane, kako se to popularno i pogrešno smatra, a što je iz celog teksta više nego očigledno. Trebalo bi ovo imati na umu kada se nanosi bol i patnja Jevrejima, jer se u stvari nanosi bol i patnja Bogu za šta će uslediti Njegov odgovor.

Voljeni su od Boga...

Gospod kaže kroz proroka Jeremiju, "Ljubim te ljubavlju večnom..." svome narodu. Njegova ljubav je večna, bezuslovna i neprolazna. Stoga i nastavlja, "...zato ti jednako činim milost." (Jer. 31:3). Da li se ovo izmenilo u Novom zavetu?

"... Bog ih voli." (Rim. 11:28 Čarnić)

Očigledno da nije.

...i nisu od Njega odbačeni,

Teško je pojmiti kako je moguće da su mnogi hrišćani kroz vekove, a i danas tumačili i tumače sledeće stihove upravo suprotno od onoga što oni jasno govore, a to je da Jevreji - nisu odbačeni od Boga?

"Govorim, dakle: eda li Bog odbaci narod svoj? Bože sačuvaj! Jer sam i ja Izrailjac od semena Avraamovog, od kolena Venijaminovog. Ne odbaci Bog narod svoj, koji napred pozna." (Rim. 11:1-2)

"Govorim, dakle: eda li se spotakoše da padnu? Bože sačuvaj! Nego je njihova pogreška spasenje neznabošcima, da bi se i oni razdražili." (Rim. 11:11)

Smisao predhodnih stihova je jasan, da je Bog zaista i to potpuno odbacio svoj narod onda bi i on sam, Pavle, bio odbačen. Znači, ne radi se o odbačenosti, već o pogrešci i slepilu koje im je palo u deo radi spasenja neznabožaca. A Pismo kaže da slepome ne treba podmetati nogu, ili gluvoga psovati, nego pokazati milost (3. Moj. 19:14), jer je to u direktnoj srazmeri sa našom ljubavlju prema Bogu (1. Jvn. 5:2,3) i povlači blagoslov, ili kletvu sa sobom (5. Moj. 27:18).

"Ovako veli Gospod, koji daje sunce da svetli danju, i uredbe mesecu i zvezdama da svetle noću, koji raskida more i buče vali njegovi, kome je ime Gospod nad vojskama: Ako tih uredbi nestane ispred mene, govori Gospod, i seme će Izrailjevo prestati biti narod preda mnom na vek. Ovako veli Gospod: Ako se može izmeriti nebo gore i izvideti temelji zemaljski dole, tada ću i ja odbaciti sve seme Izrailjevo za sve što su učinili, veli Gospod." (Jer. 31:35-37)

Vredi li reći da se Božji zakoni koji vladaju u prirodi nisu izmenili za zadnjih dve hiljade godina? Ako jesu, onda je i Gospod odbacio Jevreje kao narod.

Od svih naroda na zemlji Bog je Jevreje izabrao za svoje nasledstvo

Narednih nekoliko stihova su veoma zanimljivi, jer daju kako proročku perspektivu, tako i pogled na odnos Boga prema Jevrejima u ukupnom planu spasenja.

"Blago narodu, kome je Bog Gospod, plemenu, koje je On izabrao sebi za nasleđe." (Psa. 33:12)

"I od dojilica dovede ga da pase narod Njegov, Jakova, i nasledstvo Njegovo, Izrailja." (Psa. 78:71)

"I biće poznat Gospod Misircima, i poznaće Misirci Gospoda u to vreme, i služiće Mu žrtvama i darovima, i zavetovaće zavete Gospodu, i izvršavaće. Tako će Gospod udariti Misir, i udarivši isceliće, jer će se obratiti ka Gospodu, umoliće Mu se, i isceliće ih. U to će vreme biti put iz Misira u Asirsku, i Asirac će ići u Misir i Misirac u Asirsku, i služiće Gospodu Misirci s Asircima. U to će vreme Izrailj biti treći s Misircima i Asircima, i biće blagoslov posred zemlje. Jer će ih blagosloviti Gospod nad vojskama govoreći: Da je blagosloven moj narod misirski i asirski, delo ruku mojih, i nasledstvo moje, Izrailj." (Isa. 19: 21-25)

Iako su svi narodi koji Ga veruju "moj narod", Jevreji su ne samo Njegov narod, već i "nasledstvo moje", Njegova lična svojina.

II. ODNOS BOGA PREMA IZRAELU

Obećana zemlja ili zemlja Izraelova je oduvek imala značajno mesto u odnosu Boga i sa Jevrejima. Mada vrlo često Izrael u Pismu označava narod, Gospod takođe ima na umu i fizičku, geografsku lokaciju koja je vezana za Njegove zavete i obećanja. Tamo će se Hrist vratiti i iz Jerusalima vladati nad svim narodima (Otk. 21:22).

Jevreji imaju biblijsko pravo na zemlju Izraelovu

Pravo na Obećanu zemlju je deo Božjeg zaveta Avramu, po kome sva Hananska zemlja pripada njemu i njegovom potomstvu - do veka.

"A Gospod reče Avramu, pošto se Lot odeli od njega: Podigni sada oči svoje, pa pogledaj s mesta gde si na sever i na jug i na istok i na zapad. Jer svu zemlju što vidiš tebi ću dati i semenu tvom do veka. I učiniću da semena tvog bude kao praha na zemlji; ako ko uzmože izbrojati prah na zemlji, moći će izbrojati i seme tvoje. Ustani, i prolazi tu zemlju u dužinu i u širinu; jer ću je tebi dati." (1. Moj. 13:14-17)

"Taj dan učini Gospod zavet s Avramom govoreći: Semenu tvom dadoh zemlju ovu od vode misirske do velike vode, vode Efrata..." (1. Moj. 15:18)

"I daću tebi i semenu tvom nakon tebe zemlju u kojoj si došljak, svu zemlju hanansku u državu večnu, i biću im Bog." (1. Moj. 17:8)

Granice Izraela su kompletno definisane od strane Boga, a ne ljudi

Gospod je taj koji je iscrtao granice Obećane zemlje, a ne ljudi i to je bio deo Njegovog večnog zaveta sa Avramom i Jevrejima.

"Taj dan učini Gospod zavet s Avramom govoreći: Semenu tvom dadoh zemlju ovu od vode misirske do velike vode, vode Efrata, Kenejsku, kenezejsku i kedmonejsku, I hetejsku i ferezejsku i rafajsku, I amorejsku i hananejsku i gergesejsku i jevusejsku." (1. Moj. 15:18-21)

"I postaviću međe tvoje od mora crvenog do mora filistejskog i od pustinje do reke; jer ću vama u ruke dati one koji žive u onoj zemlji da ih oteraš ispred sebe." (2. Moj. 23:31)

Kao što se prethodni stihovi odnose na same početke nastanka jevrejskog naroda, sledeći govore o poslednjim vremenima.

"Ovako veli Gospod Gospod: Ovo su međe u kojima ćete naslediti zemlju..." (Jzk. 47:13-48:35)

Jasno je da se u Božjim očima ništa nije izmenilo.

Istorijska je činjenica da su Jevreji ostali prisutni u manjem, ili većem broju u raznim delovima Obećane zemlje i u Jerusalimu tokom poslednjih dve hiljade godina uprkos svim poteškoćama i progonstvima od strane onih koji su dolazili i odlazili sa vlasti u tim krajevima. Početkom dvadesetog veka, broj Jevreja i Arapa je bio približno isti, a zemlja je bila pusta i relativno ne naseljena.

Jevrejski narod ima pravo na Judeju i Samariju koji se često nazivaju "Zapadna obala"

Poricati pravo Jevrejima da žive u okvirima koje im je Bog zacrtao i nazivati ih "okupatorima" u njihovoj sopstvenoj zemlji je ne samo nerazumno, već i direktno poricanje Božje reči.

"Ovako veli Gospod: Narod što osta od mača nađe milost u pustinji, kad iđah da dam odmor Izrailju. Odavna mi se javljaše Gospod. Ljubim te ljubavlju večnom, zato ti jednako činim milost. Opet ću te sazidati, i bićeš sazidana, devojko Izrailjeva, opet ćeš se veseliti bubnjevima svojim, i izlazićeš sa zborom igračkim. Opet ćeš saditi vinograde na brdima samarijskim, sadiće vinogradari i ješće rod." (Jer. 31:2-5)

"Jer će Bog spasti Sion, sazidaće gradove Judine; i ljudi će se onde naseliti i naslediće ga." (Psa. 69:35)

"Evo, ja ću ga isceliti i zdravlje mu dati, isceliću ih i pokazaću im obilje mira, postojanog mira. Jer ću povratiti roblje Judino i roblje Izrailjevo, i sazidaću ih kao pre. I očistiću ih od svakog bezakonja njihova kojim mi sagrešiše, i oprostiću im sva bezakonja njihova, kojima mi sagrešiše i kojima se odmetnuše od mene. I biće mi milo ime i hvala i slava u svih naroda na zemlji koji će čuti za sve dobro što ću im učiniti, i uplašiće se i drhtaće radi svega dobra i radi svega mira što ću im ja dati. Ovako veli Gospod: Na ovom mestu, za koje vi velite da je pusto i nema u njemu ni čoveka ni živinčeta, u gradovima Judinim i po ulicama jerusalimskim opustelim da nema čoveka ni stanovnika ni živinčeta, opet će se čuti Glas radostan i glas veseo, glas ženikov i glas nevestin, glas onih koji će govoriti: Slavite Gospoda nad vojskama, jer je dobar Gospod, jer je do veka milost Njegova; koji će prinositi prinose zahvalne u domu Gospodnjem; jer ću vratiti roblje ove zemlje kao što je bilo pre, govori Gospod. Ovako veli Gospod nad vojskama: Na ovom mestu pustom, gde nema čoveka ni živinčeta, i u svim gradovima njegovim opet će biti torovi pastirski da počivaju stada." (Jer. 33:6-12)

Pošto se poslušnost Božjim zapovestima i vernost Njegovom zavetu ogleda u blagoslovu i kletvi koji su vezani uz život u zemlji Izraela, ili izgnanstvo iz nje, činjenica da su Jevreji tamo ponovo uspostavili svoju državu ukazuje da se bliži kraj njihovom slepilu i izmirenju sa Bogom.

Nastavak u sledećem broju...

Napomena autora: Svi citati Svetog pisma su iz CHM Vuk-Daničićeve Biblije, osim ako nije drugačije naznačeno.

^vrh

misaone refleksije

RIBICA

- Nada Muzički (Beograd)

Roletne na prozorima, u sobi mrak a u uglu akvarijum sa malom ribicom. Ne znajući ništa ona radosno pliva i uživa u životu. Prolaze sati a ona postaje sve uznemirenija.

Šta bi maloj ribici koja je samo pre nekoliko sati bila tako srećna i uživala? Stalno dolazi do stakla i gleda u mračnu sobu, ali tamo nema nikoga.

Gde je ta slatka devojka koja je redovno davala maloj ribici hranu i tako je milo gledala govorivši joj uvek po koju milu reč? Danas je nema.

Novi dan a u sobi opet mrak. Mala ribica više nije tako radosna. Njene okice su počele da se mute. Glad je tako strašna, ali će uskoro da prestane, jer će život u maloj ribici početi polako da se gasi.

Jadna ribica prestala je da živi, jer je ostavljena sama. Devojka je otišla zaboravivši malu ribicu. Možda je njeno mlado srce privuklo nešto drugo, te u svom mladenačkom poletu ona ostavi ribicu. Kad prođe zadovoljstvo, devojka će se setiti ribice, ali će biti kasno, jer će ona samo plutati na površini vode bez znaka života.

Čoveče pazi!

Tvoja duša je kao ta mala ribica.

Ona je sretna u Bogu, živi i raduje se.

Ali ako je ne budeš redovno hranio, pazio i negovao, i ona će umreti.

Jedina hrana za nju je Božja reč.

Zato redovno dolazi na trpezu koju sam Bog prostire, da bi tvoja duša živela, jer ti je ona najvrednije što imaš. Pazi da i tvoje srce ne privuče nešto od ovoga sveta i tako zaboraviš na svoju dušu i dragog Spasitelja koji ti je dao život. Pa tako, dok se ti budeš zabavljao tvoja duša će vrištati od bola zato što je odvojena od svoga Tvorca, ali ti je možda nećeš čuti. Onda će polako da istekne život, koji ti je darovan odozgo. I kada vidiš da te ne može zadovoljiti ništa drugo ti ćeš se okrenuti Bogu – ali tada može biti kasno.

ZEMLJA MI NAJDRAŽA

- Oswald J. Smith

Dopusti mi da ti pričam o zemlji gde nema suza ni jada, o zemlji gde nema bolesti, boli ni smrti. To je zemlja bez rata i bez krvoprolića, to je zemlja gde nema nemaštine i bede. Oni koji žive u toj zemlji nikada se ne umaraju, ne nose nikakav teret, nikad ne stare. Nikada niko tamo ne kaže zbogom, jer se tamo ne zna za rastanke. Razočarenja tamo nema.

U zemlji o kojoj govorim nema greha. Niko tamo ne čini zlo. Nema tamo nikakvih nesretnih slučajeva. Možeš putovati hiljade kilometara, a nigde ne videti groblje ili sresti pogrebnu povorku. Nema tamo pogrebnih službi ni mrtvačnica. Nema crnih zastava na vratima.

Tamo grobari nisu potrebni; za leš se ne zna. Odeća je svetla i sjajna. Niko se ne odeva u crnu odeću žalosti.

To je zemlja gde se nikada ništa ne kvari. Cveće nikada ne gubi miris i lišće je večno zeleno. Nema tamo olujnih bura, ni vulkanskih erupcija, ni zemljotresa. Orkani i valovi plime nikada ne udaraju o lepe obale te zemlje. Nema tamo uzročnika groznice niti bilo kakve kuge. Sunce nikada ne sja a ipak je uvek svetlo jer noći tamo nema. Nikada nije prevruće ni prehladno. Uvek je prava temperatura. Oblaci nikada ne prekrivaju nebo i nikada ne duvaju oštri vetrovi.

U toj Zemlji nema pijanaca, jer nikad niko ne pije. Nemorala nema, muškarci i žene su kreposni. Nema vanbračne dece. Zatvori, tamnice i popravni domovi ne kvare sliku te Zemlje.

Vrata nemaju brava, ni prozori rešetaka, jer lopovi i pljačkaši tamo ne dolaze. Prljave se knjige tamo ne čitaju, a nečiste slike se nikada ne gledaju. Porezi se ne plaćaju i za kamate se ne zna.

Upravo tako, a evo da ti kažem još i više. Bogalja i sakatih ne može se tamo naći. Niko nije unakažen ili hrom. Niti je iko slep, gluv ili nem. Zbog toga se i nisu gradili domovi za bolesne, jer su svi zdravi. Nema prosjaka na ulicama niko, ne oskudeva, svi imaju što im treba. Guba, rak, paraliza i tuberkuloza - nepoznate su reči u toj zemlji. Nema umobolnica, jer umobolnih tamo nema. Lekari nikome nisu potrebni, a bolnice su nepoznate.

Pitaš me kako ja to znam, jesam li bio tamo? Ne, još nisam imao tu mogućnost da se nađem u toj divnoj zemlji o kojoj govorim, ali drugi jesu.

No, JEDAN koji je dugo, dugo živeo tamo došao je i ispričao mi mnogo o njoj. Kaže ta se zemlja zove NEBO i evo šta kaže o onima koji tamo odlaze: "Bog će otrti svaku suzu s njihovih očiju. Smrti više neće biti;neće biti ni tuge, ni jauka, ni boli, jer stari svet prođe. " (Otk. 21:4)

On se opet vratio tamo. Dok je bio ovde, uvek je bio usamljen i žudeo je za domovinom.

Ali On će se jednog dana vratiti. U međuvremenu mi je pokazao put u svoju rodnu zemlju. Otkako mi je pričao o njoj, žudim za njom ući. Sudeći prema onome što je rekao, sigurno je da nikada neću poželeti vratiti se. Odlučio sam da Njegovu zemlju učinim svojom zemljom. U stvari, već sam preuzeo državljanstvo...

Priložili: Ljubiša i Snežana Žaković (Kula).

O SMRTI I VASKRSENJU U HRISTU

- Sv. Grigorije Bogoslov

Juče raspet bejah s Njim; danas slavljen s Njim.

Juče umreh s Njim, danas me oživeše s Njim.

Predajmo Njemu koji se mučio i opet podigao radi nas... sebe, dragocen i dostojan posed Božiji.

Budimo kao Hristos, jer Hristos postade kao mi.

Primi gore da bi nam mogao dati bolje.

Posta siromah da bismo se njegovim siromaštvom obogatili.

Prihvati obličje sluge da bismo mi ponovo osvojili svoju slobodu.

Siđe da bismo se podigli.

Beše kušan da bismo kroz Njega pobedili.

Umre osramoćen da bi nas mogao slaviti.

Umre da bi nas mogao spasiti.

Vaznese se da bi mogao privući sebi nas, koji smo radi greha pali.

Dajmo sve, položimo sve, Njemu koji dade sebe kao Otkup i Iskupljenje za nas.

Trebao nam je ovaploćeni Bog, Bog koga usmrtiše da bismo mi živeli. I nas usmrtiše zajedno sa Njim da bismo se očistili. Ustasmo ponovo sa Njim, jer u smrt besmo gurnuti s Njim. Slavljeni sa Njim, jer ustadosmo s Njim.

Nekoliko kapi krvi obnavlja čitavu tvorevinu.

KADA SI UPOZNAO ISUSA?

- nepoznati autor

Jednom je jedan čovek pričao sa jednim dečakom o Gospodu Isusu;

- Kada si upoznao Gospoda Isusa, kao svog Spasitelja?

- Tada, kad je pčela ujela moju majku. - odgovorio je dečak.

- Šta želiš time da kažeš?

- O, rado ću vam to ispričati. - rekao je dečkić, i nastavio - Moja majka mi je često govorila o tome šta je za mene uradio Isus na krstu. Kako je umro za moje grehe. Jednom, dok je radila u bašti, ja sam se igrao blizu nje. Ona je i tu iskoristila priliku da mi govori o Isusu. Upravo tada, dok mi je o tome pričala, doletela je do mene besna pčela i letela mi oko glave. Pošto nisam mogao da je se oslobodim, pritrčao sam kod majke i sakrio se pod njenu suknju. Majka me je još pokrila i svojim rukama, da bi me što bolje sakrila. Pčela je sela na njenu ruku - i ubola nju. Kad je osetila bol, rekla mi je : "Izađi sine moj, opasnost je prošla. Evo pčele što je htela da te ubode." Pogledao sam, i majka mi je pokazala mrtvu pčelu.

"Ne moraš više da se plašiš. Pogledaj, ubola je mene umesto tebe." rekla mi je pokazujući otečenu ruku.

Onda mi je opet govorila o Isusu i njegovoj smrti za grešnike. Tada sam potpuno razumeo šta znače reči iz Pisma: "...Njegovim smo ranama isceljeni". Razumeo sam šta znači za mene, kada je moj Spasitelj poneo sve moje grehe na svojim plećima. Nikada neću zaboraviti taj trenutak. Ne mogu ni reći koliko sam od tada srećan. Bez prestanka zahvaljujem Bogu, što je poslao Gospoda Isusa, da nađe i spasi takve grešnike kao što sam bio ja. Isus je mene našao i spasio tada, kad je pčela ujela moju majku.

Koliko ima mnogo ljudi, koji ne znaju to šta zna ovaj dečak! Veruju u Isusa, veruju u njegovu smrt i uskrsnuće, a ipak se plaše smrti. Ispovedaju veru, a ipak ceo život žive u nesigurnosti. Ne poznaju blagoslov koji doživljava duša, koja je celim srcem uzverovala, da je Isus umro za njene grehe, i ustao iz mrtvih, za njeno opravdanje i spasenje.

Kako je sa tobom, dragi čitaoče?

Časopis: VEČNY ŽIVOT, 1/1995. Priložio: Branko Milijašević.

^vrh

Smešna strana...

Izgleda da je naša crkva postala prevelika. Novi

pastor već šest meseci ne može da zapamti moje ime.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 12 / 2002.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Zdravo srce - Jan Vareca

* Ljubavna priča - nepoznati autor

* Atanazije - heroj za Hrista - James C. Hefley

* Smisao trpljenja - Pavel Leštan

* Bog, Jevreji i Izrael (2) - Vlatko Dir

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Vidi, stojim na vratima i kucam; ako ko čuje moj glas i otvori vrata, ućiću k njemu i ješću s njim - i on sa mnom." (Otkr. 3:20 EČ)

Dakle, pred našim vratima neko stoji i kuca. Ne zvoni, ne lupa, ne želi da otvori vrata nasilno. Samo kuca i čeka, da li ćemo otvoriti. Nije li to prosjak ili trgovački putnik? Ne, to je Taj, kome je "data sva moć na nebu i na zemlji". Njegovo ime je Isus Hrist. Uopšte ne bi na Njega ni obratili pažnju da nam nije rekao, da stoji pred vratima našeg srca.

Stoji tako napolju a unutra smo mi sa našim neraščišćenim problemima, sa savešću koja je opterećena mnogim krivicama, sa zadacima koje premašuju naše snage, sa svojim ljutnjama, žalostima, brigama i mukama. Mi smo kao trgovac čije je knjigovodstvo u potpunom neredu i haosu. Zašto ne obraćamo pažnju na Onog koji stoji napolju? Otvorimo i pokažimo Spasitelju knjige našeg upropašćenog života i molimo Ga da On sam sve to uzme u svoje ruke.

Obratimo pažnju, da su Njegove ruke izranjavane. Tragovi klinova, kojima su bile probodene, još su vidljivi i svedoče o tome, da je za nas razapet. Zato On može i želi snažno i spasonosno da uđe u naš život. Veoma smo naivni kada želimo da sa svim našim problemima i tamnim tajnama ostanemo sami, kada pred vratima stoji moćni Spasitelj.

365 X On, Wilhelm Busch

^vrh

ZDRAVO SRCE

- Jan Vareca

"Iznad svega srce svoje čuvaj, jer su u njemu izvori života". (Priče 4:23 LB)

Veliki broj ljudi danas umire ili boluje od bolesti srca. Ovome su umnogome doprineli "blagoslovi" modernog veka: brza hrana, malo kretanja, stres, razne zavisnosti...

Stoga, jedno od presudnih zdravstvenih pitanja današnjeg čoveka je pitanje zdravlja njegovog srca, jer zdravo srce znači: dug život, zdravlje, snagu, vitalnost, sreću...

Ali, za zdrav i sretan život, dece Božje nije važno imati samo telesno srce zdravo, zdrav srčani mišić. Njih bi trebalo, da zabrinjava zdravlje njihovog duhovnog srca. Telesno srce je od "praha zemaljskog" sazdano i u prah će se vratiti, a duhovno srce će morati da stane pred Boga i položi svoje kardiograme - račun.

Kakvo je to duhovno srce o kome govorim? Po Bibliji, srce jeste centar čoveka, to je mesto: odluka, volje, karaktera i emocija. Naše srce je naše pravo JA - centar naše ličnosti. Ukratko: kakvo srce, takav čovek.

Tako, okoreli zao čovek jeste takav, jer je njegovo srce takvo:

"I pogledavši ih naokolo s gnevom, tužan zbog okorelosti njihovoga srca, reče čoveku: ispruži ruku. I ispruži, te posta opet zdrava ruka njegova." (Mk. 3:5 EČ)

Čovekove misli, razmišljanja izlaze iz njegovog srca. Ono je pravi čovekov intelektualni centar, mozak samo obrađuje te informacije.

"A neki od književnika seđahu onde i razmišljahu u svojim srcima: što ovaj govori tako? On huli; ko može da oprašta grehe sem jednoga Boga?" (Mk. 2:6 EČ)

Srce je centar čovekovih osećanja:

"I rekoše jedan drugome: nije li naše srce gorelo u nama kad nam je govorio usput i tumačio nam Pisma?" (Lk. 24:32 EČ)

Biblija naglašava jedinstvenu vezu između čovekovog srca i njegove ličnosti. Tj. stavlja znak "jednako" između njih.

Telesno srce se sastoji od četiri komore. Ukoliko jedna nedostaje ili je slaba, srce ne može da funkcioniše ono je bolesno. Slično tome, i naše duhovno srce treba da poseduje četiri komore da bi bilo zdravo. Prva komora bi bila...

I. SRDAČNOST

Srdačnost jeste važna karakterna crta hrišćanina. Srdačnost je ljubav na delu, to je praktična ljubav. Biti srdačan znači imati otvoreno srce za svakoga, nalaziti vremena za svakoga, imati lepu reč i osmeh za sve. Srdačnost se svakako može i odglumiti, ali pre ili kasnije ovakvi "glumci" bivaju razotkriveni tj. njihova srdačnost biva okarakterisana kao licemerje.

Nažalost, mnoge hrišćane, pa i cele crkve ne krasi ova vrlina. Danas, tih vrlina ima sve manje. Ljudi su suviše zauzeti sobom i svojim problemima i nemaju ni malo topline, da je pruže drugima. Odsustvo srdačnosti među ljudima, nosi hladne, formalne i površne odnose a takvi odnosi među Njegovom decom nisu Bogu ugodni. Apostol Jovan, upozorava crkvu da se čuva nesrdačnosti - neljubavi:

"Po tom smo poznali ljubav, što je on položio svoj život za nas; i mi smo dužni da položimo svoje živote za braću. A koji ima svetska blaga i gleda svoga brata kako oskudeva, pa zatvori svoje srce prema njemu, kako može Božija ljubav da ostane u njemu? Dečice, ne volimo rečju ili samo jezikom, nego delom i istinom." (1. Jov. 1:16-18 EČ)

Ako bi ljubav bila sunce, onda bi toplina tog sunca bila svakako srdačnost. Biblija opisuje Crkvu kao Telo Hristovo i, naravno tom Telu glava je Hristos, koji nadgleda i stara se o celom svom telu. Ali, da li ste se možda zapitali šta je srce ovoga Tela? Ja verujem da bi to mogla biti ljubav. A ako je tako, onda će srdačnost biti puls ovoga srca. I kao što mogu vlastiti puls srca osetiti na svakom delu svog tela: nozi, ruci, vratu, slično tome - Božja ljubav se može osetiti u crkvi, kroz srdačnost među braćom i sestrama.

Jednu stvar sam primetio a to je da su srdačni ljudi uvek radosni ljudi. I to mogu razumeti, jer kakav drugačiji i može da bude čovek ispunjen ljubavlju Božjom. Ovo nas vodi do sledeće komore našeg duhovnog srca, a to je...

II. RADOST

Radost je druga vrlina koja treba da krasi naš duhovni život. Savetovati ljudima danas da treba da se raduju, dok nastoje da prežive od danas do sutra, uz male plate i velike dažbine ili su teško bolesni, može da zvuči kao neslana šala. Međutim, Biblija nas hrišćane poziva i skoro naređuje radovanje:

"Uostalom, braćo moja, radujte se u Gospodu. Meni nije dosadno da vam isto pišem, a vama je to na sigurnost." (Fil. 3:1 EČ)

"Radujte se svagda u Gospodu; opet velim: radujte se." (Fil. 4:4 EČ)

Meni je lično ovo bilo dugo neprihvatljivo, tj. nisam razumeo kako se mogu radovati kada u mom životu stvari krenu loše. A onda sam shvatio, da ovakva situacija nije "večna" i moraće da prođe. Ustvari, kad bolje razmislim, ljudi koji hodaju sa Bogom su jedini ljudi na svetu koji zaista mogu uvek i svagda da se raduju, i to s razlogom. Temelj ove radosti je nada koju imaju, nada u budućnost, nada da će ovozemaljske stvari i ovo smrtno telo jednom biti zamenjeno "novim svetom" i "novim telom". Zbog toga apostol Pavle naziva radost, našom sigurnošću (Fil. 3:1), jer radost Gospodnja može sačuvati našu veru u Njega a nama dati sigurnost spasenja.

Ništa čoveku ne oduzima snagu čoveku kao tuga i depresija, "Veselo srce razvedri lice, a duh klone kada u srcu je žalost." (Priče 15:13 LB). Radost je pokretačka snaga srca, njegova energija. Radost leti na krilima optimizma. Rekao bih da je ona "zarazan optimizam". Stoga, radosni ljudi su nam uvek zanimljivi i privlačni, jer se lepo osećamo pored njihovog "radosnog optimizma". Biblija kaže da je prvu crkvu krasila ovakva radost i da je to privlačilo mnoge:

"A učenici punjahu se radosti i Duha Svetog." (Dela 13:52 EČ)

"Svakodnevno su bili stalno i jednodušno u hramu, lomili su hleb po kućama, primali su hranu s radošću i prosta srca, hvaleći Boga i uživajući ljubav svega naroda. A Gospod je svaki dan dodavao one koji se spasavaju." (Dela 2:46-47)

"A kad čuše neznabošci, radovahu se i slavljahu reč Božju, i verovahu koliko ih beše pripravljeno za život večni." (Dela 13:48 EČ)

Znači, ako bi želeli da naša lokalna crkva raste, onda bi možda unutar nje trebalo da ima malo više radosti. Ljudi ovoga sveta, koji žive pod pritiskom nesnosne svakodnevice, zasigurno nisu zainteresovani da dođu u crkvu punu kiselih faca i namćora, koji više liče na ljude koji su naterani da budu hrišćani, negoli na ljude spašene od pakla kojima su imena zapisana na nebesima.

Da se razumemo, govorim o duhovnoj radosti, radosti koja je inicirana duhovnim stvarima - Bogom. Ne o radosti - tj. lepom, veselom raspoloženju među drugarima, gde se pričaju vicevi ili neko zadirkuje. Takvu "telesnu" radost može da ima svako, bez obzira da li poznaje Boga ili ne.

Duhovna radost nam dolazi prvenstveno zbog Gospoda i onoga šta je On učinio za nas, zbog Njegove ljubavi koja se izliva na nas.

"Ali se tome ne radujte što vam se duhovi pokoravaju, nego se radujte što su vaša imena napisana na nebesima." (Luka 10:20 EČ)

"Koga vi volite iako ga niste videli, u koga sad verujete iako ga ne vidite, i radujete se neizrecivom i proslavljenom radošću, jer postižete cilj svoje vere: spasenje svojih duša." (1. Pet. 1:8-9 EČ)

Šta više, radost jeste jedna od karakteristika Carstva Božjeg te bi bilo normalno i za očekivati, da građani ovog Carstva poseduju radost.

"Jer carstvo Božije se ne sastoji u jelu i piću, nego u pravednosti, i miru, i radosti u Duhu Svetome." (Rim. 14:17 EČ)

Srce koje je okusilo radost Gospodnju, je srce koje krasi odlučnost za Gospoda a to nas vodi do treće komore našeg duhovnog srca...

III. CELOVITOST

Biti ceo - znači nemati podelu unutar sebe. Imati podeljeno srce znači imati možda dva srca a opet biti bez ijednog. Gospod ne želi "deo" srca, On zahteva celo naše srce:

"Niko ne može služiti dvojici gospodara; jer će ili jednoga mrzeti, a drugoga voleti, ili će jednom biti privržen, a drugoga prezirati; ne možete služiti Bogu i mamonu." (Mat. 6:24 EČ)

Biblija upozorava na opasnost, u koju čoveka uvodi njegovo podeljeno srce:

"Kad je čovek podeljene duše, nepostojan na svim svojim putevima." (Jak.1:8 EČ)

Dakle, podeljeno srce nikada ne može ugoditi Bogu i čini haos u njemu samom. Tako, kaže apostol Jakov. A zašto je nepostojan (haotičan)? Zbog toga što je ovakav čovek podeljena ličnost (duša), pa tako jedno srce želi ovo a drugo ono. On živi u stalnoj zbrci uma i duše. Neodlučan je, menja mišljenja, menja raspoloženja, nikad spokojan i zadovoljan, traži i žudi za nekim novim stvarima, ali ih nikada ne dostiže. Ustvari meni se čini da ovakav čovek kao i da nema srce - svoju ličnost.

Imati celovito srce znači imati jako srce, jako srce je neoborivo. Gospod je kadar da od našeg srca napravi veličanstvenu tvrđavu, koja će odolevati svakovrsnim iskušenjima i kušnjama. "Utvrđeno je srce njegovo, neće se pobojati, i videće kako padaju neprijatelji njegovi." (Ps. 112:8 RDK)

Da bi naše srce postalo celo, kao prvo mora biti predato Gospodu. On mora da postane apsolutni gospodar našeg srca. Međutim, nemojmo misliti da ovo predanje znači, da će Gospod da uzme naše srce, te nas ostaviti bez njega. Ne, ono nam je potrebno, i On to zna, jer kao što smo rekli, moje srce to sam ja, moja ličnost. Bog želi da se naša ličnost i dalje razvija. Bog želi samo apsolutnu vlast i jedino pravo na naše srce da On sedi na prestolu našeg srca, centru našeg bića - života.

Hrišćani često prave pobune protiv Cara svoga srca, okrećući se i predajući se grešnim i Bogu protivnim stvarima. Na taj način Cara svrgavaju i teraju, i naravno da On će se tužan povući. Zbog toga je važno da negujemo ispravno razmišljanje našeg duhovnog srca, tj. da vežbamo u pobožnosti, jer ovo nas sigurno može sačuvati od sulude pobune protiv Cara našeg srca. Takva odmetnuta srca Gospod traži i zove natrag k sebi: "Sine moj, daj mi srce svoje, i oči tvoje neka paze na moje pute." (Priče 23:26 RDK)

Prvi korak ka posedovanju celog srca jeste, prihvatanje evanđelja. Koristeći Evanđelje, Bog izvodi operativni zahvat transplantacije srca. On naše grešno, nestabilno, prevrtljivo, bolesno srce, menja novim srcem. Ovo nas vodi pravo do razmišljanja o četvrtoj komori našeg duhovnog srca...

IV. EVANĐELJE

Pri našem obraćenju Bog nam je izvadio kameno - mrtvo srce, i umesto njega stavio mesnato - živo srce.

"I daću im jedno srce, i nov duh metnuću u njih, i izvadiću iz tela njihovog kameno srce i daću im srce mesno, da bi hodili po mojim uredbama i držali moje zakone i izvršavali ih; i biće mi narod, i ja ću im biti Bog." (Jezek. 11:19-20 RDK).

No, nije dovoljno imati samo novo, presađeno srce da bi se moglo živeti. Potrebna je i krv. Srce ne može da radi bez krvotoka. Tako, u čoveka - srce i krvotok čine jednu celinu.

Evanđelje - Reč Božja jeste ono što održava naše novo, obraćeno duhovno srce u životu tj. čini da kuca, da bude živo Bogu. Dotle, Sveti Duh nam dat pri obraćenju jeste krvotok našeg novog duhovnog čoveka.

Dalje, naše duhovno srce treba da kuca u ritmu evanđelja - u ritmu Reči Božje. Na žalost, mnogim hrišćanima srca kucaju u ritmu ovoga sveta ili nekom svom vlastitom ritmu, a to nije ritam, već aritmija srca. Jer ovo srce ne kuca više normalno - Bogu ugodno. Oni ne znaju da je to ritam smrti a ne života: taj ritam može samo da im donese jedino duhovni infarkt.

Koji je to ritam evanđelja? To je ritam koji kaže:

1. Pouzdaj se u Hrista za svoje oproštenje od greha.

"Ako ispovedamo svoje grehe, on je veran i pravedan - da nam oprosti grehe i očisti nas od svake nepravednosti." (1. Jov. 1:9 EČ)

2. Pouzdaj se u Hristovu ljubav, koju On ima za tebe.

"Ko će nas rastaviti od Hristove ljubavi? nevolja, ili pritešnjenost, ili gonjenje, ili glad, ili golotinja, ili pogibao, ili mač? Kao što je napisano: »Radi tebe ubijaju nas vazdan, smatraju nas kao ovce za klanje«. Ali u svemu tome mi nadmoćno pobeđujemo pomoću onoga koji nas je zavoleo. Ubeđen sam naime, da nas ni smrt, ni život, ni anđeli, ni poglavarstva, ni sadašnjost, ni budućnost, ni sile, ni visina, ni dubina, niti kakvo drugo stvorenje, ne može rastaviti od Božije ljubavi, koja je u Hristu Isusu Gospodu našem." (Rim. 8:35-39 EČ)

3. Veruj u evanđelje.

"Ja se, naime, ne stidim evanđelja, jer je ono sila Božija na spasenje svakome ko u njega veruje, prvo Judejinu, a i Grku. Jer se u njemu otkriva pravednost Božija, iz vere u veru, kao što je napisano: »Pravednik će živeti od vere«." (Rim. 1:16-17 EČ)

4. Imaj ljubav prema drugima.

"Dajem vam novu zapovest, da ljubite jedan drugoga, kao što sam ja vas ljubio, da i vi ljubite jedan drugoga." (Jov. 13:34 EČ)

5. Budi svet, neka posvećen život postane tvoj "životni stil".

"Nego po Svecu koji vas je pozvao, i vi budite sveti u svemu življenju. Jer je pisano: Budite sveti, jer sam ja svet." (1. Pet. 1:15-16 EČ).

Tako, hrišćanine "uhvati ritam" evanđelja, ostavi se ritma ovoga sveta!

REČ ZA KRAJ

Pitanje zdravlja srca je pitanje života! Ljudi bolesni od nekih srčanih bolesti troše velike sume novaca da bi ozdravili svoje srce. Koliko više deca Božja treba da vode računa o svom srcu, s obzirom da je ono to koje će poneti sa sobom pred Hrista. Istina je sledeća: kakvo mi je duhovno srce, takav sam ja. Kakav čovek, takvo srce.

Biblija nam savetuje: "Iznad svega srce svoje čuvaj, jer su u njemu izvori života." (Priče 4:23 LB)

Čovek čije je duhovno srce bolesno može i dalje svake nedelje da sedi u crkvi, ali sve dok on dopušta da njegovo srce bude i dalje bolesno, ceo njegov duhovni život će polako da se gasi i umire, na njemu se obistinjuju reči: "poseduje obličje pobožnosti, a njene sile se odrekao" (2. Tim. 3:5). Slično tome i crkva koja nema zdravo srce, takođe odumire (Otk. 3:1-2).

S rdačnost

R adost

C elovitost

E vanđelje

Bilo bi nam pametno stati pred Boga i zapitati Ga, kao Lekara nad lekarima: "Gospode, kako ti danas izgleda moje srce? Da li je puls u redu? Da li je celo? Ne fali li neka "komora"? Uz Njegovu operaciju ili terapiju, naše duhovno srce može postati snažno i sposobno da podnese najveće napore u našoj životnoj trci vere.

^vrh

LJUBAVNA PRIČA

- nepoznati autor

Jednog dana probudio sam se rano ujutro da posmatram izlazak sunca. Ah, lepotu Božijeg stvaranja je nemoguće opisati. Dok sam gledao, veličao sam Boga za Njegovo divno delo. Sedeo sam tamo i osetio Božiju prisutnost pored sebe.

On me pitao: "Da li me voliš?"

Odgovorio sam: "Naravno, Bože! Ti si moj Gospod i Spasitelj!"

Zatim je pitao: "Da si telesno hendikepiran, da li bi me još uvek voleo?"

Bio sam zbunjen. Pogledao sam dole na moje ruke, noge i preostalo moje telo i iznenadio se koliko stvari mogu uraditi, koje sam jednostavno mislio da mi pripadaju. I odgovorio sam: "To bi bilo teško, ali ja bi te još uvek voleo."

Onda je Gospod rekao: "Kada bi bio slep, da li bi i tada voleo ono što sam stvorio?"

Kako bih mogao da volim nešto ako to ne mogu da vidim? Onda sam pomislio na sve slepe ljude u svetu i kako su mnogi od njih voleli Boga i Njegovo stvaralaštvo. Pa, odgovorio sam:"Teško je zamisliti, ali ja bih te i tada voleo."

Onda me Gospod pitao: "Da si gluv, da li bi i tada slušao moju reč?"

Kako bi mogao čuti išta ako bi bio gluv?Onda sam shvatio. Za slušanje Božije reči ne trebaju nam samo naše uši, nego naša srca. Odgovorio sam: "To bi bilo teško, ali ja bih i tada slušao tvoju reč."

Zatim je Gospod opet pitao: "Ako bi bio nem, da li bi i tada slavio moje ime?"

Kako bi mogao slaviti bez glasa? Onda sam shvatio: Bog želi da ga slavimo iz naših srca i duša. Nije važno kako nam glas zvuči. I slavljenje Boga nije uvek sa pesmom. Kada smo ustrajni u zahvaljivanju rečima i u nevoljama mi dajemo Bogu hvalu. Pa sam odgovorio, "Iako ne bi mogao pevati, ja bih i tada slavio Tvoje ime."

A Gospod je opet pitao: "Da li me zaista voliš?"

Sa ubeđenjem hrabro i snažno, odgovorio sam odlučno: "Da Gospode! Volim te zato što si ti jedini istiniti Bog!" Mislio sam da sam dobro odgovorio, ali...

Bog me je upitao: "ZAŠTO ONDA GREŠIŠ?"

Odgovorio sam: "Jer sam samo čovek i nisam savršen."

"Zašto onda u danima mira odlutaš tako daleko? Zašto samo u danima teškoće moliš najiskrenije?"

Odgovorile su samo suze.

Gospod je nastavio: "Zašto pevaš samo na sastancima i susretima? Zašto me tražiš samo u vreme slavljenja? Zašto moliš tako sebično? Zašto moliš tako neverno?"

Suze su mi neprekidno i dalje klizile niz obraze.

"Zašto me se stidiš? Zašto ne objavljuješ Radosnu vest? Zašto za vreme progonstva, plačeš drugima na ramenu, kada ti Ja pružam moje rame da plačeš na njemu? Zašto tražiš izgovor kada ti dajem prilike da služiš u moje ime?"

Pokušavao sam da odgovorim, ali odgovora nije bilo.

"Tvoj život je blagosloven. Stvorio sam te da ne odbacuješ ovaj poklon. Blagoslovio sam te talentima da mi služiš, a ti se stalno okrećeš u stranu. Otkrio sam ti Moju Reč, ali ti ne napreduješ u spoznaji. Govorio sam ti, ali tvoje uši su bile gluve. Pokazivao sam ti svoje blagoslove, ali tvoje oči su bile slepe. Slao sam ti svoje sluge, ali ti si sedeo lenjo, dok su oni bili oterani. Čuo sam tvoje molitve i odgovorio na njih."

"DA LI ME ZAISTA VOLIŠ?"

Nisam mogao da odgovorim. Kako bih? Bilo mi je neverovatno neprijatno. Nisam imao opravdanje. Šta sam mogao reći na sve ovo?

Kada mi je srce glasno zaplakalo i suze potekle, rekao sam: "Molim te oprosti mi Gospode. Ja nisam dostojan da budem Tvoje dete."

Gospod je odgovorio: "To je moja milost, dete moje."

Upitao sam: "Zašto mi neprestalno opraštaš? Zašto me tako voliš?"

Gospod je odgovorio: "Zato što si ti moje stvaralaštvo. Ti si moje dete. Nikada te neću napustiti. Kada plačeš, saosećam i plačem sa tobom. Kada kličeš od radosti, ja ću se smejati sa tobom. Kada si u nevolji i kloneš, bit ću s tobom i pomoći ću ti. Kada padneš, ja ću te podići. Kada si umoran, ja te nosim. Biću sa tobom do kraja, i uvek ću te voleti."

Plakao sam kao nikada pre. Kako sam mogao biti tako ravnodušan? Koliko sam samo povredio Boga? Upitao sam Ga: "Koliko ti mene voliš?

Gospod je ispružio svoje ruke, i video sam kako su ekserima bile probodene. Kleknuo sam pred noge mog Spasitelja, Isusa. I po prvi put, iskreno se molio.

Ovo je važno za svakoga ko čita. Ovo je nešto posebno, i to zaslužuje da bude poslato dalje. Nemoj ovo samo pročitati i zaboraviti, upotrebi to u svom životu. Pusti Boga u svoj život. Seti se da nas Bog sve voli... Uključujući i tebe. Bog te blagoslovio... Uvek.

Priložila: Nada Muzički (Beograd).

^vrh

ATANAZIJE - HEROJ ZA HRISTA

- James C. Hefley

Sa dve pobede iza sebe, rimski general Konstantin je marširao prema Rimu. Njegova najveća bitka, protiv pobunjene vojske koju je predvodio Maksencije, bila je još pred njim, ali je Konstantin bio savršeno pouzdan u sebe; jer je on imao "nebesku viziju" koja mu je obećavala pobedu. "Pod ovim ćeš znakom pobediti", zasijale su mu reči u snu, a goreći krst kao da je pokazivao put prema pobedi. Nastupajući u ovom svom nadahnuću, Konstantin je poveo svoje trupe u susret nadmoćnijim Maksencijevim snagama, koje je survao u reku Tiber. Rim, prestonica carstva, pripao je Konstantinu.

Ova značajna vojna pobeda iz godine 312. promenila je tok crkvene istorije, jer je pobednik Konstantin, sa svojim suvladarom Licinijem, izdao godinu dana kasnije Milanski edikt, kojim je ustanovio versku slobodu hrišćanima po celom carstvu. Strahoviti progoni koji su trajali proteklih 200 godina su bili završeni!

Deset godina kasnije, eto nove pobede! Konstantin je porazio Licinija u boju i postao jedini rimski vladar. Hrišćanstvo je tada po njegovoj zapovesti postalo jedina službena državna vera.

Krv vernika jedva da je prestala teći, kad li se pojavila nova smrtonosna opasnost, koja je pretila da uništi crkvu iznutra. Ta se opasnost sastojala u tome što se negiralo Hristovo božanstvo i što se poučavalo da je Hrist neki inferiorni, drugorazredni bog ili samo čovek ispunjen Božjom silom. To učenje, koje se snažno razmahnulo nakon milanskog edikta, težilo je poricanje potrebe plaćanja za grehe čovečanstva i u krajnjem dometu, poricanje samog postojanja greha.

Kriza je bila toliko snažna da je Bog izabrao jednog od najviđenijih hrišćana da se bori za Hristovu slavu - egipatskog mladića po imenu Atanazije.

Rođen od roditelja, koji su pripadali gornjem sloju kosmopolitskog grada Aleksandrije, bio je star samo deset godina kad su u progonima cara Maksimijana 303. godine stotine mučenika skončale na lomačama. Među njima su bili učitelji glasovite aleksandrijske katehetske škole.

Još kao mladić, Atanazije je bio zapažen od biskupa Aleksandra, crkvenog starešine ovog važnog grada. Biskup je perspektivnog mladića poslao u školu kod privatnih učitelja u gradu.

U međuvremenu, sudbonosna podela je započinjala samo nekoliko milja daleko. Arije, starešina najstarije crkve u gradu, naučavao je da je bilo vreme kad Hrist nije postojao - da je njega stvorio Bog. Arije je, čini se, bio bezbrižan ili nije bio svestan da ta doktrina predstavlja Hrista kao poluboga, poput onih koje su štovali pagani.

Stari je Aleksandar svrnuo pažnju: "Hrišćani, držite se po strani od te grešne, bezbožne doktrine", upozorio je crkve u svom pastoralnom pismu.

U dvadeset i trećoj godini Atanazije je napisao dva spisa kojima je ušao u teološku javnost. Jedan "O utelovljenju Reči" i danas se mnogo čita. U njemu sjajno dokazuje neophodnost Hristovog utelovljenja i smrti, kao i to da je Hrist istinski Bog. Biskup Aleksandar nagradio je mladoga teologa imenujući ga arhiđakonom i svojim sekretarem.

Arijevi učenici postali su drski. Preplavili su grad, verglajući svoja učenja: "Isus je inferioran i podređen Ocu... kao i arhanđeli, i on je stvoren i sklon padu... Isus je samo božanski stvoren."

Oko 321. biskup Aleksandar sazvao je sabor od sto biskupa. Oni su osudili arijevce i izopštili njihove sledbenike, ali to je bio sam početak sukoba. On će narednih 60 godina uznemiravati carstvo, cepati crkvene zajednice i skoro izazvati ratove. Kroz sve to, Anastazije je postojano pobijao arijevce u ključnom pitanju: "Ili priznajte da je Sin od istog lika kao i Otac, ili pak otvoreno izjavite da je stvorenje, a u tom se slučaju ne može štovati."

Sukobi su dospeli do ušiju cara Konstantina, koji je - bojeći se za jedinstvo svoga carstva - sazvao svetski crkveni sabor da izrazi glas hrišćanstva u jednom verovanju. Više od 300 biskupa, odevenih u živopisnu odeću svojih zemalja, i stotinjak drugih crkvenih poglavara sastali su se 325. u Nikeji u Bitiniji.

Arijevci su se okupili, uvereni da će njihovo verovanje dobiti pristanak sabora, nisu računali na svoju pravovernu opoziciju. Sudeći po njegovoj kasnijoj popularnosti, istoričari drže da je Atanazije odigrao glavnu ulogu pri usvajanju nepokolebljivog očitovanja koje je proklamiralo Hristovo božanstvo. Istorijski "Nikejsko verovanje" počinje:

"Verujem u jednoga Boga, Oca svemogućega, stvoritelja svih stvari, vidljivih i nevidljivih, i u jednoga Gospoda, Isusa Hrista, Sina Božjega, jedinorođena u Oca, što će reći, od iste tvari kao i otac, Bog od Boga, svetlo od svetla, pravi Bog od pravog Boga, rođen a ne stvoren od iste supstance kao i Otac..."

Značenje je jasno. Arijevo je učenje osuđeno, a on proteran sa svakog crkvenog položaja u progonstvo. Ali s carem, koji je pre svega bio političar, na čelu crkve, izopštenje je moglo biti samo privremeno.

Tri godine posle Nikejskog sabora pobožni biskup aleksandrijski smrtno je oboleo. "Daj nam Atanazija, dobrog, predanog i ispravnog hrišćanina", molile su crkvene starešine biskupa. I tako je Atanazije u 30. godini postao sveštenik s nadzorom nad svim crkvenim poslovima Egipta i Libije.

Nakon svoga izbora, Atanazije je opunomoćio jednog misionara, Frumencija, da pomogne utemeIjenje hrišćanstva u Etiopiji. Arijevci, koji nikad nisu priznali poraz, ponovno su digli glave.

Biskup Euzebije od Nikomedije imao je moćnih prijatelja na carskom dvoru. Oni su postigli to da se Ariju opozove progonstvo. Tada je Euzebije poslao pismo Atanaziju moleći ga da Arija primi u zajednicu. Kao što se i očekivalo, Atanazije je odbio. Euzebije je tada naveo Konstantina da mu se, radi mira u Crkvi, pridruži u tom zahtevu. Atanazije je ostajao čvrst u svom stavu: "To Hristu protivno krivoverje nema zajedništva sa sveopštom Crkvom."

Budući da su tu propali, arijevci su se udružili s meletinima, fanatičnom egipatskom sektom koja je bila zakleti Atanazijev neprijatelj. " Zbog crkvenih troškova biskup Atanazije nameće porez Egiptu" izjavili su u tužbi caru. Konstantin je pozvao Atanazija na dvor. Kad je ovaj došao, arijevci su pripremili još jednu optužbu: "On je dao zlatnike pobunjeniku Filemunu", tužili su. Srećom za optuženoga Atanazija, obe tužbe su bile pobijene. Vratio se iz Rima noseći carsko pismo koje ga naziva "Božji čovek".

Ne predajući se, arijevci su zaveru. Arsenije, miletinski biskup, počeo je da se sakriva. Brzo se proširila glasina: "Atanazije je naredio da se smakne. Pribavio je Arsenijeve ruke za čarobnjačke svrhe". Propovedali su arijevi emisari lakovernom narodu dok su u jednoj kutiji izlagali ljudsku ruku za koju su tvrdili da pripada nestalom Arseniju.

Atanazijevi prijatelji poveli su tajnu i temeljitu istragu o tom slučaju. Do vremena kad je njihov biskup bio pozvan pred crkveni sabor u Tir, oni su bili spremni da odgovore klevetnicima.

"Optužili su me za ubistvo Arsenija", rekao je Atanazije naelektrisanoj grupi crkvenih ljudi. "Dakle, koliko je vas ovde prisutnih poznavalo navodnog mrtvaca?" Uzdiglo se nekoliko ruku. Tada je Atanazije izveo nekog čoveka kojem je lice bilo zastrto. "Podigni glavu", glasno mu je zapovedio.

"Arsenije", uzviknuli su u čudu.

"To je čarolija! Samo priviđenje!" Suprotstavili su se iznenađeni arijevci.

Atanazije se smešio dok je povlačio Arsenijeve ruke iz ogrtača. "Ne smatram da je Bog dao i jednom čoveku više od dve ruke", rekao je šaljivo dok je otvoreno gledao svoje tužitelje.

Car je planirao da svečano optuži Atanazija za ubistvo, ali čuvši ovo, odbacio je taj predmet s gađenjem. Odlučni arijevci podneli su nove optužbe carskom dvoru. "Atanazije je sprečio isplovljavanje aleksandrijskih brodova sa žitom u smeru prestonice," javili su Konstantinu. "On je dovoljno bogat i moćan da učini šta poželi." Car je klonuo pod pritiskom i prognao Atanazija u daleku Galiju.

U Galiji je prognani Atanazije našao dobre prijatelje. Carev sin ga je Ijubazno primio. Atanazije je strpljivo čekao i molio se za povratak. Onda je stigla vest o smrti Arija, osnivača hereze. Nekoliko meseci kasnije umro je i car Konstantin.

Još uvek prognan u Galiji, Atanazije je pisao ohrabrujuća pisma svojim prijateljima u Aleksandriji: "Ništa nas ne odvaja od Hristove ljubavi. Mogu učiniti bilo što kroz Hrista, koji me ohrabruje. Stoga smo više nego pobednici kroz Hrista koji nas ljubi."

Prigodom Konstantinove smrti susrela su se njegova tri sina: Konstantin, Konstancije i Konstans, da međusobno podele Carstvo. Vratili su Atanazija na njegov biskupski položaj u Aleksandriji. "To je najsretniji dan u našem životu", pevali su njegovi prijatelji. Taj su dan proglasili godišnjim praznikom.

Konstancije, pod čijom se vlašću nalazila Aleksandrija, uskoro je podlegao lukavim Euzebijevim mahinacijama. Atanazije je optužen za skretanje tovara žita koje je bilo slano za utehu udovicama kao dar od vladara. Atanazije je pokušao da se brani, ali nije uspeo. Sinod, koji se sastao u Antiohiji, na propisan način ga je svrgao. Grgur Kapadokijski, arijevski simpatizer, imenovan je na njegovo mesto. Guverner Aleksandrije, Atanazijev prijatelj, bio je premešten. Grgur je ušao u grad i doživeo hladan prijem. Razjaren, išibao je 34 žene a mnoge hrišćane koji su se bunili protiv njegovog dolaska strpao u zatvor. Atanazije je odbegao u Rim, u svoje drugo progonstvo.

Još jednom je proteran biskup našao prijatelje. Julije, rimski biskup, lepo ga je prihvatio i sazvao novi koncil da se okupi u Rimu. Euzebije i arijevci shvatili su, da ne bi mogli držati raspravu u pod kontrolom, pa su izbegli prisustvovanju. Biskupi koji su se okupili posve su opravdali Atanazija. Biskup Julije poslao je odluku u Antiohiju, ali su tamo crkveni dostojanstvenici odbacili Atanazijevoj rehabilitaciju.

To je zaoštrilo sukob. Zapadno crkvene starešine izjasnile su se za Atanazija. Istočni su bili protiv njega. Konstans i Konstancije, koji su vladali područjima kojih se to ticalo, sazvali su glavni crkveni koncil na sastanak u Sardiku 343. godlne. Pre no što se koncil sastao, umro je lukavi stari Euzebije iz Nikomedije, još uvek uveren da će arijevci nadvladati.

"Mi odbijamo sudelovanje sve dok se Atanazije i još neki ne isključe", upozorili su arijevci. Vladari su njihovoj pretnji odgovorili tako, što su dali Atanaziju priliku da se opravda. Zbor je svršio oštrom podelom, koja je zapretila teškim posledicama.

Konstancije, koji je vladao Istokom, bio je na strani arijevcima. Konstans, njegov brat, vladar Rima, zapretio je ratom, ukoliko Atanazije ne bude vraćen na svoj položaj. Arijevci su se ulovili u vlastitoj spletci.

Vodeći arijevski biskup poslao je neku bludnicu u stan Atanazijevskih prijatelja, da osnaži klevetu. Međutim, tajna je otkrivena i odgovornost je pala na arijevskog biskupa. Konstancije se zgrozio i obznanio da se Atanazije može vratiti u Aleksandriju.

Dana 21. oktobra 346. narod je svome biskupu izašao 100 milja u susret. Spontani doček pokazao je da su simpatije naroda uz njega.

Devet plodonosnih godina Atanazije se bavio pisanjem. "Apologija protiv arijevaca" daje nam živ opis njegovih borbi s krivovernom sektom. U svojoj knjizi "O nikejskom verovanju" razlaže značenje reči "Sin" i pokazuje da Hrist nikada nije bio stvorenje. U jednom od njegovih pisanja postoji iskaz o njegovom prihvatanju kanona Biblije. Novi zavet, po njemu sadrži iste knjige koje mi danas prihvatamo.

Godine 350. Konstansa, koji je vladao Rimom i bio iskren Atanazijev prijatelj, ubio je neki pobunjenik.

Konstancije, imperator Istoka i bivši arijevski saveznik, pošao je u rat protiv ustanika. Atanazije je podržao Konstancija, premda je znao da su vladareve naklonosti u suprotnosti s njegovim verovanjima. Car je nagradio Atanazija tako, što je sazvao koncil koji je osudio vernog crkvenog poglavara. Oni koji su se oduprli caru na koncilu bili su prognani i lišeni svojih položaja.

Nakon toga, događaji su se brzo odigrali. Dana 8. februara 356. Atanazije je vršio službu u crkvi Sv. Theonasa. Pet hiljada vojnika opkolilo je crkvu. Atanazije je mirno zamolio svog đakona da čita 130. psalam, u kojem narod odgovara: "Njegovo milosrđe traje večno". Tada su, besno vičući, upali vojnici. Prijatelji su uspeli da sklone Atanazija u sigurno skrovište.

Imperator ga je oterao, ali ga je egipatski narod prihvatio. Bežeći u pustinju, njegovo sjajno pero nastavilo da žari oganj pravoverja. Smatra se, da je on tamo napisao svoje delo "Četiri govora protiv arijevaca", u kome je dao argumente vekovima upotrebljavane pri odbrani Hristovog božanstva. On je Hrista predstavio kao bogočoveka, potpunog Boga, a nikada kao stvorenje, kako su to poučavali arijevci.

Godine 361. Atanazijev neprijatelj, car Konstancije, umro je od groznice. Nehrišćanin Julije postaje vladar, pa se otvaraju vrata da se Atanazije, aleksandrijski biskup, vrati svom narodu.

Stupanje na presto neznabožačkog cara otreznilo je hrišćane. Sukobi zbog različitih doktrina rascepali su njihove redove na nekoliko bučnih sekti. Atanazije je želeo mir Crkvi, ali ne na račun kompromisa. Podržavajući "Nikejsko verovanje", pozvao je arijevce da se vrate pravoj veri, bez straha od odmazde. Uspeo je da zatre nekolicinu sektaških vatri, ali je navukao nepoverenje cara Julijana. U strahu da bi hrišćani mogli ojačati, Julijan je preduzeo korake da se otarasi njihovog vođe.

"Zapovedam ti da napustiš Aleksandriju i Egipat", poručio je Atanaziju u kratkoj poruci. Atanazije se ukrcao na brod da se povuče uzvodno Nilom, ali je carska lađa krenula u hitru poteru za njim. Mudri biskup iskoristio je priliku da se okrene na reci, pa je svoj brod usmerio u obratnom pravcu.

"Jeste li videli biskupa Atanazija?", viknuo je glasnik s carske lađe kad su došli uporedo. "Nije daleko", odvratio je jedan glas. Neki istoričari misle da je to bio glas samoga Atanazija. Progonitelji su nastavili uzvodno. Atanazije je pristao u obližnju luku, pričekao da opasnost mine i tada lagano otplovio u gornji deo Egipta. Godinu se krio kod prijateljskih redovnika. A onda je zalutala strelica jednog od carskih vojnika ubila imperatora. Jovijan, predani hrišćanin i prijatelj pravoverne stranke, preuzeo je krunu. Atanazije se još jednom mogao sigurno vratiti kući.

Jovijan je umro za godinu dana, pa je vladar postao Valencijan Prvi. On je gospodarom Istoka imenovao Valensa, prijatelja arijevaca. Po peti put je Atanazije morao u progonstvo - ovaj put na samo četiri meseca. Javno mišljenje ishodilo je njegov poziv natrag. Više ga nisu uznemirivali.

Atanazije je još sedam godina držao pravovernost u svojim rukama. Video je kako slabi moć arijevaca, dok je većina osvedočenog hrišćanstva ušla u putanju pravoverja.

Pre smrti, u 77. godini starosti, taj ratnik za veru je video uspon i pad sedmorice imperatora, dok je Rimsko carstvo brzalo prema svojoj propasti a rimski biskup prema potpunoj dominaciji nad crkvom... To će biti bitke, u koje će Bog pozvati neke druge. Atanazije se dobro borio; njegovo životno delo moglo bi se sažeti u naše savremeno očitovanje: "Hrist je ili potpuni Bog, ili On uopšte nije Bog".

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

SMISAO TRPLJENJA

- Pavel Leštan

Problem trpljenja je još uvek nedovoljno istražen problem, iako je na ovu temu napisano mnogo knjiga. Izgleda da svaka generacija, štaviše svaki pojedinac, mora svoje trpljenje, izneti sam. U svom trpljenju i problemima vernici se rado identifikuju sa Jovom, verovatno zato, što Jov nije znao zašto podnosi trpljenje, odnosno nije mu bio jasan razlog njegovih nevolja. Čak je i sam Bog je rekao, da Jov nije zgrešio i da njegovo trpljenje nema ništa zajedničko sa tim da li na njemu ima ili nema neke krivice.

Jedno od najsumnjivijih objašnjenja jeste, da se čovek kroz nevolje i trpljenje približava Bogu. Istina je, ustvari, da će onaj koji je sklon tome pre doći Bogu, nego taj koji nema nikakve potrebe za Bogom. Takav čovek se ni u najvećoj nevolji neće približiti Bogu. I Biblija govori o ljudima koji ce radije sebi odgristi jezik, nego priznati Isusa za svog Gospoda.

Još jedan argumenat trpljenja u nevolji je, da Bog koristi takvo stanje za izgradnju. Takva konstatacija ne dopire do smisla, naročito ne u situacijama, kada za neku uzvišeniju duhovnost onaj koji trpi i nema interes. Opet je to situacija slična prethodnom argumentu. Ko želi da nađe Boga i stradanje će mu biti smernica na tom putu. Tvrdoglavom i najstroža diciplina ne može pomoći u rastu i napretku. Tvrdoglavog neće slomiti nikakav bol. Bog koristi samo ljubav da bi rastopio ledena srca ljudi.

Ako se vratimo Jovu naći ćemo objašnjenje odmah u uvodu knjige. Tamo piše da sve nevolje koje su snašle Jova - nije izmislio Bog. Sve što je Jov pretrpeo nije od Boga, zato i nije opravdano kriviti Boga, tj. pogrešno je kriviti Boga za sve što je Jova snašlo. Nevolje za Jova je spremio đavo. Ni sam đavo nije kao osnovnu ideju imao muke koje su snašle Jova. Njegov osnovni motiv je bio pokazati Bogu da čovek Njegovu vrednost vidi samo onda, kada mu je dobro. Dakle, ovde je reč o proveri Boga a ne čoveka - Jova.

Provera? Mnogi ljudi misle da Bog kroz nevolje proverava čoveka. To je čudno mišljenje, naročito kada imamo na umu da je Bog sveznajući. On i bez testiranja dakle zna kakvi smo. On poznaje potrebe i čežnje naših srca bolje nego mi sami. Nije mu potrebno saznavati istinu o nama kroz nevolje koje prolazimo. Pa ipak, blagosloveni su oni koji svoje nevolje vide kao mogućnost pročišćenja svojih stavova i mišljenja. U bezizlaznim situacijama reagujemo jako spontano, dakle i jako iskreno. Tada najbolje saznajemo šta je u nama. Samo, da li to želimo i da priznamo? Neko će reći, da ta narav, koja se javlja u nevoljama - nije njegova stvarna narav. Iz Isusovog učenja a i života apostola znamo da upravo takve bezizlazne situacije su najbolji pokazatelj naše stvarne naravi. Bog ne mora da nas proverava. On zna kakvi smo - mi sami sebe ne poznajemo. Često smatramo sebe boljim nego što stvarno jesmo. U nevolji naše mišljenje o nama samima biva testirano, i najčešće se ispostavi da nismo takvi kakvima se smatramo. (Naša vlastita slika o nama, koju smo sami sebi naslikali po svojoj želji, biva uništena. Najbolje bi bilo, kad bi takva - uništena i ostala.) Naše JA doživi sunovrat, koje bi trebalo da postane trajno. I treba da ga prihvatimo. To je jedina mogućnost rasta i upoznavanja Boga.

Stari Zavet i trpljenje

Stari Zavet se problemom ljudskog trpljenja bavi odmah na samom početku. Razlog za ljudske muke i stradanje prepoznaje se u padu čoveka u greh. Naravno, nije potpuno razjašnjeno koliko se Bog miri sa čovekovim padom a koliko je to ustvari ispunjenje Božje pravednosti zbog čovekovog pada u greh. O meri opravdanja greha trpljenjem se ovde ne govori. Na prvi pogled, moglo bi se reći, da se Bog kroz nevolje, koje sustižu čoveka, rešava nesavladivog gneva koji se javlja prema čoveku. Pa ipak, to nije tako. Sve nevolje i stradanja dolaze kao posledica čovekovog življenja i delovanja. Mislim da Bogu uopšte nije potrebno da čoveka kažnjava. Mislim da čoveku nije potrebna kazna kao edukativno sredstvo. Ja vidim kaznu kao nezaobilaznu posledicu onoga šta je čovek uradio. Štaviše, Bog je mogao da ne dopusti kaznu na čoveka i da ga izoluje od principa pravednosti. Ipak, nije tako uradio. Sigurno je imao razlog za to. U pitanju je određena namera, koja se čoveku nikako ne sviđa i trudi se da je negira. Uvek kada dođe pod udar ovog principa upoređuje se sa drugim ljudima (po sopstvenom mišljenju gorim od sebe samog) i nalazi sebe kao nepravedno, u najmanju ruku, neprimereno strogo kažnjenog.

Radi boljeg objašnjenja teksta iz predhodnih redova, poslužiću se primerom našeg tela, koje je takođe pod vlašću ovog principa. Čovek oseća bol skoro uvek, kada je njegovo telo izloženo opasnom spoljnjem delovanju. Ako dođe do ranjavanja osećamo bol. Ako vitalni organi ne funkcionišu kako treba takođe, osećamo bol. Bol u ovom slučaju ne smatramo kao kaznu, nego shvatamo kao signal da nešto nije u redu i odmah se trudimo da otklonimo njen uzrok ako je to moguće. Sklanjamo ruku od mesta gde se možemo ispeći, trčimo kod lekara itd. Bol u duši ili stanje nevolje je takođe indikator toga, da sa našim životom nešto nije u redu. To nije kazna, već milost. Kada ne bi osećali bol dobili bi opekotine, naše telo bi bilo unakaženo... a mi i dalje ne bi ništa osećali. Naše telo bi jednostavno prestalo da vrši svoju funkciju. To što osećamo bol, pruža nam mogućnost da izbegnemo opasnosti. Pazimo na svoje korake tako da ne bi padali i posrtali. Čuvamo se od opasnosti.

Vratimo se opet ka čovekovom padu. Znamo, da je uzrok padu čovekova neposlušnost. Znamo da tamo nisu rasle jabuke nego plodovi sa drveta poznanja dobra i zla, i da je Adam stajao sve vreme pored Eve dok je ona govorila sa zmijom. I upravo ovaj razgovor sa zmijom je bio način, na koji su čovekove želje istisnute na površinu. Biblija govori o zmiji da je bila "najlukavija od svih zveri poljskih". Od samog početka je vidljiva zla namera. Kada shvatimo činjenicu da je Bog zmiju sa ovim osobinama stavio unutar Edenskog vrta, možda će nas to malo zbuniti... Šta traži zlo u savršenoj harmoniji? Treba da se zapitamo kakva je to sigurna i stalna harmonija koja nije u stanju da se odupre disharmoniji? Zmija je trebalo da bude dokaznim sredstvom onoga šta je Bog stvorio. Da li je Božje stvorenje u stanju da savlada napade zla? Da li je Bog u stanju da savlada napade zla na svoje stvorenje? Postoje mnoge situacije kada je nešto okarakterisano kao savršeno, a to ustvari i nije moguće proveriti. Bog sam je svoje stvorenje izložio opasnosti. Da li je to šokantno saznanje? Da li je Bog hteo da se poigra sa svojim stvorenjem? I da je hteo... Bog sa svojim stvorenjem može da radi šta mu je volja. Pa ipak, to nije tako. Verujem da je Bog svoje stvorenje izložio napadima zla iz tog razloga, da bi stvorenje samo shvatilo svoju ograničenost, mogućnosti i sposobnosti, i da bi iz iskustva konfrontacije sa zlom imalo sigurnost o osnovanosti svog postojanja u bilo kakvim okolnostima. Bog je omogućio izgradnju čovečjeg duha upravo mogućnošću njegovog pada. Kad čovek ne bi mogao da padne, nikad ne bi saznao kakav je predivan osećaj ponovnog uzdizanja. Radi se o jako dinamičnom principu. Radi se o principu savršenstva koje se neprekidno usavršava, i povremeno prolazi kroz nesavršenstvo. Radi se o stvarima koje stvorenje sve više otkriva rađajući novi kvalitet sopstvenog bitisanja. Na kraju krajeva, da li je uopšte moguće rasti bez savlađivanja prepreka? Kakva je plodnost u jednoličnosti? Vidimo na kraju, da svaki put kad nastane novi kvalitet života, njemu prethodi nekakva napetost i borba.

Vrhunac problema stradanja u Starom Zavetu jeste knjiga o Jovu. O tome smo već nešto rekli i u uvodu. Došli smo do zaključka da njegovo stradanje nije bilo usmereno ni ka edukaciji, ni ka pokajanju. Njega Bog nije proveravao da bi saznao to što je od samog početka znao, a na kraju je to i potvrdio. Kroz Jovove probleme je bio iskušavan sam Bog, a takođe i vrednost Boga samog u ljudskim očima, gledano kroz trpljenje. Onaj koji trpi i strada je donekle i praslikom samog Isusa, ali je takođe i učiteljem onih koji trpe i koji bi, takođe, kroz svoje nevolje trebalo da se odluče, da li za njih Bog i u nevoljama ima vrednost, ili je nema. Samo takav Bog, koji je i kada ništa ne daje, vredan da za Njega prolazimo kroz nevolje ili umiremo. Samo takav Bog je pravi Bog. Sama istorija Izraela je takođe svedočanstvo o stradanju i to upravo u tom smislu da nam pokazuje kako je grešan život doveo do propasti, i to do propasti celog naroda. Problem nastaje onda, kada se naša pažnja usredsredi na uklanjanje bola, umesto da se koncentrišemo na uklanjanje uzroka tog bola. Naročito u današnje vreme su ljudi nestrpljivi i prema bolu se odnose jako neodgovorno. To omogućuju brojne tablete protiv bolova. Tako mnogi ljudi dođu u ozbiljne zdravstvene probleme zato, što ignorišu bol kao indikator nepovoljnih uslova. Životna bol se ne može ublažiti tabletama. Stradanje u samom životu je nešto što čoveku često stoji na putu. Hvala Bogu. Na taj način možemo shvatiti da nam je potrebno poboljšanje - korekcija. Bol je dakle na ovom nivou shvaćen kao milost. Stanje bola ne treba ipak identifikovati, poistovećivati sa stanjem milosti. Napravili bismo opasnu grešku kada bi bol smatrali milošću. Bog ima dobre namere sa nama. Njegov cilj jeste naša sreća, blagoslov, blagostanje i život.

Novi Zavet i trpljenje

Nažalost, u hrišćanskim krugovima se jednom desila greška i postoji jaka tendencija shvatanja trpljenja kao milosti. To je verovatno zbog toga, što crkva blagosilja one koji stradaju i trpe, i možda mnogi iskreni u težnji za blagoslovom žele da ga dosegnu na sličan način - kroz trpljenje. To ustvari vodi ka mučenju samog sebe što se u Svetom Pismu, po učenju apostola Pavla, smatra za prividnu mudrost a u stvarnosti je to samovoljna i prividna pobožnost. To ima vrednost samo radi zadovoljenja tela (Kol 2,20-23).

Ponekad imam osećaj, da crkva ovu činjenicu namerno ignoriše, i umesto zdravog prilaza ka ovim stvarima, daje prednost i slavi trpljenje i stradanje kao put u blaženost. Mislim da je ovo u najmanju ruku kažnjivo ako ne i za potpuno odbacivanje. Kako može običan čovek doseći blaženstvo, ako ne shvativši smisao trpljenja primenjuje mučenje samog sebe u nadi da će za to biti nagrađen. Hrišćanstvo nije religija koja zahteva mučenje samog sebe. Isus nije došao da bi nam dao muke, nego život i obilje. On je trpeo da ne bi mi morali da trpimo. Spasenje i blaženstvo su ponuđene čoveku ne kroz sopstvene muke i trpljenje nego kroz Isusa Hrista i Njegovo delo. Njegovo trpljenje i Njegov blagoslov su ne samo dovoljni za naše spasenje, nego i neophodni i obavezni. To znači da, ko bi Isusovoj iskupljujućoj žrtvi hteo da doda neku svoju, taj svedoči sam protiv sebe. Njegova vera nije dovoljna, i ne veruje u iskupljujuću moć Isusove žrtve, zato što želi da je učini efikasnom nekim svojim dodacima. Ako Isusova žrtva za nekog nije dovoljna, onda je vera takvog čoveka ne samo mala, nego i u samom temelju pogrešno usmerena, zato što je takvom verom i samo božanstvo Isusa Hrista dovedeno u pitanje. A ako se sumnja u Njegovo božanstvo, onda je sve samo folklor, koji se zadovoljava sa ispraznim ritualima. Odavno znamo da nije dovoljno samo reći u šta verujemo. To može izgovoriti i glas sa magnetofonske trake, ili malo bolje uvežban papagaj. Verovati znači promeniti svoje životne stavove i prema tome oblikovati praktično štovanje Boga.

Isus je kroz svoje trpljenje doneo spoznanje istine celom čovečanstvu. Vidimo Isusa kako svojim krstom iskupljuje celo čovečanstvo i istovremeno shvatamo, da je to jedinstveno delo koje ne može niko ponoviti. Kada bi to mogao učiniti još neko, doveo bi u pitanje vrednost i efekat Isusovog dela. Jedna ovakva žrtva dovodi u pitanje istinitost druge. Ako je posle Isusove žrtve potrebna još neka druga, to onda znači da Njegova nije bila dovoljna. Sasvim obična logika tako kaže, a i u Poslanici Jevrejima se govori o sličnom sledu misli (govori se o tome da žrtve sveštenika koje se prinose u hramovima nisu dovoljne - zato što moraju da se ponavljaju; Isus je nasuprot tome "jednom žrtvom jednom zauvek usavršio one koji se posvećuju"). Gurati se pored Isusa sa svojim trpljenjem i nuditi ga Bogu kao žrtvu za svoje spasenje je ustvari ruganje Isusovom krstu.

Kakav je onda smisao trpljenja hrišćana? Dakle, nije reč o nekoj dodatnoj žrtvi, niti se radi o nekoj dodatnoj proveri, kroz koju bi Bog uvideo kakvi zaista jesmo (On to zna i bez toga)... Ostaje uvek jedno te isto. Uzrok trpljenja jeste čovekov pad u greh i uzurpiranje moći, koju je čovek dobio od Boga prilikom stvaranja. Čovek je izgubio moć - đavo je tu moć ukrao od čoveka. Čovek je izgubio i svoj položaj, i dospeo u disharmoniju (protivljenje) sa Bogom i celim stvorenjem. U tome trpi ne samo čovek, nego i celo stvorenje sve do dolaska Isusa Hrista u slavi. Ovaj ponovni Isusov dolazak je motivacija za trpljenje, ali ne i rešenje istog. Tu se stalno nameće jedan nivo trpljenja koji još nismo dotakli. To je nivo ličnog trpljenja. Najteže trpljenje je sopstveno trpljenje. Tuđe rane ne bole tako kao vlastite. Tuđa nesreća je uvek manja nego sopstvena...

Mogli bi da se ogradimo i protestujemo zbog Pavlovih reči: "Uvek se radujte... za sve zahvaljujte". Zar i za nevolje treba da zahvaljujemo? Ako treba, onda u kom smislu? Sigurno, teško je biti zahvalan dok nas razdire bol. Ipak, ako bol razumemo kao posledicu našeg stanja, onda stvari dobijaju potpuno drugi smisao. Stvarno, bol i trpljenje mogu mnogo toga reći o trenutnom stanju duše i tela, o odnosu sa ljudima i o zajedništvu sa Bogom. Nije potrebno dublje istraživanje. Takođe, bol i trpljenje mogu biti predznaci rađanja novog kvaliteta života, kao što smo o tome već govorili. To ipak ne znači da treba prizivati bol neprirodnim načinom. Svaka trudnica gleda da što više sebi olakša porođajne bolove, a ne obrnuto. Danas postoje lekovi koji izazivaju porođajne kontrakcije, ali se takvi lekovi nikada ne daju ženama koje nisu trudne. Pojava bola ne znači automatski i plodnost. Pa ipak, plodnost je nerazdvojno vezana sa bolovima. Ovo ne treba zaboraviti. Isus je to znao i dao nam je primer u svom trpljenju kako treba da se ponašamo u bolu i trpljenju.

Iz ove perspektive se već može javiti i mogućnost zahvaljivanja za trpljenje. Tek tako shvatamo da ono što preživljavamo, čini nas ustvari čvršćim i kvalitetnijim ljudima. Ako iz svega toga uspemo da izgradimo Karakter Isusa Hrista, onda trpljenje u našem životu ima najveći mogući smisao.

Nadam se da će ovo biti dovoljno kao inspiracija. Mislim da nije potrebno da pojedinačne primere detaljnije tumačim, jer je prema gornjem ključu moguće svaku pojedinačnu situaciju razjasniti. Neka svakom verniku Gospod Isus podari dovoljno strpljivosti i istrajnosti u životu. Hteo bi da spomenem i to, da nam se ponekad čini kako vernici imaju više problema i nevolja nego neverni. To nam se ne čini - to je istina. Često puta je to samo, i samo, zbog toga što mi, koji smo se predali Gospodu, istovremeno smo saglasni i sa njegovim načinom obrazovanja i života. A On nas tokom tog obrazovanja dovodi i u takve situacije koje neverni nikad i ne dožive. Mi ih doživimo, i preživimo, i to nam je na blagoslov; a oni ih ne prežive i ostaju bez blagoslova. Čini ti se, da sam sve ovo mnogo pojednostavio (zakomplikovao)? Onda čitaj sve iz početka...

^vrh

BOG, JEVREJI I IZRAEL (2)

- Vlatko Dir

Bog se lično zakleo da će zaštititi Izrael

Cela istorija jevrejskog naroda je prepuna uspona i padova, robovanja, izgnanstava, povrataka i izbavljenja. Bez obzira na duhovno stanje svog naroda, Bog ih je iznova i iznova vraćao u njihovu zemlju i ratovao protiv njihovih neprijatelja i mrzitelja, znacima i čudima.

"Pustiću strah svoj pred tobom, i uplašiću svaki narod na koji dođeš, i obratiću k tebi pleći svih neprijatelja tvojih. Poslaću i stršljene pred tobom, da teraju Jeveje, Hananeje i Heteje ispred tebe." (2. Moj. 23:27, 28)

"Daće ti Gospod neprijatelje tvoje koji ustanu na te da ih biješ; jednim će putem doći na te, a na sedam će puteva bežati od tebe." (5. Moj. 28:7)

"Evo, ja ću učiniti Jerusalim čašom za opijanje svim narodima unaokolo, koji će opsesti Jerusalim ratujući na Judu. I u taj ću dan učiniti Jerusalim teškim kamenom svim narodima; koji ga god budu hteli dignuti, satrće se, ako bi se i svi narodi zemaljski sabrali na nj. U taj ću dan, govori Gospod, učiniti da svi konji budu plašljivi i svi konjanici bezumni; i otvoriću oči svoje na dom Judin, i oslepiću sve konje narodima. Te će govoriti glavari Judini u srcu svom: jaki su mi stanovnici jerusalimski Gospodom nad vojskama, Bogom svojim. U onaj ću dan učiniti da glavari Judini budu kao ognjište u drvima i kao luč zapaljen u snopovima, te će proždreti i nadesno i nalevo sve narode unaokolo, a Jerusalim će još ostati na svom mestu, u Jerusalimu. I Gospod će sačuvati šatore Judine najpre, da se ne diže nad Judom slava doma Davidovog i slava stanovnika jerusalimskih. U onaj će dan Gospod zaklanjati stanovnike jerusalimske, i najslabiji među njima biće u taj dan kao David, i dom će Davidov biti kao Bog, kao anđeo Gospodnji pred njima. I u taj dan tražiću da istrebim sve narode koji dođu na Jerusalim..." (Zah. 12:2-10)

"Jer ovako govori Gospod: i roblje junaku uzeće se i plen jakome oteće se, jer ću se ja preti s onima koji se s tobom pru, i sinove tvoje ja ću izbaviti; I koji ti krivo čine, nahraniću ih njihovim mesom i opiće se svojom krvlju kao novim vinom; i poznaće svako telo da sam ja Gospod Spasitelj tvoj i Izbavitelj tvoj, jaki Bog Jakovljev." (Isa. 49:25, 26)

U zadnjih pedeset godina Izrael je bio napadnut pet puta od kudikamo nadmoćnijeg nepriatelja i svih pet puta pobedio. Poznati su slučajevi koji se ne mogu drugačije objasniti, nego kao direktan upliv Božje ruke. Za vreme borbi na Sinaju tokom Šestodnevnog rata su dobro ukopani Egipćani čuli i videli približavanje izraelske armije kako nadire uz pratnju stotina tenkova i bežali glavom bez obzira, a da u toj oblasti nije bilo ni jednog jedinog izraelskog vojnika! Ili, prilikom prebrojavanja odreda dešavalo se da su izraelski oficiri pronalazili vojnika više koji je, na pitanje ko je odgovarao sa "Ja sam vojnik vojske nebeske!" Ovakvih i sličnih slučajeva je bilo mnogo.

Ko napadne Jevreje će pašće pod Božju osudu

Bog je rekao Avramu i kasnije više puta to isto ponovio njegovim potomcima:

"... prokleću one koji tebe usproklinju ..." (1. Moj. 12:3)

U Mateju se nalazi veoma interesantan odlomak u kome Isus Hrist, govoreći narodima sveta sabranim pred Sobom, naziva Jevreje svojom "malom braćom".

"I odgovarajući car reći će im: Zaista vam kažem: kad učiniste jednom od ove moje najmanje braće, meni učiniste. Tada će reći i onima što Mu stoje s leve strane: Idite od mene prokleti u oganj večni pripravljen đavolu i anđelima njegovim. Jer ogladneh, i ne dadoste mi da jedem; ožedneh, i ne napojiste me; Gost bejah, i ne primiste me; go bejah, i ne odenuste me; bolestan i u tamnici bejah, i ne obiđoste me. Tada će Mu odgovoriti i oni govoreći: Gospode! Kad Te videsmo gladna ili žedna, ili gosta ili gola, ili bolesna ili u tamnici, i ne poslužismo Te? Tada će im odgovoriti govoreći: Zaista vam kažem: kad ne učiniste jednom od ove moje male braće, ni meni ne učiniste. I ovi će otići u muku večnu, a pravednici u život večni." (Mat. 25:40-46)

Bez obzira na univerzalnu primenu ovih stihova na sve verne koji su pravedni u Njegovim očima, ima više od jednog primera koji upućuju da se u užem smislu to može tumačiti kao o Jevrejima. Uporedi sa Jevrejima 2:12-16 gde kaže, "'Objaviću tvoje ime svojoj braći, usred skupštine hvaliću te...' Ne prima se, naime, anđela, nego se prima Avraamova semena. Stoga je bilo potrebno da u svemu bude sličan braći." (Čarnić)

III. O JEVREJIMA I IZRAELU U POSLEDNJIM DANIMA

Naredni odlomci predstavljaju celu seriju ispunjenih proročanstava koja su više nego zapanjujuća. Još više zapanjuje da su široki slojevi hrišćana gotovo potpuno nesvesni onoga što se dešava i nesposobni da vide da se reči Pisma ispunjavaju slovo po slovo pred njihovom ocima.

Jevreji će se vratiti u zemlju Izraelovu

1948. godine je proglašena država Izrael po prvi put posle devetnaest vekova, kao dom i utočište jevrejskom narodu i to na tlu na kome se i istorijski nalazila. Kada se zna da je Hitler razmišljao da Jevreje protera na Madagaskar i tamo im omogući zasebnu državu, a Staljin planirao da ih sve protera u azijske oblasti Sovjetskog saveza, sledeći stihovi zvuče neverovatno.

"U to ću vreme podignuti opali šator Davidov, i zatvoriću mu pukotine, i opraviću mu šta je razvaljeno, i opet ću ga sagraditi kao što je bio pre, da bi nasledili ostatak edomski i sve narode na koje se priziva ime moje, govori Gospod, koji čini ovo. Evo, idu dani, govori Gospod, kad će orač stizati žeteoca, i koji gazi grožđe sejača, i gore će kapati slatkim vinom, a svi će se humovi rastapati. I povratiću roblje naroda svog Izrailja, i opet će sagraditi puste gradove i naseliće se, i nasadiće vinograde i piti vino iz njih, i načiniće vrtove i jesti rod iz njih. I posadiću ih u zemlji njihovoj, i neće se više iščupati iz zemlje svoje, koju im dadoh, govori Gospod Bog tvoj." (Amos 9:11-15)

Bog se očigledno nije slagao sa zamislima svetskih vladara. Uistinu, pusti gradovi i sela koji su napušteni ležali stotinama godina su sada ponovo naseljeni. Pa, čija je reč ostala, reč ljudi, ili Reč živoga Boga?

Narodi će im pomoći da se vrate u svoj dom

Političke odluke Generalne konferencije Ujedinjenih nacija, kao i finasijska i materijalna pomoć Evrope i Amerike posle Drugog svetskog rata su svakako odigrale značajnu ulogu u uspostavljanju i opstanku mladog Izraela. I dok Biblija takvu pomoć naroda proriče, oni koji se protive njegovom postojanju to nazivaju veštačkim održavanjem jevrejske države.

"Ovako veli Gospod Gospod: Evo, podignuću ruku svoju k narodima, i k plemenima ću podignuti zastavu svoju, i doneće sinove tvoje u naručju, i kćeri tvoje na ramenima će se nositi." (Isa. 49:22)

Vratiće se radujući se uprkos poteškoćama

Nastanak Izraela je usledio po stravičnom istrebljenju evropskih Jevreja i njihovom progonu širom sveta. Ni naseljavanje nije išlo lako, jer se odvijalo uprkos siromaštvu, stalnoj opasnosti od ratova sa arapskim susedima i negostoljubivosti samog tla na kome se ono odvijalo. Ipak, Jevreji su se vraćali i vraćaju se sa pesmom i suzama radosti.

"Tako oni koje iskupi Gospod neka se vrate i dođu u Sion pevajući, i veselje večno neka bude nad glavom njihovom; radost i veselje neka zadobiju, a žalost i uzdisanje neka beži." (Isa. 51:11)

Izrael će postati poljoprivredno čudo

Tlo u Izraelu je ispošćeno vekovnim ekstenzivnim stočarstvom koje su Arapi tamo praktikovali po svome dolasku i još i danas praktikuju. Ovce i koze su bukvalno ogolele brda i uništile šume koje su tamo nekada postojale i celu zemlju pretvorile u sivu pustinju sa tek po kojim busenom trave ovde-onde. Priobalne oblasti su peskovite, a krajevi oko malobrojnih reka močvarni i malarični. Sve jedno, jevrejski doseljenici su se upravo naseljavali u takvim negostoljubivim oblastima, isušivali močvare, a od peščanih dina pravili zelene oaze. Svi krajevi Izraela koji su pod njegovom direktnom upravom su zeleni i svedočanstvo poljoprivrednog čuda o kome Pismo i govori. Oblasti u kojima žive Arapi su i dalje go pesak i kamen na kamenu.

"Jer će Gospod utešiti Sion, utešiće sve razvaline njegove, i pustinju njegovu učiniće da bude kao Edem i pustoš njegova kao vrt Gospodnji, radost će se i veselje nalaziti u njemu, zahvaljivanje i pevanje." (Isa. 22:6)

"Otvoriću reke na visovima, i izvore usred dolina, pustinju ću obratiti u jezero vodeno, i suvu zemlju u izvore vodene. Posadiću u pustinji kedar, sitim, mirtu i maslinu; posadiću u pustoj zemlji jelu, brest i šimšir." (Isa. 41:18-19)

Od samih početaka doseljenici su pošumljavali goleti i sadili travu otpornu na suvu klimu koja tamo vlada. Ta praksa se ni danas ne napušta uprkos namernom sečenju mladica od strane Arapa i požara koje oni izazivaju.

"Evo, idu dani, govori Gospod, kad će orač stizati žeteoca, i koji gazi grožđe sejača, i gore će kapati slatkim vinom, a svi će se humovi rastapati." (Amos 9:13)

Zahvaljujući pogodnoj klimi i pažljivom navodnjavanju, postižu se i dve do tri žetve godišnje. Izrael je jedan od najvećih svetskih proizvođača limuna i pomorandži.

Jerusalim će biti vraćen Jevrejima

1967. kada su udružene snage Arapske lige napale Izrael, najveći broj žrtava među izraelskim vojnicima, njih oko šest stotina, su pale oslobađajući Jerusalim. Vekovni vapaj i zakletva svih prethodnih generacija: "Le šana ha-ba be-Jerušalajim" - iduće godine u Jerusalimu, je došla do svoga ispunjenja.

"Jerusalim će gaziti neznabošci dok se ne izvrše vremena neznabožaca." (Luka 21:24)

Ovo je znak da se vremena neznabožaca bliže kraju!

Sav će Izrael biti spasen

Božje isčekivanje je upravljeno ka izbavljenju Njegovog naroda. To će biti duhovni preporod i povratak Bogu celog naroda. U ovom trenutku većina Izraelaca, njih 60-80 posto nisu uopšte religiozni i prema jevrejstvu se odnose kao prema tradiciji koju dele sa ostalima, ili neophodnosti zbog zajedničkog porekla i istorije progonstava.

"Jer vam, braćo, neću zatajiti tajnu ovu (da ne budete ponositi), slepoća Izrailju pade u deo dokle ne uđe neznabožaca koliko treba. I tako će se spasti sav Izrailj, kao što je napisano: Doći će od Siona Izbavitelj i odvratiće bezbožnost od Jakova." (Rim. 11:25, 26)

I dok Pavle upućuje da je duhovno slepilo privremeno, deo Božjeg plana da dovede neznabošce k' sebi, istorijska Crkva i hrišćanstvo su sve učinili da upravo ponosom, mržnjom i progonstvima to slepilo prodube i opravdaju ga među Jevrejima. Međutim, Bog ima drugačije namere, On želi da sav Izrael bude spasen. Ako smo nešto mogli da naučimo iz prethodnih proroštava, onda bi trebalo da verujemo da je i ovo na putu ispunjenja. Neka nam služi kao opomena da svakoga dana stotine Jevreja ponovo prilaze Bogu verujući da je Isus njihov Mesija i Izbavitelj. U Izraelu broj zajednica sačinjenih isključivo od verujućih iz obrezanja je u neprestanom porastu, tako da su i njihove vlasti pokušale da zakonom zabrane prelazak Jevreja u hrišćanstvo.

Svi narodi će se klanjati Bogu i Hristu u Jerusalimu

Ovo proroštvo je još uvek stvar budućnosti i verujem da mnogi očekuju njegovo ispunjenje sa radošću. Samo, Jerusalim u narednim stihovima nije simbolično ime za Vatikan, Konstantinopolj, Hilandar,Vašington, ili središte bilo koje hrišćanske organizacije, grupe, ili pokreta.

"Ovako veli Gospod nad vojskama: Revnujem za Sion velikom revnošću, i velikim gnevom revnujem za nj. Ovako veli Gospod: Vratih se u Sion i naselih se usred Jerusalima, i Jerusalim će se zvati grad istiniti, i gora Gospoda nad vojskama sveta gora." (Zah. 8:2, 3)

"I ko god ostane od svih naroda koji dođu na Jerusalim, svak će dolaziti od godine do godine da se pokloni caru Gospodu nad vojskama i da praznuje praznik senica." (Zah. 14:6)

Reč Gospodnja proroku Zahariji kaže, "...a Jerusalim će još ostati na svom mestu, u Jerusalimu", a ne ovde, ili tamo. Dakle, sudbina i budućnost hrišćana je neraskidivo vezana za Jevreje i Izrael.

IV. O ODNOSU

HRIŠĆANA PREMA JEVREJIMA I IZRAELU

Pogledajmo na kraju šta Pismo kaže o stavu hrišćana prema Njegovom "nasledstvu". Ne zaboravimo da ćemo zajedno sa njima deliti mesto na novoj zemlji i novom nebu koje će Gospod Bog stvoriti i da ono što sledi su Njegove zapovesti i očekivanja specifično namenjena dozvanima iz neobrezanja, nejevrejima koji su Njegov narod.

Ljudi i narodi koji blagosiljaju Izrael će imati Božji blagoslov i uživaće Božju naklonost

Božje srce se nije izmenilo od vremena Avrama do danas. Njegova Reč je još uvek na snazi i važi za sve one na koje se priziva Njegovo ime.

"Blagosloviću one koji tebe uzblagosiljaju, i prokleću one koji tebe usproklinju; i u tebi će biti blagoslovena sva plemena na zemlji." (1. Moj. 12:3)

Kako se ovaj blagoslov ogleda u praksi neka pokažu sledeći stihovi.

"A sluga jednoga kapetana - koga je on cenio - beše bolestan na umoru. Čuvši za Isusa posla k njemu judejske starešine moleći ga da dođe i izleči njegovog slugu. A kad oni dođoše Isusu, moljahu ga usrdno govoreći: zaslužuje da mu to učiniš; jer voli naš narod i podigao nam je sinagogu."

"... I kad su se izaslanici vratili kući, nađoše slugu zdrava." (Luka 7: 1-5, 10 Čarnić)

Blagoslov nije samo molitva upućena Bogu, već i aktivan stav ljubavi, milosti i dobročinstva prema Jevrejima kao Njegovom narodu, što se može videti iz predhodnog odlomka. Kako je ovo daleko od osuda, izliva mržnje i gorčine, kao i svesne zlobe i progonstava!

Hrišćanima je zapoveđeno da se mole za "mir Jerusalima"...

"Ištite mira Jerusalimu; neka bude dobro onima koji ljube Tebe!" (Psa. 122:6)

...i teše "moj narod"

"Tešite, tešite narod moj, govori Bog vaš." (Isa. 40:1)

Ko da teši? Jevreji sami sebe? Ne, nego verni iz neobrezanja - oni kojima je Gospod uistinu Bog će to i činiti. Zašto? Za sve patnje kako one kroz koje ih je Bog proveo, tako i one koje su im hrišćani i narodi sveta naneli mimo Božje volje. "Gle, biće ih koji će se sabirati na te, ali neće biti od mene; koji se god saberu na te, pašće." (Isa. 54:15).

Ali, umesto da teše Njegov narod, oni su ga mučili i kinjili, i time su u stvari, sebe doveli do pada. O, da bi Bog dao svojoj deci iz neobrezanja da progledaju i shvate koliko su nepravdi učinili Njegovim ovčicama iz "ovog" tora (Jvn. 10:16) i koliko su kletve na sebe navukli!

Umesto zaključka

Crkva je u mnogome zanemarila, pa i potpuno okrenula leđa onome što Sveto pismo uči i upućuje u pogledu odnosa vernih u Hristu iz neobrezanja prema Izraelu i Jevrejima i time se direktno suprotstavila Gospodu. Umesto vernosti Božjoj Reči, vekovima su preovladavali prezir i mržnja koji i dan danas tinjaju u srcima i svesti mnogih. Dug je put do pomirenja, a njemu valja da prethodi duboko pokajanje i vapaj Bogu i Njegovom narodu za oproštenjem. Na nama je da načinimo prvi korak i njime verno nastavimo.

Naham, naham ami!

Tešite, tešite moj narod!

(Isa. 40:1)

Ša'alu šalom Jerušalajim!

Molite se za mir Jerusalima!

(Psa. 122:6)

Napomena autora: Svi citati Svetog pisma su iz CHM Vuk-Daničićeve Biblije, osim ako nije drugačije naznačeno.

^vrh

misaone refleksije

LEKCIJE IZ NOJINOG KOVČEGA

- nepoznati autor

- Nemoj zakasniti na brod.

- Ne zaboravi da su svi bili u istom "čamcu".

- Planiraj unapred. Seti se, kada je Noje gradio kovčeg nije bilo kiše.

- Ostani vitalan, jer kada napuniš 600 godina, neko može da traži od tebe da uradiš nešto stvarno veliko.

- Ne slušaj kritičare - uradi šta mora da se uradi.

- Gradi uvek na višem nivou.

- Iz bezbednosnih razloga, uvek putuj u paru sa nekim.

- Brzina nije uvek i prednost. U kovčegu je bilo i zečeva, ali i puževa.

- Ako ne možeš pobediti ili pobeći - plutaj.

- Seti se, da je kovčeg bio izgrađen od strane amatera a Titanik su izgradili profesionalci.

- Nije važno koliko velika izgleda oluja, na drugoj strani uvek postoji duga.

Priložio: Žarko Đorđević (Novi Sad).

LJUBAV

- Miodrag Zvezdanović (Leskovac)

(1. Korinćanima 13:4-8)

Prava ljubav ima devet stvari,

i svaku od njih naš Gospod hvali.

Budi strpljiv kao što sam bio ja,

poručuje nam naš Gospod sa nebesa.

Neka dobrotu tvoju vide svi,

tako ćeš mene proslaviti.

Ne zavidi nikom ti,

jer te Bog mnogim darovima obdari.

Budi ponizan kao što sam bio ja,

i na nebu će te čekati večna nagrada.

Učtiv svagda budi,

da te vole ljudi.

Ne traži svoje, kao što nisam tražio ni ja,

jer na zemlji nam ništa ne pripada.

Ne ljuti se, ne ljuti se ti,

jer i tebi Bog mnoge grehe oprosti.

Ne uračunavaj nikome zlo,

jer Bog daje da sve ide na dobro.

Ne raduj se nikad nepravdi,

već stalno živi u Božjoj istini.

Svuda širi ljubav, veru i nadu,

i zauvek ćeš biti u Hristovom stadu.

"NAJVEĆE MATEMATIČKO ČUDO NA SVETU"

- nepoznati autor

Mojsije i izraelski narod su se našli u pustinji, ali šta da radi on sa svima njima? Trebalo ih je nahraniti, a za ishranu 2 ili 3 miliona ljudi je bilo potrebno mnogo hrane.

Po mišljenju vojnog načelnika intendantske službe, Mojsiju je svakog dana trebalo 1500 tona hrane. Da li znaš da bi za dovlačenje toliko hrane svakog dana bila potrebna dva teretna voza, oba dužine od 1,5 kilometara!!

Osim toga, treba imati na umu da su se nalazili u pustinji, i da im je trebalo drva za ogrev i kuvanje. Za to je bilo potrebno nabaviti 4000 tona drva što bi značilo još nekoliko teretnih vozova dužine 1,5 km. Još samo pomisli da su oni 40 godina bili u pokretu. E, da, trebalo im je i vode. Samo za piće i pranje nekoliko sudova po osobi bi im svakodnevno trebalo 49,5 miliona litara, i teretni voz sa rezervoarima dužine 2880 metara.

I još nešto. Trebalo je da pređu Crveno more za jednu noć. Da su išli po uskom putu, u koloni po dvoje, kolona bi bila dugačka oko 1200 km i za prelazak bi bilo potrebno 35 dana i noći. Dakle, mora da je postojao prolaz u Crvenom moru koji je bio širok oko 5 kilometara tako da je moglo ići uporedo njih 5000 da bi ga za jednu noć prešli.

Ali, postojao je još jedan problem. Svaki put kada bi logorovali pri kraju dana, trebalo je pronaći zemljište veličine 1200 kvadratnih kilometara. Zamisli samo! Toliki prostor za jednu noć logorovanja.

Da li misliš da je Mojsije sve ovo izračunao pre nego što su izašli iz Egipta? Mislim da nije! Vidiš, Mojsije je verovao u Boga. Bog se umesto njega postarao za sve.

Da li misliš da Bogu predstavlja problem

da se postara za sve tvoje potrebe?

"Uzdaj se u Gospoda svim srcem svojim, a na svoj razum ne oslanjaj se. Na svim putevima svojim imaj ga na umu, i on će upravljati staze tvoje. Ne misli sam o sebi da si mudar; boj se Gospoda i uklanjaj se od zla. To će doneti zdravlje telu tvome i okrepljenje kostima tvojim. Poštuj Gospoda imanjem svojim i prvinama od svega dohotka svoga; I biće pune žitnice tvoje obilja, I presipaće se vino iz kaca tvojih." (Priče 3:5-10)

Ovu priču o Mojsiju sam dobio putem maila i želeo sam da je prosledim dalje. Nakon razmišljanja o svemu što je napisano ovde i u Božijoj reči dodao sam ovaj stih iz Svetog pisma. (John Driediger)

Priložila: Nada Muzički (Beograd).

MOLITVE POZNATIH...

Bože, dao si mi zdravlje da Ti mogu služiti, a ja sam ga upotrebio za nečiste poslove. Ponovo mi šalješ bolest da me ispraviš. Ne dozvoli da ovu bolest zloupotrebim i da Te optužim zbog svoje bolesti. Loše sam upotrebio svoje zdravlje, i zbog toga si me ispravno kaznio. Ne dozvoli da zloupotrebim ovu kaznu.

Daj mi, Bože, podari mi milost i zdravlje. Dok je moje srce bilo puno Ijubavi za svet i dok sam imao snage, nemilice sam se trošio na prazne poslove. Oslobodi me ove Ijubavi. Učini da se radujem samo Tebi i darovima koji dolaze od Tebe. Amin. (Blez Paskal)

* * *

Moj Gospode, Gospodaru mog života, udalji od mene duha samovolje, neposlušnosti i mrzovolje. Podari mi duha poniznosti, poslušnosti i strpljenja. O, moj Gospode i Caru moj, pokaži moje slabosti, da ne osuđujem svog brata. (Efraim Sirijski)

* * *

Zasićeni smo, o Gospode, puninom Tvojih tajni, puni smo sa izvora Tvojih dobara. Šta da Ti damo za ovo beskonačno davanje? Gledamo na Tvoju milost i začuđeno uzvikujemo: O veličino bogatstva i tvoje mudrosti, o širino dobara, o nedostižna dubino milosti. Bili smo zaprljani svojim gresima, a Ti si nas očistio. Molimo te za milost da budemo oslobođeni, obasjani zorom uskrsnuća i radosni u tebi, Bože naš i naš Spasitelju. (Kiril Jeruzalemski)

* * *

Tebi istinskom suncu sveta koje nikada ne zalazi, Tebi koji ispunjavaš radošću sve što je na nebu i na zemlji, Tebi se molimo: Smiluj nam se i obasjaj naša tamna srca svojom svetlošću. Rasteraj maglu neizvesnosti i tamu greha. Učini da nam život bude bez mrlja i prolaznosti da možemo hodati u Tvojoj svetlosti. Sačuvaj naša srca od tame i osposobi nas za dobra dela Tebi na slavu. Amin. (Erazmo Roterdamski)

ODA BOGU

- Gavrilo Romanović Deržavin

O, Ti što prostranstvom nemaš nigde kraja

O, Ti koji živiš u kretanju svega,

U vremena toku Ti prevečni što si,

S tri božanska lica, pa ipak bez njega!

Duh koji je svugde, duh jedini što je,

Što početka nema, a ni mesto svoje,

Kojeg niko ne zna silom uma svog,

Koji je u svemu i sve ispunjava,

A kojeg mi ljudi nazivamo Bog.

Ti uništi haos. Pozvao si njega

Iz bezdana večnog i rediti stao

I večnosti toj si, rođenoj pre svega,

U samome sebi sve osnove dao;

Ostavivši tako samim sobom Tebe,

Sijajući tako sam sobom iz Sebe,

Ti si ona svetlost otkud svetlost vri.

Ti sve što postoji stvori jednim slovom

Ti si bio, jesi, uvek bivaćeš!

U vazdušnim onima plavim beskrajima,

Gde svetova Tvojih miliona ima

Gde se vazda množe i gde svaki sja,

I da drznem možda porediti ih s Tobom,

Jednu tačku samo svi bi bili sobom

A ništa bih, ništa predstavljao ja.

Ništa? Ali evo Ti u meni sjajiš

Svojim veličanstvom dobrota što gode,

Ti u meni, Bože, svaku sliku daješ

Kao što daje sunce u kapljici vode.

Ništa? I ja život osećam u sebi.

Večita mi žudnja podiže se k Tebi

U tvoje visine o kojima sni.

Duša mi o tebi - s puno sile žudi

Razmišlja i stalno promiče i sudi:

Ja postojim, jesam, dakle si i Ti.

Ti postojiš! To mi red prirode zbori,

Duša mi od srca tome zboru prista

Pa čim i razum taj zaključak stvori:

Ti postojiš, Bože, a ja nisam ništa!

Stvorenje sam tvoje, Bože, neizrečno,

Ja sam živa tvarka premudrosti Tvoje.

Istočnik života, dobrotvorče večni,

Ja sam i car prvi, duša duše Tvoje.

Tvojoj pravdi, Bože, potrebno je bilo,

Da bi bezdan smrti hrabro pregazio

Besmrtno mi biće, zemni oblik moj,

Da se duh mi večni smertnošću ogrne,

Ali da se smrću i opet povrne,

Oče, u besmrće, u zakriljak Tvoj.

O,Ti, nedostižni, kog ne shvata niko,

Ja znam vrlo dobro da je duše moje

Nemoćna sva mašta da bih rečju slio

Ma i senku samo veličine Tvoje,

Ali pošto smo dužni Tebi slavu viti,

Drukčije kod smrtnog to ne može biti

Nit će ikad moći to bolje da zna,

Nego samo dušom samo Tebi žudi

U Tvom raznovršću gubi se i bludi,

A zahvalna suza u oku mu sja.

^vrh

Smešna strana...

KAKO DA NAZOVEMO NAŠU CRKVU?

- Šta misliš, kada bi trebalo dati naziv našoj crkvi, kakav bi joj odgovarao?

- Hm... Recimo, Getsemanski vrt!

- Misliš, zato što se tako revno borimo da ostvarimo volju našeg nebeskog Oca?

- Ne, zato što se kod nas tako slatko drema...

TIŠE MALO...

"Budite tihi, ne pričajte." Govorila je učiteljica deci iz nedeljne škole dok su ulazila u salu, gde je još uvek trajalo bogosluženje.

Jedan dečak na ovo upozorenje zapita: "Zašto nam uvek to govorite, kad ulazimo u crkvu. "Neko drugo dete iz gomile na to glasno odvrati: "Jer ljudi ovde, sada spavaju, da ih ne probudimo."

MOLITVE IZ NEDELJNE ŠKOLE

Dragi Bože, u nedeljnoj školi nam pričaju šta sve ti radiš, ali, ko te menja kada ideš na godišnji odmor. - Jane

Dragi Bože, učiteljica kaže da si ti ljubomoran Bog. Pa, ja sam mislila da ti imaš sve što poželiš. - Jane

Dragi Bože, o tebi ponekad razmišljam i kada se ne molim. - Elliot

Dragi Bože, jesi li ti stvarno nevidljiv ili je to samo neki trik? - Lucy

Dragi Bože, da li si žirafu baš stvarno tako hteo da stvoriš ili se to desilo slučajno? - Norma

Dragi Bože, na venčanju koje je bilo u našoj crkvi, ljudi su se ljubili. Je li to uredu? - Neil

Dragi Bože, hvala ti za bebu, mog brata, mada sam te ja molila da dobijem kucu. - Joyce

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 13 / 2002.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Molitva je seme probuđenja - Hubert C. Mitchell

* Mjedena umivaonica - Vlatko Dir

* Augustin - James C. Hefley

* Praktikovanje lične pobožnosti - George Mueller

* Bibilijski priručnik (1) - Genri Gelej

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

zahvalni smo Gospodu Isusu Hristu za protekle dve godine zajedništva sa svima Vama. Slavimo Gospoda za sve saradnike, koji su nam slali svoje priloge. Zahvaljujemo za sve one, koji su nam se javljali i ohrabrivali nas, da nastavimo dalje...

Konstatujemo i određen broj odjavljivanja iz adresara Sionske trube... Zahvalni smo Gospodu i za to, jer tako možemo imati realniju sliku o službi Sionske trube. Ovaj broj, uz Božju pomoć, trebalo bi da stigne u 206 E-mail sandučeta u raznim krajevima naše planete: Jugoslavija, Hrvatska, Slovenija, Makedonija, Mađarska, Austrija, Kanada,... Ako se zvuk Sionske trube čuje još negde, j@vite nam to...

Uz Božju pomoć i Vašu podršku idemo zajedno dalje... Podsećamo Vas, da još uvek možete da se uključite u službu Sionske trube...

Ako Gospod omogući, hteli bi smo da početkom 2003. godine, na sajtu Sionske trube postavimo dva "kamena zahvalnosti" (SionT Godišnjak 2000/2001 i 2001/2002), kao znak zahvalnosti za Božju pomoć u protekle dve godine (1. Samuilova 7:12). Ako ste u mogućnosti, pozivamo Vas da posetite sajt Sionske trube...

I ne zaboravite, vreme je za probuđenje!

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

MOLITVA

JE SEME PROBUĐENJA

- Hubert C. Mitchell

Apostoli nisu tražili: "Gospode, nauči nas da propovedamo ili pevamo." Oni su molili: "Gospode, nauči nas moliti!" (Lk. 11:1 LB). Nek nam Bog pomogne da od našeg Gospoda Isusa i mi zatražimo isto. Neka nam bude milostiv zbog naše molitvene opuštenosti ili zbog pomanjkanja molitve u našim životima i crkvama! Kako takvi možemo ići dalje sa porukom Evanđelja u svet oko nas koji se raspada?

Pastori! Propovednici! Evanđelisti! Misionari! Uhvatite se molitvenog izazova. Jedna noć molitve nedeljno u vašoj crkvi doneće probuđenje u čitavom kraju. Ne vodite brigu o broju, ljudi koji dolaze na molitvene sastanke. Počnite sa nekoliko vernih ljudi. Molite istrajno! I kad stvari izgledaju loše, kada se osećate loše, tvrdoglavo idite dalje! Isus je rekao da "gde su dvojica ili trojica sabrana u ime moje, tu sam ja među njima."(Mt. 18:20 LB). To je sve što vam je potrebno za početak! I svako od nas to ima na raspolaganju.

Noć molitve nije laka stvar. Tad je potrebno tražiti isto što su i učenici tražili: "Gospode, nauči nas moliti!" Želudac se mora disciplinovati a telesni um "razapeti". Svaki se ud našeg tela mora podrediti Svetome Duhu.

O, svi vi koji kažete da ljubite Gospoda, dodajte malo krvi, znoja i malo žuljeva na kolenima, malo oružja i borbenosti u svoje hrišćanstvo! Bog vapi za borbenom crkvom! Za crkvom koja će ići u napad, za hrišćanima koji će se u Božje Ime suprostaviti neprijatelju ljudskih duša. Za to je svakako potrebna hrabrost! Srce puno Božje vere! A sve to se stiče od Gospoda na kolenima.

Moliti, moliti i samo moliti - moliti i postiti. To je jedini odgovor na današnje duhovne i moralne potrebe u crkvi i vašem narodu. Otvorimo naše crkve za molitvu, jer ona i treba da bude prvenstveno "dom molitve". Pozovimo narod Gospodnji na noćne, polunoćne ili višečasovne molitve, jednom nedeljno ili jednom mesečno.

CENA SE MORA PLATITI

Crkva danas ima problem - i to veliki, ona ne želi platiti cenu čekanja na Boga za silu Duha Svetog! Pravo posredovanje i istrajna molitva su žrtva, koju naš telesni čovek ne voli. Zašto se ne žrtvujemo i ne pretrpimo za veru i našeg živog Gospoda? Naši praoci su trpeli. I apostoli, i rana crkva.

Mnogobošci i brojne sekte drže svoje hramove otvorene dan i noć. Oni pale tamjan i održavaju svoje ne svete vatre da gore dan i noć. Oni smatraju svoje legende i tradicije istinitim, spremni su sve da učine da odbrane svoja uverenja. Oni se žrtvuju i trpe za nekog boga ili božicu, i to sa velikim predanjem, čak do smrti - žrtvujući sami sebe. Oni će dati i poslednju snagu i poslednju paru za svoje verovanje ili religiju, jer je smatraju istinitom.

Mi, hrišćani imamo i držimo se najveće stvarnosti svih vremena, a ipak se ponašamo kao da je to samo neka lepa legenda. U Indiji često nisam mogao, da spavam, dok su ljudi glasno po čitave noći molili i vapili svojim bogovima. Tužno je što se, jedna tako jednostavna i iskrena sklonost prve crkve, danas iskrivila i zapostavila.

IMATI DISCIPLINU

Molitva svakako traži disciplinu, uređen život. Da bi ste imali disciplinu u svome duhovnom životu, morate imati cilj. Morate želeti nešto, što će vam dati podstrek da se podvrgnete disciplini. Jeste li vi čovek sa ciljem? Šta je cilj vašeg duhovnog života?

Čovek bez cilja provodi minute sa Biblijom; čovek s ciljem sate u "Reči Božjoj." Čovek bez cilja provodi trenutke u molitvi; čovek s ciljem satima moli. Čovek bez cilja ostaje budan duboko u noć tumarajući okolo, a ujutro se kao ošamućen diže na doručak. Čovek sa ciljem koristi vreme: diže se u svitanje i traži lice Božje. Čovek sa ciljem pamti stihove svakog dana i čuva velike odlomke u svom srcu. Čovek bez cilja nikad ne pobeđuje. A čovek sa ciljem je i više nego pobednik, kroz Isusa Hrista našeg Gospoda. Budemo li bez cilja, odlutaćemo. Zapamtite: "...i to utoliko više ukoliko vidite da se približuje dan!" (Jev. 10:25 LB). Budimo ljudi s ciljem!

* * *

Pozivam svakog čitaoca ovog članka, da provede čitavu ili pola noći u molitvi jednom nedeljno, kod kuće ili u crkvi, vapeći Gospodu za duhovnim probuđenjem u svojoj zemlji. Daće Bog, da Duh pokajanja dođe na sve nas! Ovo je Božje vreme za probuđenje! Seme svakog probuđenja je u molitvenim sastancima. Zato, molite!

^vrh

MJEDENA UMIVAONICA

- Vlatko Dir

Stari zavet, njegove zapovesti, propisi i uredbe skupa sa svim događajima su 'slika i senka nebeskih stvari' (Jev. 8:5), to jest 'senka budućih dobara' (Jev. 10:1), a telo su Hristovo (Kol. 2:16,17). Po rečima mnogih Stari zavet je sakriven Novi, a Novi otkriven Stari.

Kada se obratimo Gospodu, pokrivalo koje stoji pri čitanju Starog zaveta se podiže, Hrist ga uklanja (2. Kor. 3:13-16). Tada dobijamo svetlo koje nam daje razumevanje onoga što čitamo (Luka 24:45) i u stanju smo da 'protumačimo ono što je duhovno' (2. Kor. 2:13), to jest zakon (Rim 7:14) i kako to Vuk kaže 'duhovne stvari duhovno radimo' (1. Kor. 2:13)! Zato Mojsijevo petoknjižje, ili Toru možemo nazvati: Evanđelje po Mojsiju u pet knjiga.

Hrist i apostoli su to znali (Jvn. 5:46; Luka 24:27,44), i očigledno smatrali da je ono što je rečeno i napisano bilo upućeno ljudima koji su toga bili svesni, tako da su u većini slučajeva takav pristup podrazumevali bez mnogo dodatnog obrazlaganja. Nama koji danas čitamo Pisma često izmiče pravi smisao (2. Pet. 3:15,16) koji su oni shvatali, jer nam nedostaje temeljito i duboko poznavanje njihovog vremena, običaja i pozadine njihovih verovanja. Ali Bog u svojoj prevelikoj milosti nam umnožava znanje i ovde, onda ponovo daje otkrivenja i razumevanje pružajući nam nadu da će naše poznanje Njegovih promisli i puteva jednom biti potpuno obnovljeno (Dan. 12:4; Isa. 5:13).

Pošto je Biblija prebogata simbolikom i skrivenim značenjima a poruke isprepletane i povlače jedna drugu, svaki dan rada s' Pismom donosi nešto novo. Neka ovaj osvrt na mjedenu umivaonicu (treba: bakarni lavor, ili umivaonik) bude samo skromna smernica i izazov za dalje istraživanje, a Bog neka blagoslovi svaki trud (Priče 14:23).

Mjedena umivaonica - opis:

- Deo opreme Šatora sastanka, 2. Moj. 30:26-28;

- Načinjen od mjedenih (bakarnih) ogledala žena, 2. Moj. 38:8;

- Nalazila se na putu od mjedenog oltara ka svetinji, 2. Moj. 30:18;

- Sveštenici su u njoj prali ruke i noge kada god idu u svetinju i kada se iz nje vraćaju, 2. Moj. 30:19, 20. Koliko god puta da su ulazili ili izlazili, morali su to da čine pod pretnjom smrti, 2. Moj. 30:20, 21;

- Dok su se prali vodom istovremeno su se ogledali, 2. Moj. 38:8.

Kratko tumačenje:

1.) Mi smo kraljevsko sveštenstvo, 1. Pet. 2:9.

2.) Šator od sastanka (2. Moj. 24:10; 25:8,9 - Jev. 8:5; 9:1, 6, 24) nas nešto uči o našem svakodnevnom iskustvu sa Bogom - kako da ga tražimo, kako da izađemo pred njegovo lice (Psa. 105:4 - 2. Moj. 33:7 - Jev. 13:13; Isa. 55:6; Mat. 7:7, 8; Isa. 1:12).

3.) Mjedena umivaonica - lavor je deo našeg svakodnevnog iskustva na putu od oltara ka svetinji i nazad (2. Moj. 30:18, 21 - Jev. 8:5 - 1. Kor. 2:13). Načinjena je od bakra (2. Moj. 30:18) kao i sve ostalo u dvorištu, iste boje kao i naši gresi - crvene (Isa. 1:18), bavi se očišćenjem (Jev. 10:22, 2. Kor. 7:1), dakle posredno i pokajanjem.

4.) Put je način na koji nešto činimo (Psa. 1:1, 6; Priče 4:11-19...). Noge su naši stavovi i ideje koje nas nose bilo našim ili Božjim putevima (Isa. 53:6; 55:7...).

5.) Na našim životnim putevima, čak i u službi Bogu i bližnjima mi smo u prilici da uprljamo svoje ruke - svoja dela (Isa. 1:11-17; Jak. 4:8), ili noge - svoj hod sa Bogom (Isa. 59:7; Jvn. 13:13:5-10, 12-17).

6.) Potrebno je da ih peremo svakodnevno (2. Moj. 30:19, 20 - Psa. 26:6; 73:13; 24:4 - Jev. 9:6, 'svagda'); to je samoispitivanje pred ogledalom Božje Reči (2. Moj. 38:8 - Jak. 1:23, 24) i pranje svake mrlje rečju Božjom (2. Moj. 40:30, 31 - Efs. 5:26, 27).

7.) Ako to ne činimo navlačimo na sebe teške posledice, bez obzira kakve smo žrtve prethodno podneli ili ma kako blisku zajednicu sa Bogom prethodno imali (2. Moj. 30:21 - 1. Kor. 11:27-30!).

8.) Dakle, u svetinju ne smemo ući nečisti i jesti sa Božje trpeze (1. Moj. 35:2-4; 2. Moj. 40:12; 4 Moj. 9:10-13 - 1. Kor. 11:18-34), jer sud sebi jedemo i pijemo.

9.) Pavle u 1. Kor. 11:18 i dalje govori o umivaonici ( lavoru) i šatoru sastanka. Pranje nogu i ruku je prethodilo večeri (Jvn. 13:5-10; 1. Kor. 11:8), baš kao i ulasku u svetinju i prilaženju oltaru od koga se jelo (3 Moj. 6:26 - Jev. 13:10). U dvanaestoj glavi prelazi na darove.

10.) Pranje nogu i ruku (Jvn. 13:5-17), kao i jedenje i pijenje u 1. Kor. 11 u svetlu ovog uvida se jasno pokazuju kao duhovne radnje, koje su od suštinske važnosti na putu spasenja.

Duhovna umivaonica, ili nogopranje - primena:

Prilikom Pashalne večere, a neposredno pred raspeće, Isus je kao i mnogo puta pre toga iskoristio stvarnu životnu situaciju, da bi uputio duhovnu pouku ili ispravno tumačenje Božje reči. Jovan se očigledno nije bavio detaljima smatrajući da čitaoci nesumnjivo poznaju Pismo i jevrejske običaje u vezi sa Pashom. Stoga, događaji koji su prethodili nogopranju, onako kako je opisano u Jvn. 13:5-17, su izvesno išli ovako:

- učenici, budući da su bili siromašni i putnici iz daleka, su se okupali i uronili u "mikve" u nekom od javnih kupatila u Jerusalimu, da bi po Mojsijevom zakonu mogli da jedu Pashu (4 Moj. 9:10-13).

- na putu prema sobi u kojoj je trebalo da bude večera upraljali su noge; ko je bio u Izraelu i video uske uličice u starim delovima gradova, po kojima zajedno sa ljudima prolaze magarci, konji i kamile prljajući za sobom, će lako razumeti kako je u sandalama teško stići čistih nogu na odredište.

- prva stvar koju su Jevreji činili svojim gostima i onima koji su dolazili spolja, a koja se smatrala osnovnim znakom gostoprimstva i dobrodošlice je bilo oprati im noge (1. Moj. 18:4; Luka 7:44); to je bio posao najnižeg sluge u domaćinstvu, ili roba; zato učenici to nisu uradili jedni drugima.

- Isus, znajući sve ovo, za vreme ritualnog pranja ruku koje je deo pashalnog obeda, a kao domaćin večere, uzima umivaonicu i duboko se ponizivši pored ruku pere učenicima i noge (Jvn. 13:4, 5; 2. Moj. 29:4; Jev. 10:22) dajući time kako Pashi, tako i nogopranju jedan potpuno novi smisao (Jvn. 13:7).

- prema zavetu sa Sinaja sveštenici su sami sebi prali ruke i noge (2. Moj. 30:19, 20); kada je Hrist došao poučio nas je da smo mi dužni, da to činimo jedni drugima (Jvn. 13:14) po ugledu na Njega (Jvn. 13:15).

- prati noge drugome zapravo znači poniziti se pred bližnjim i ukazati mu na svaki trag nečistote koji bi mogao da se pokaže u njegovim, njenim stavovima ili pomislima (Gal. 6:1) koje je nekako zadobio čak možda i na putu u zajednicu ili iz nje (seti se korintske crkve, oni nisu ništa sagrešili delom, ali su svojim stavom tolerisali greh - 1. Kor. 5; Rim. 1:32; Gal. 2:11-14).

- drugim rečima, prati noge jedan drugome je ukazati kroz Božju reč i na tajne pogreške za nas nevidljive, neupadljive, ili koje mi iz ovih i onih razloga previđamo (Psa. 19:12); jer kada se kao kraljevsko sveštenstvo (1. Pet. 2:9) peremo u mjedenoj umivaonici, mi peremo samo svoje lice - ono što se vidi, naličje nam pere naš brat, sestra - ono što ne vidimo mi imamo odgovornost pred Bogom jedni za druge, potrebni smo jedan drugome, mi ne možemo jedan bez drugoga!

- svaka nečistota nas može skupo stajati, jer pred Božje lice ne možemo stupiti nečisti, posledice su pogubne! (Jev. 4:16 - 10:22 - Otk. 21:27; Isa. 35:8; 1. Moj. 35:1-5; 1. Kor. 11:29; 2. Moj. 30:21).

- mi nismo u situaciji da biramo, da li će nam neko oprati noge ili ne: 'ako te ne operem, nemaš udela sa mnom' (Jvn. 13:8), jer koji gleda ko je ko 'jer ...ne pravi razliku između tela Gospodnjeg' (1. Kor. 11:29; 12:27; Efs. 4:16; 1. Kor. 12:25!); to može biti najmanja osoba u zajednici (1. Kor. 11:22; Luka 7:39); ali možemo se učiti da kada peremo noge jedan drugome ne lomimo i ne kidamo noge jedan drugome (Zah. 11:16), već u ljubavi i poniznosti (Gal. 6:1) ih peremo svojim suzama i kosom svojom otiremo (Luka 7:38). Posmatrajući sa druge strane, naš stav treba da bude: 'Neka me bije pravednik, to je milost; neka me kara, to je ulje za glavu moju; glava moja neće odbaciti, ako će i više...' (Psa. 141:5), ili kako jevrejska tradicija razume i tumači ovaj stih: 'neka me pravednik udari nežno i ukori, neka njihovo dragoceno ulje ne razbije moju glavu...'.

Zaključak:

Znajući ovo možemo da sagledamo iz drugog ugla i bolje razumemo o čemu Pavle govori u 1. Kor. 11:17-34 i zašto posle jedanaeste glave Prve Korinćanima slede 12., 13. i 14. glava. One sve zajedno govore o duhovnom Šatoru sastanka, to jest kako da tražimo Gospoda i kako da mu priđemo - o nogopranju i večeri Gospodnjoj.

Prema tome, mjedena umivaonica nas uči o vrednostima pravog nogopranja, koje su priprema naših srca i savesti u službi ljubavi bližnjima. Ono prethodi duhovnoj gozbi - večeri Gospodnjoj, našoj gozbi zajedništva i ljubavi sa svevišnjim Bogom i Spasiteljem u duhu i istini.

Ako ovo znamo, blago nama ako i izvršujemo! (Jvn. 13:17)

^vrh

AUGUSTIN

- James C. Hefley

Profesor Aurelije Augustin čestitao je sam sebi kad je učionicu u Kartagi ugledao krcatu plemićima koji su iščekivali njegovo jutarnje predavanje. Sa svojom školom u Bankarskoj ulici u prvom afričkom gradu i svojim učenjem koje je oduševljavalo buduće poslovne ljude latinskoga sveta, Augustin je bio, nema sumnje, veoma cenjen.

U svojoj dvadeset devetoj godini Aurelije Augustin je bio tipičan profesor četvrtog veka. Nastava se najčešće održavala u kućama ili iznajmljenim salama. Đačka školarina pokrivala je učiteljevu platu i druge školske troškove. Nakon što je u dvadesetoj završio retoričke i filozofske nauke u Kartagi i nakon što je godinu dana podučavao u Tagasti, (Severna Afrika), Augustin je 374. osnovao svoju školu u Kartagi.

Augustinov dar za literaturu pokazao se već u mladosti. Zahvaljujući svojoj oštroumnosti, kada mu je bilo 17 poslali su ga u školu u Kartagi. Nemoralna okolina i vaspitna blagost njegovog oca Patricija gurnuli su Augustina u grešan život.

Njegova majka Monika je bila pobožna hrišćanka i molila ga je: "Sine, čuvaj se greha i razvrata." Međutim, njegov otac je imao veći uticaj, na njega. U osamnaestoj godini Augustin je postao otac vanbračnog deteta. S prezirom je odbio venčanje - brak, ali je živeo sa ženom i svojim sinom.

Odbivši Hrista, u koga je verovala njegova majka, Augustin je sve više otupljivao kako duhovno, tako i moralno. Pristupio je manihejcima - persijski kult koji je vešto spajao zoroastrijska i hrišćanska naučavanja. Slogani ove sekte su bili: "Apelujemo na zdrav razum", "Savršeno znanje i čista istina". Ovo je izazvalo Augustinovo intelektualno zanimanje, sve dok nije iziskivalo promenu u njegovom načinu životu.

Nakon te novosti, njegova je ojađena majka posetila biskupa. Bujica njenih suza navela ga je, da izjavi: "Nije moguće da dete tih suza propadne". Godinama nakon toga Monika se držala se ovih reči, kao datih joj a samog neba.

Devet je godina Augustin revno sledio manihejske doktrine. "Stil Biblije je barbarski", govorio je svojim studentima. "Više mi kazuje Ciceron; mogu da ga shvatim." Svakako, Augustin je svoje hrišćanske prijatelje upozoravao na to da i manihejci imaju đakone, prezvitere i biskupe. Čak su držali i obred krštenja i euharistiju.

Lični susret s biskupom Faustom, koga su smatrali najvećim manihejskim učiteljem, lišio je Augustina svakog entuzijazma za mahinejce. Kada se poveo razgovor o manihejskim i grčkim razmimoilaženjima u astronomiji, biskup je otvoreno priznao svoje neznanje i nezainteresovanost. Što je Avgustina šokiralo.

"Pa, on nije ništa drugo, samo običan verski propagandista!" shvatio je Augustin. Razočaran u tom kultu i nakon što su mu huligani potpuno demolirali školu, Augustin je odlučio da ode u Rim. Kad je Monika doznala za njegove nakane, molila ga je u suzama: "Nemoj ići u taj veliki, pokvareni grad." Uprkos, njenim vapajima, on se spremio da otplovi. Na putu do broda opazio je da ga ona sledi.

"Ne, ne odlazim, majko", lagao je. "Idem na brod samo da otpratim prijatelja. Pričekaj me u crkvi Sv. Ciprijana na brdu." Augustin se ipak ukrcao na brod i zaplovio prema Italiji. Majka ga je čitavu noć čekala u crkvi, pre no što je počela da ga traži po gradu. Kad je otkrila da ju je prevario, bila je ponovno slomljena, ali je ustrajno nastavila da moli za njegovo obraćenje.

Nedugo po svom dolasku u Rim Augustin se razboleo i skoro umro od velike groznice. Pa ipak, i tada je odbio da u majčinoj veri potraži utočište i spas. On više nije nepokolebljiv manihejac koji drži i traži istinu; sada se okrenuo grčkim filozofima.

Zdravlje mu se povratilo, otvorio je retoričku školu u gradu na sedam brežuljaka. Godinu kasnije jedan ga je visoki rimski činovnik imenovao profesorom retorike u Milanu.

Biskup Ambroz, pobožan čovek, hrišćanin, bio je najuticajniji čovek u Milanu i bilo je posve prirodno da ga novo prispeli učitelj potraži. "Dobro došli u naš grad", srdačno ga je pozdravio Ambroz. Augustin je odlučio da posluša njegovu propoved u crkvi.

Nakon što je čuo Ambroza, Augustin je njegov retorički stil ocenio kao sjajan. Dok je kritički slušao, istina hrišćanske poruke počela je delovati na njega. "Možda se majčina vera može ipak opravdati", razmišljao je.

Tada je Monika došla u Milano. "Majko, nisam više manihejac", izjavio je mirno. "Ali još nisam ni hrišćanin", dodao je. Monika je radosno obnovila svoje molitve za njega. Majka i sin su zajedno počeli pohađati crkvu.

Augustin je čuo Ambroza kako govori o grehu cara Davida: "Da je David grešio, to je ljudski, da se pokajao, to je izuzetno. Ljudi slede Davida u grehu, ali ga napuštaju kad se izdignu do priznanja." Augustina je opsela vlastita prošlost; David se pokajao, ali on nije.

Njegovi prigovori na račun hrišćanstva, počeli su da padaju, jedan po jedan. Osvedočio se da je Isus rođen od Deve Marije i da je Biblija nadahnuta knjiga. Uz to, bio je tu i pobožan život njegove majke. Ipak, postojala je još jedna visoka planina, ispred koje se nije osećao sposoban da je savlada.

Držao je da je njegov nemoralan život postao neminovnost. Želeo je postati hrišćanin, ali je osećao da ne može nadvladati svoje grešne strasti. Danima se njegova vera borila sa strahom. Onda je, juna 386. pričao prijatelju Alypiusu o svojoj tegobi. Kad se rasplakao, otišao je u vrt, bacio se pod neku smokvu i zavikao: "Bože, zašto ovog trenutka ne napraviš kraj mojoj optužbi?"

U tom trenutku začuo je komšijino dete kako peva: "Tolle lege! Tolle lege!" (Uzmi i čitaj! Uzmi i čitaj!) "Igra li se?", upitao se. "Ili je ovo božanski nalog za mene da otvorim Bibliju i da je čitam?"

Otvorio je primerak poslanice Rimljanima, što ga je ostavio u vrtu, i pročitao prvi odlomak koji je ugledao: "Živimo pristojno - kao po danu, ne u pirovanjima i pijankama, ne u bludu i raskalašnosti, ne u svađi i zavisti; nego uzmite na sebe Gospoda Isusa Hrista, i ne starajte se za telo - kako ćete zadovoljiti požude." (Rimljanima 13:13-14 EČ).

Pun radosti pokazao je taj odlomak Alypiusu. "Oslonio sam se na Hrista," uzviknuo je. "Srce mi se žari svetlošću mira." Požurili su da kažu majci Moniki kako su joj trideset i dve godine molitve urodile plodom. Kasnije, nakon dugog razdoblja molitve, posta i naročitih proučavanja, Augustina i njegovog sina, Adeodatusa krstio je biskup Ambroz.

Augustin je smerao da se vrati u Afriku i da u Tagasti vodi miran život hrišćanskog laika, a dok je čekao brod, umrla je njegova pobožna majka Monika. Samo nekoliko dana pre smrti rekla je sinu Augustinu: "Moja je nada, što se ovoga sveta tiče, sada ispunjena. Postojao je samo jedan razlog zbog koga sam htela još malo poživeti. Želela sam da u tebi vidim hrišćanina pre no što umrem."

Augustin je potpuno promenio svoje namere i proveo još godinu dana u Rimu, gde je napisao četiri knjige. Nije ni bio svestan toga da se upustio u karijeru pisca, koji će imati uticaj na Hrišćanstvo u toku mnogih narednih vekova.

Kad je 388. dospeo u Afriku, prodao je očevo imanje i većinu novca podelio siromasima. Zadržao je jednu zgradu za potrebe hrišćanske zajednice koju je ovde utemeljio. Sa svojim prijateljima posvetio se životu proučavanja Svetih spisa i molitvi.

Tokom tri godine u Tagasti, Augustin je nastavio da piše. Godine 391. obišao je crkvu u Hippo Regiusu, gradu zapadno od Kartage, nedaleko mora. Članovi nove crkve radosno su ga dočekali i poveli do svog biskupa. Kasnije je skupština jednodušno zatražila da ga se postavi na mesto pomoćnika starom biskupu Valeriju. Augustin se nastanio u Hippo Regiusu i, na Valerijevu molbu počeo je da propoveda i podučava obraćenike. Godine 396. nasledio je Valerija na biskupskom položaju.

Naredne 34 godine bile su plodonosne. U to vreme je napisao više od sedamnaest knjiga, od kojih se dve i danas ubrajaju među najveća dela latinske književnosti: "Božji grad" i "Ispovesti".

Kad je 410. gotski glavar Alarik osvojio Rim, Augustin je bio nadahnut da napiše "Božji grad". U njemu je opisao poreklo i rast dva grada. Jedan, grad ovoga sveta, napravili su ljudi koji žive za sebe i materijalne stvari. A ljudi nadahnuti Božjom ljubavlju stvorili su drugi grad, Božji grad.

Književni kritičari su njegove "Ispovesti" prozvali "jednom od sto najvećih knjiga svih vremena". Ta knjiga, je potpuno posvećena i prožeta Bogom, veoma se često iz nje navodi citat: "Ti si nas stvorio za sebe i naše je srce nemirno, sve dok se ne smiri u tebi".

Tokom biskupovanja u Hippu, Augustin je kroz svoja dela bio poglavito odgovoran za službenu osudu pelagijanizma, snažnog pokreta koji je naučavao spasenje kroz dobra dela, kao i to da je Hristova smrt bila samo primer ljudima, a ne i stvarno otkupljenje.

Augustinovo snažno naglašavanje Božje milosti i suverenosti imaće dubokih učinaka u kasnijim razdobljima crkvene istorije. Uznemireni Nemac Martin Luther proučavaće njegovu doktrinu o opravdanju verom i pobuniće se protiv rimske crkvene hijerarhije srednjeg veka. Kalvin će učenja o prvom grehu i predestinaciji zidati na Augustinovim doktrinama o prvom grijehu, utičući tako na veći deo Evrope i Novoga sveta.

Ali, na žalost slavni Augustin je propovedao i neke doktrine koje su narednih godina upotrebljene za izgradnju jedne "svemoćne crkve". One su doprinele da se stvori privilegovani sloj sveštenika, i to tako da im se dalo isključivo pravo da vrše obred krštenja, što se počelo smatrati neophodnim za spasenje, pravo da kažnjavaju jeres, da propisuju u crkvi vršenje određenih spasonosnih dela, koja su pružala vrlo nesigurno spasenje dušama - samozavaravanje. Posle, par vekova, ova izopačena učenja, svezaće živote i duše bezbroj ljudi.

Do 430. Rim je već bio pao u ruke varvarima. Veliko carstvo se mrvilo a rimska se crkva našla u vakumu vlasti, nastojeći da sačuva kulturu Zapada i proširi crkvenu vlast nad novim narodima i državama što su se izdizali.

Dana 28. avgusta 430. dok je Hippo bio opkoljen Vandalima sa severa, Aurelije Augustin je mirno umro. Bio je zadnji biskup Hippa. 432. Vandali su spalili grad. Augustin je ujedno bio poslednji veliki teolog pre dolaska srednjeg veka, mračnog perioda koji je od 590. trajao gotovo hiljadu godina i u kojem su se i duhovni i intelektualni život borili za opstanak, u mraku. U mnogim je mestima i u mnogim trenucima civilizacija u Evropi izgledala više mrtva nego živa.

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

PRAKTIKOVANJE LIČNE POBOŽNOSTI

- George Mueller

Ako si hrišćanin, onda tvoj životni prioritet treba da bude, izgradnja i očuvanje tvog ličnog odnosa sa Isusom Hristom. No, veoma često vreme lične pobožnosti, bude prva žrtvovana između svih obaveza jednog prezauzetog dana. Naravno, ponekad je poželjno da molimo "u hodu", ali ovo ne sme da postane naša navika. Svakog dana, svako od nas treba da stane, zaustavi se i "isključi se" iz ovoga sveta, i bude nasamo s Bogom - da govori Njemu i da sluša Njega.

Ovaj tekst će biti od velike pomoći onima koji imaju problema u ovoj oblasti. George Mueller nam daje neke praktične savete, koje nam mogu biti od pomoći u održavanju naše lične svakodnevne pobožnosti. Kako možemo znati volju Božju i želje Božjeg srca, ako se redovno ne sastajemo s Njime i ne dajemo Mu priliku da nam govori? Naša molitva je da ovaj tekst bude od pomoći mnogima. (Melody Green, Last Days Ministries)

* * *

Sam Gospod me naučio ovim istinama a sada posle petnaest godina, odlučio sam da to i zapišem. Tokom svih tih godina ja nisam ni jednom izgubio blagoslov ovih lekcija.

PRVI OBROK U DANU

Gospod me naučio da prvi posao, koji treba uraditi u novom danu je da učinim moj duh sretnim. Moja prva briga ne treba da bude razmišljanje na koje načine mogu služiti Gospodu i proslaviti Ga, već kako da moj duh bude u jednom srećnom (blaženom) stanju u Gospodu, moram se pobrinuti za svog unutrašnjeg čoveka. Govoriti, propovedati istinu nevernicima ili služiti drugim hrišćanima, može biti činjeno u pogrešnom duhu, ako moj duh nije srećan u Gospodu. Plodna služba za Gospoda proizilazi prirodno, iz mog svakodnevnog vremena, moje lične pobožnosti, iz mog unutrašnjeg čoveka, koji se svaki dan hrani i jača u Gospodu.

U početku, kada sam shvatio ovu istinu, moja praksa je bila da se pomolim, čim ustanem ujutro i obučem se. Onda sam shvatio da to nije dovoljno, i da najvažnija stvar je da čitam Reč Božju i da razmišljam (beleška) nad njom. Na ovaj način moj duh je bio ohrabren, presvedočen, upozoren, pohvaljen i poučen. Ovo svakodnevno provođenje vremena nad stranicama Svetog pisma, otvorilo mi je ulazak u bogato zajedništvo sa Gospodom.

SVAKODNEVNI OBROK

Počnem čitanje od Novog zaveta, svakog dana, rano ujutro. Posle kratke molitve Gospodu, da me blagoslovi Njegovom Rečju, ja počnem da razmišljam o onom šta sam pročitao, o svakom stihu. Ovo činim ne zbog toga da bi nekoga poučio o tome ili da bi sebi spremio propoved, već da bi došao do hrane za moj duh. Rezultat ovakve prakse je uvek, da skoro posle već par minuta, ja bivam oslovljen od Duha Svetog o mom grehu ili ponukan na molitvu za potrebe drugih ili moje lične. Znači, iako lično vreme pobožnosti nisam počeo molitvom, razmišljanje nad Rečju Božjom me uvek samo uvede u nju.

Pošto izlijem svoje srce u molitvi, nastavim svoje razmišljanje nad sledećim stihom ili stihovima iz Reči Božje, dok ponovo ne uđem u spontanu molitvu, za sebe ili druge - kako me k tome sama Reč vodi. Tokom svog ovog vremena, imam na umu samo to da je ovo vreme, kada treba da pružim hranu mojoj vlastitoj duši. Ovakva praksa je rezultirala time, što sam bio naveden na ispovedanje svojih greha, zahvaljivao Bogu i zastupao druge a moj unutrašnji čovek je bivao nahranjen, i neverovatno ojačan a moj dan bi započinjao sa dubokim mirom i svesnošću o Božjoj prisutnosti.

Kasnije tokom dana, Gospod mi je pokazao da hrana koju mi je On pružio ujutro, postaje hrana i za druge, pošto bih to podelio sa drugima kojima je "baš takva reč trebala". Iako, o njima i njihovim problemima nisam uopšte razmišljao tokom svoje lične pobožnosti, jer je moj cilj bio da nahranim svoj duh.

SVARITI OBROK

Volim da sat-dva pre doručka, izađem sa svojom Biblijom napolje i da tamo čitam i meditiram Rečju. Šetam kroz prirodu ili sedim na stepeništu, ako mi je teško hodati. Ova šetnja je ujedno dobra i korisna i za moje telo. Nekad sam vreme provedeno u šetnji smatrao za izgubljeno, ali sada je to za mene veoma korisno i primamljivo, ne samo za moje telo već i za moj duh. Šetati napolju pre doručka, ne mora biti spojeno sa vremenom lične pobožnosti, ali svako treba da radi onako kako mu najviše odgovara.

Prava razlika između moje bivše prakse i sadašnje je u sledećem: Pre sam odlazio na molitvu, čim bih ustao ujutro, i provodio sam vreme na molitvi sve do doručka. Obično sam počinjao sa molitvom, osim ako se moj duh nije osećao spreman na to. Onda bih prvo čitao iz Biblije. Rezultat? Često sam provodio na kolenima pola sata i više, dok stvarno nisam počeo da se molim sa pažnjom, otvorenog i poniznog srca. I često sam se borio sa mislima, s mojim umom, sa svojim pitanjima, više nego što sam se uopšte stvarno molio.

Ovako nešto mi se sada retko dešava. Obuzet sam i vođen istinama iz Reči Božje njima vođen u molitvu i zajedništvo sa Bogom. Počinjem sa Bogom da komuniciram kao sa svojim ocem i prijateljem (ranije sam mislio da toga nisam dostojan) o stvarima koje On donosi pred mene iz svoje Svete Reči. Često sam zapanjen i začuđen da neke istine pre nisam video u Reči, iako sam te stihove pročitao mnogo puta. Niko ih ni nije nikad pokazao ili o njima govorio, ali sada mi sam Bog predočava i otkriva mi nove stvari. Danas sam snažno presvedočen, da je volja Božja za svako Njegove dete, da ono ima svoje vreme lične pobožnosti svakoga dana, da bi zadovoljilo potrebe svog unutrašnjeg čoveka.

HLEB NAŠ SVAKIDAŠNJI

Jedna od elementarnih potreba našeg tela je hrana i naše telo ne može živeti bez nje. Tako to biva i sa našim unutrašnjim čovekom. Šta je to hrana za našeg unutrašnjeg čoveka? To nije molitva, već Reč Božja. I to nije samo jednostavno čitanje Reči Božje - poput tečenja vode iz slavine, već je to razmišljanje i svest o onome šta se čita i primenjivanje pročitanog u svom životu.

Molitva na sate - minute, zahteva koncentraciju i jaku volju, kao i isplanirano vreme dnevnih dužnosti - a prisutna je i opasnost da se sve ovo vremenom svede na formalizam. Najbolje vreme za molitvu je, kada je naš unutrašnji čovek, dotaknut istinama iz Reči Božje. Kada nam nebeski Otac progovori, ohrabri nas, uteši nas, pouči nas, ponizi nas i presvedoči nas. I onda, kada se duhovno osećamo veoma slabi i nespremni za molitvu, mi možemo čitati Reč Božju i meditirati nad pročitanim. Ustvari što smo slabiji to nam treba više ovoga, a ono nas čini spremnima za molitvu.

Lakše je koncentrisati se na molitvu, kada naš um meditira o Reči Božjoj. Naglašam to tako često, jer sam se uverio da ovo funkcioniše na meni. Da, ovo zaista besprekorno funkcioniše i potpuno je promenilo moje zajedništvo sa Gospodom, stoga svakome ovo savetujem. Verujem da mi je Gospod na ovaj način mnogo puta dao snagu i mir za razna teška vremena i kušnje koje su dolazile na mene. Ovakvu ličnu pobožnost praktikujem već 15 godina, svakoga dana i preporučujem je svakome.

Velika je razlika u svakodnevici, kada se dan započne radosnim duhom i nahranjenim unutrašnjim čovekom, nego kada se u dan i dnevne obaveze krene sa nespremnim duhom. Bili spremni ili ne, potrebe, kušnje, problemi će doći, i neće pitati da li ste za njih spremni ili ne.

BELEŠKA: "Meditacija, meditirati (Latinski: meditari) - duboko razmišljanje, duboko se zamisliti, utonuti u misli." dr B. Klaić. RJEČNIK STRANIH RIJEČI. Natrag na tekst.^

Izvor: Last Days Ministries.

George Mueller (1805-1898) je više poznat kao "otac siročadi". On se brinuo za hiljade dece, i to tako što je zavisio samo od Boga, i samo od Boga u ispunjavanju njihovih potreba. Kada je osnovao Institut za poznavanje Pisma, u 1834. njegov cilj je bio da pomaže rad nedeljnih škola, izdaje Biblije i traktate, ali i da brine o siročadi. On tada nije ni imao u vidu da će ova organizacija postati jednog dana vodeći distributer Biblija i drugih knjiga duhovnog sadržaja i učesnik u misiji sveta danas.

George Mueller je od Gospoda izmolio skoro sedam i po miliona dolara. U svom molitvenom dnevniku zabeležio je 50.000 odgovora na molitve, od toga na 5.000 mu je Gospod odgovorio istog dana. Išao je na sedamnaest putovanja, na kojima je propovedao pred skoro tri miliona ljudi. George Mueller je živeo i verovao rečenici: "Pouzdanje u Boga je najvažnije i iznad svih okolnosti i događaja."

^vrh

BIBLIJSKI PRIRUČNIK (1)

- Genri Gelej

I. CRKVENI PLAN ČITANJA BIBLIJE

Svaka crkva treba da ima svoj plan čitanja Biblije, i u okviru tog plana, trebalo bi da bude propoved na osnovu onoga što je čitano prethodne nedelje.

Na ovakav način, ujedinjuje se propoved pastora sa čitanjem Biblije od strane članova crkve. Primenjivanje ovog saveta od strane crkve, svakako bi doprinelo oživljavanju crkve, pod uslovom da pastor duboko veruje da je Biblija Božija Reč.

Crkva i Biblija idu zajedno. Crkva postoji zato da bi se propovedao i veličao Isus Hrist, o kome govori Biblija - i nizašta više. Crkva koja ne stavi Bibliju na presto ljudskih srca - lažna je i ne odgovara svojoj nameni. Biblija nije neka obična knjiga koja je samo za propovednike i učitelje. Ta knjiga jeste za sve ljude. Propovednici i učitelji, koji se oslanjaju na neku drugu osnovu, ne treba da budu biti iznenađeni, kada se njihov trud, na posletku pokaže uzaludnim.

Bez obzira na raznovrsno širenje Hrišćanske istine u našim organizovanim crkvama, Biblijskim školama i fakultetima koje pripremaju propovednike i crkvene vođe sa odličnim religijskim obrazovanjem; bez obzira na izdavanje velikih količina hrišćanske literature i na konstantan rast broja skupova i organizacija na kojima se diskutuje, uči i govori u ime Biblije i čak se citiraju čitave glave i stihovi; - većina članova crkve ima takav odnos prema Bibliji, kao da ona objavljuje nešto drugorazredno, nešto što ne postoji u njihovom životu. Ljudi žele da slušaju propovednike i starešine crkava, da diskutuju o Biblijskim događajima, ako se oni dotiču njihovih života. Međutim, da čitaju Bibliju sami, to rade samo neki. Od 100 članova crkve, moguće je da samo jedan zna kako se sve Biblijske knjige zovu i o čemu se u njima govori. Moguće je, da više od 3/4 američkih članova Protestantskih crkava ne mogu da nađu i kažu, bez pripreme, Propoved na gori ili čak Deset zapovesti.

Posebno zbog nepoznavanja Biblije, ravnodušnosti prema njoj i ignorisanju, oni nemaju osećaj duboke odanosti prema crkvi ili osećaj krivice zbog toga. U proseku, od 100 članova crkve, manje od 1/3 ili 1/4 nedeljno bogosluženje posećuju stalno.

Kako je to strašna osuda popularnim metodama crkvenoga rada! Nije li žalosno zanemarivanje vaspitanja, koje stvaraju naše crkve? U većini slučajeva to je crkva laodikejskog tipa: Ona je ravnodušna, puna je neslaganja, niti je hladna niti je vruća, ima taštinu; ili to može biti tip sardske crkve, gde je samo malo onih, koji nisu opoganili svoje haljine. Mene čudi to kako članovi crkve mogu biti tako ravnodušni, nemarni prema knjizi koja nam govori o Spasitelju, ali mnogo više me začuđuje to, što crkvene vođe tako malo rade po tom pitanju. Nema sumnje u to, da je najslabija tačka crkve danas oskudica crkvenog vođstva, koje služi za usmeravanje i upravljanje ljudi ka jedinstvenoj celini, koja se javlja kao izvor i temelj onoga na šta je Crkva pozvana.

Čitanje Biblije u crkvi zajedno sa propovednikom

Mene začuđuje to da takozvani "modernisti" sa svojim odličnim stavom prema Bibliji, nemaju nikakav interes da privuku svoje ljude za čitanje Biblije.

Takve vođe jesu petokolonaši koji podrivaju hrišćansku veru unutar crkve. Oni ne posvećuju dovoljno pažnje čitanju Biblije na skupu vernika. Ove reči nisu u njima.

Ono što dovodi u sumnju jeste to, da naši "konzervativni" propovednici, koji sa borbenom strašću objavljuju svoju veru u Bibliju kao u Božju reč, troše svoj rečnik za proslavljenje i hvaljenje Biblije, imaju tako malo brige za svoje članove, ne ohrabruju ih da čitaju Bibliju, oni su ravnodušni prema ovoj knjizi.

Ovo je meni, jednostavno neshvatljivo! Pastor propoveda, učitelji uče, profesori na fakultetima marljivo vaspitavaju mlade služitelje crkava, da bi se oni razvili u više pravaca za službu Gospodu. Ali gde su crkve, služitelji, profesori na fakultetima, koji su osim poziva, vremenom pribegli ka svestranim metodama, da bi stvorili naviku čitanja Biblije među onima, koji se nalaze pod njihovim pastorskim starateljstvom? Svi poduhvati i metode savremene crkvene organizacije i sva njena delatnost, izgledaju određeni za to, da stvore utisak, da sve zavisi od propovedi. Propovedanje je zapovest od Boga, to jest propovedanje celokupne istine Svetoga Pisma. Ovo može da bude izvrtanje novozavetne reči "propovedanje", kada je primenjuju za nadahnuće na propovedaonici. Naravno da propovedanje o Bogu ne podrazumeva propovedi potpuno lišene uputstva Božije reči, kako je to rasprostranjeno u sadašnje vreme. U svakom slučaju, propovedanje čak i sa najlepšim planom i na najlepši način, nikad nije bilo namenjeno od Boga kao zamena za čitanje Biblije od strane samih članova crkve.

Svaki član mora da čita Božiju Reč. Ovo je jedna od osnovnih karakternih crta zdrave hrišćanske crkve, naravno, kada se sprovodi u pravilnom smeru. Ona više od bilo čega drugog pomaže hrišćaninu da bude onakvim, kakvim bi trebao da bude na svom životnom putu. Ako crkva u osnovi može da izgradi predane čitaoce Božije Reči, onda će to proizvesti korenitu promenu u crkvi. Kada bi sve crkve mogle da podstaknu svoje članove da čitaju Bibliju, tada bi oni, sigurno i oslobodili društvo od svega nevaljalog, što je nemoguće učiniti na neki drugi način.

Primer iz Srednjeg veka. Od 10-15 veka, crkva je pod vlašću Papa, upravljala svetom despotskom rukom, kao i svaka druga zemaljska imperija. Nije li čudno to, da su crkvena vrhovna vlast i mračni srednji vek postojali u isto vreme? Crkva je kao "svetlo" sveta, dala svetu mračni srednji vek. Zašto? Zato što je papinstvo ugušilo slobodu, zabranilo širenje Biblija među ljudima, kažnjavalo ljude za čitanje i sa bezgraničnim samopouzdanjem zamenilo Bibliju papskim ukazima. I sve ovo je dovelo do dobro poznatog mračnog srednjeg veka. Hiljadugodišnje carstvo je već tada moglo doći umesto srednjeg veka.

Primer iz doba Reformacije. Vrata za Bibliju su bila otvorena sa Martinom Luterom, i njeno širenje među ljudima bilo je podržano neuporedivom i nepobedivom dušom samog Lutera, oca protestantske reformacije. Ova reformacija je proglasila slobodu savremenom svetu - to je bio moćni korak napred ka razvoju čovečanstva.

Onaj ko dobro poznaje istoriju, odlično zna za to, koliko mi našu slobodu dugujemo Bibliji i svemu onome što nam je drago u životu.

Primer iz vremena Engleske Kraljice Elizabete. U knjizi o engleskoj istoriji autora Grina napisano je: Nikada nije bilo takve moralne promene u Engleskoj, kao u poslednjem periodu vladavine kraljice Elizabete. Engleska je postala narodom knjige, i ova knjiga je bila Biblija. Bibliju su čitali ljudi svih klasa i slojeva. I rezultat je bio veliki. Moralni pravac je bio promenjen.

Nešto najlepše što crkva može da uradi danas, jeste to da Božju Reč usadi u srca ljudi. Samo na ovaj način crkva može doprineti rešavanju svih drugih problema. Reč Božja je najjače oružje crkve. Da li je ovo moguće? Da li je ovo praktično? Da li je moguće da svi članovi crkve postanu redovni čitaoci Biblije? Naravno da mogu, i to za kratko vreme. Sve što je za ovo potrebno jeste, da propovednik veruje u ovo i da ovome posveti svoje srce. Nije dovoljno samo propovedati o čitanju Biblije čak i kada se o ovome često priča. Moguće je da se neko i odazove tome?! Ali kada propovednik stvarno hoće da privuče svoje članove za čitanje Biblije, on onda mora da sastavi određeni plan za čitanje Biblije i da ga predloži svojim članovima. Propovednik mora sve da uradi, da bi članovi crkve razumeli da on od njih očekuje učešće u ovom delu crkvenog života. On sam lično mora da bude inicijator, on mora da se drži ovoga iz nedelje u nedelju, na jedan ili drugi način, on mora ovo, davati njima godinu za godinom, i sve to će pokazati njegovu ozbiljnost prema ovome i prema spremanju propovedi.

Što se tiče propovedi, nije potrebno izabrati tekst iz Biblije koji nisu čitali ostali članovi i širiti ga u tipičnu propoved, koja ne pobuđuje članove da čitaju Bibliju. Propoved mora da bude proučavanje onog dela Pisma, koji su čitali. Treba skrenuti pažnju ljudi na njene najlepše delove, na najinteresantnije činjenice i korisne lekcije, kao što je bila lekcija Biblijskog časa. Nema nikakve sumnje u to da će se svaka prosečna crkva iskreno i sa zadovoljstvom odazvati na ovakav napor od strane propovednika. Ali, neki ljudi mogu reći da nije interesantno nedeljnu službu učiniti Biblijskim časom. Nije li proučavanje Biblije interesantnije, nego uobičajeni način propovedanja?

Da li mi mislimo da je većina ljudi u crkvi tako malo biblijski inteligentna i nema želje za dubokim propovedanjem od strane propovednika? Nasuprot tome, sigurni smo da većinu ljudi interesuje takav plan i da se oni nikada ne bi umorili od tako sročenog plana. Nikada! Nikada! Oni će voleti i poštovati svog propovednika zbog ovakvog načina rukovođenja, podsticanja i pomoći u sticanju takve navike. Šta bi sve proizvelo primenjivanje ovakvog plana? Primenjivanje datog plana bi proizvelo vernost crkvi, crkve bi bile prepune. Interesovanje za slušanje propovedi bi se povećalo, a takođe i znanje Božije reči. Hrišćanstvo bi se širilo a zajedno sa njim i duhovna snaga i porodični oltar (čitanje Božije reči i molitva), porodično jedinstvo. I kakav još lek ima za neodlučne, ravnodušne članove crkve, koji traže svetska zadovoljstva? Šta još propovednik može da kaže takvima, što bi donelo veće rezultate? Postoji li još neki evanđeoski metod? Postoji li lakši, sigurniji i zdraviji put privlačenja ljudi za Hrista, nego kroz ličnu reč Isusa Hrista? Koji je još efektivni metod za dosezanje nespašenih ljudi? Koji je lepši temelj za obnovljenje? Može li crkva da ima bolji zadatak, nego da pretvori zajednicu, ili celokupno društvo u čitaoce Biblije?

Pretpostavimo da crkva ima takav plan čitanja Biblije, usvojen od strane članova crkve sa nedeljnom propovedi, kao što je to ovde predloženo. I pretpostavimo da je crkva prihvatila plan čitanja Biblije ne samo od strane članova crkve, već i od strane društva u celini, i šalje povremeno pisma koja sadrže plan čitanja Biblije, sa pozivom na nedeljno bogosluženje. Ima li lepšeg evangelizacionog metoda od ovog? Ako ovo nije posao propovednika, šta je onda njegov posao?

II. POSEĆIVANJE CRKVE

Posećivanje Crkve jeste čin obožavanja i poštovanja Boga

Svi Hrišćani bi trebalo da posećuju crkvu svake nedelje, izuzev za vreme bolesti, neophodnog rada, ili kada se radi o nekoj drugoj neodložnoj obavezi. Ovo treba da bude stvar savesti i čin našeg Bogopoštovanja. Crkva je najbitnija ustanova društva. Nedeljno bogosluženje se javlja kao osnovni metod izvršavanja svog rada u društvu. Ništa u životu društva, nema takvog značaja kao stalne nedeljne službe.

Svaki vernik treba da voli svoju crkvu, i u određeno vreme na sastancima mora da slavi Onoga, zbog Koga ona u stvari i postoji.

Šta to znači? Pretpostavimo da bogosluženje odgovara svojoj nameni, i kada bi crkve bile pune svake nedelje, društvo bi to odmah primetilo a to bi označavalo da crkva ispunjava svoju evanđeosku namenu. I kao rezultat toga rešili bi finansijske i misionarske potrebe. Celokupni crkveni rad bi bio napredniji. Ovo bi ojačalo crkvu. Od ovog zavisi rešenje problema, koji stoji pred hrišćanstvom! Kada bi svi hrišćani počeli da ispunjavaju ovu temeljnu hrišćansku obavezu, to bi veoma povećalo uticaj crkve i Isusa Hrista, zbog Koga crkva i postoji.

Zbog čega je potrebna crkva? Da bi se Hrist propovedao ljudima. Crkva nije bila stvorena od strane ljudi, ali je ljudi koriste i zloupotrebljavaju. Crkva je bila stvorena od strane Isusa Hrista. Isus Hrist je duša crkve i njen gospodar. Crkva postoji zato da bi govorila o Hristu. Nije crkva ta koja menja ljudske živote, već to može da učini samo Hrist. Misija Crkve se sastoji u tome, da veliča Isusa Hrista tako, da bi On mogao da učini blagoslovenu promenu u srcima ljudi.

Crkveni red. Okupljati se zajedno u ime Isusa Hrista. Reč "crkva" označava "one koji su izabrani i pozvani, tj. narod odvojen iz sveta". Da bi učinio delo u ljudskim srcima, Hrist mora da bude u njihovom razmišljanju, a ovo znači da crkveni sastanci moraju da budu češći, da podsećaju ljude na Hrista.

Koliko često treba posećivati Crkvu? Svakog prvog dana u nedelji, zbog toga što je ovo dan Gospodnji - vaskrsenje. Ovo je sam Gospod ustanovio. U Delima Apostolskim 20:6,7, čitamo da je Apostol Pavle morao da ide čak u Troadu "prvog dana u nedelji", da bi okupio učenike zajedno. Bog je izabrao crkvu i izdvojio je prvi dan u nedelji, da to bude dan crkve. Svo hrišćanstvo je priznavalo ovo i učinilo je ovaj dan danom odmora od običnog rada.

Druga Okupljanja. Dobro organizovana crkva, sprovodi mnoge sastanke za različite sekcije. Nedeljna škola je najdragocenija dopuna. Nedeljna večernja služba ima isto tako bitno mesto u životu crkve. Mi govorimo ovde o tome da svi hrišćani priznaju nedeljno jutro kao vreme služenja u crkvi. Za sve hrišćane ovo je veoma bitna služba. Jutarnja nedeljna služba je centar celokupne strukture oko koje se okreće ceo crkveni život. Druga okupljanja ponekad ne moraju biti posećivana od strane članova crkve.

Tako disciplinovani ljudi verno, savesno, nastavljaju da celog svog života posećuju nedeljna okupljanja, koja su važnija od svih religioznih okupljanja, i to se smatra kao opšta Hrišćanska obaveza, sa izuzetkom u slučaju bolesti ili ako su neki drugi neizostavni razlozi u pitanju.

Redosled se nikada neće promeniti. Pronalaskom štamparske mašine, štampanjem Biblija i hrišćanske literature, ljudima se pruža mogućnost da čitaju o Hristu. Programi na radiu takođe daju mogućnost da se ostane kod kuće i da se slušaju propovedi i bogosluženja. Ali ovo svakako ne sme da zameni neophodnost našeg prisustva u crkvi. Ovo je Božji plan, da se njegov narod, u celom svetu, u određeno vreme sastaje zajedno, otvoreno, da bi proslavljao Hrista.

Kakvo je stanje u današnje vreme? Uopšte uzev, posećenost crkve nedeljom moralo bi da bude 100%. No, ako pogledamo crkvu kao celinu, kakva je ona, i ako izračunamo posećenost jutarnjim nedeljnim službama, i zimi i leti, u dobro i u loše vreme, mi onda uviđamo, da u protestantskim crkvama u našoj zemlji, ovaj broj doseže negde između 1/3 - 1/6 svih članova crkve. Ovo je temeljna slabost protestantizma. Ravnodušnost za utvrđivanje, koje je neophodno za postojanost u Hristovoj nauci, u svom osnovnom značenju, bez sumnje, javlja se kao velika prepreka ka napretku u hrišćanskom radu.

Posećivanje crkvenih sastanaka nedeljom ujutro, može da bude veoma tačan pokazatelj interesovanja ljudi za njihovu crkvu, a zajedno sa tim i za Isusa Hrista. Naš odnos prema jutarnjim nedeljnim službama pokazuje naš odnos prema uticaju Isusa Hrista na naš život. Kada smo mi verni, tada mi pomažemo Njemu, a kada smo ravnodušni - mi Ga onda ne proslavljamo.

"Odlaziti u crkvu da bi se poklonili". Pod tim podrazumevamo to, što nas pobuđuje da stalno posećujemo zajednicu; naša želja da u crkvi sretnemo poznanike ili čujemo nešto interesantno, ili naš dug prema Hristu, o kome nam govori naša hrišćanska savest. Naravno, podrazumeva se da mi moramo, da se potrudimo da dolazimo na vreme; da ostavimo zadnje stolice za one koji dolaze kasnije; i da ne zauzimamo prva mesta u redu, kako drugi ne bi morali da se provlače pored nas; da budemo tihi, kulturni, učtivi, uviđajni i saosećajni.

"Tako je malo Hrista za vreme bogosluženja", kaže neko. "Bogosluženje je tako siromašno, tako je malo duhovnosti u muzici, propovedi su bez sadržaja, zato ljudi ne idu u crkvu. Tako je malo proučavanja Biblije, tako malo duhovne pomoći. Kako mi možemo da idemo u crkvu radi Hrista, kada je Njega tako malo na našim bogosluženjima?"

Zar nam nije žao zbog toga? Mi smo dužni da priznamo kako je sve to istina. Svakako je ovo rad Hrista, nek je urađen i ljudskim rukama, nedostojnim i malo efektnim. Ne gledajući na sve greške, obična služba u običnoj crkvi može da bude korisna za nas, kada mi imamo pravilan odnos prema njoj.

Nedeljna škola i crkva. Nedeljna škola je takodje bitan deo crkvenog rada. Najveća greška crkve je nebriga za decu celokupnog društva. Kako je to dobra stvar, biti dobar učitelj nedeljne škole i vaspitavati decu u hrišćanskom duhu. Nedeljna škola je samo pomoćno sredstvo, i ona ne može da zameni crkvu. Religijsko vaspitanje, koje ne veže decu i crkvu, nije dostojno svog naziva. Ako se deca od malena ne naviknu da posećuju crkvu, tj. još od nedeljne škole, onda sa sigurnošću možemo reći, da se ona nikada neće naviknuti da posećuju crkvu.

Pomoćne grupe i okupljanja. Da bi crkva bila delotvorna, ona mora biti dobro organizovana. U hrišćanskom radu, mnogo mogu da doprinesu male grupe, ali odanost takvoj grupi ne može da zameni predanost crkvi. Sastanci takvih grupa ne mogu da zamene osnovno crkveno bogosluženje. Pravilo je da neki hrišćanski rad ne može da bude razlog za odsutnost na nedeljnoj službi, izuzev u posebnim slučajevima.

Radio. Nije li bolje ostati kod kuće i saslušati dobru propoved, nego ići u crkvu i slušati lošu propoved? Svakako, ali samo ne nedeljom ujutro! Mi idemo u crkvu ne samo da slušamo propoved, već mi tada proslavljamo Boga. Radio nas ne opravdava za izbegavanje ove hrišćanske dužnosti. Zbog toga, propovedi na radiju nisu ništa lepše od onih koje slušamo u crkvi.

Nije li dovoljno samo ponekad posećivati crkvu? Ne! Većina članova crkve, koji posećuju službe neredovno jesu razlog sadašnje tužne situacije. Kada bi oni posećivali službe redovno, tada bi na naše sastanke, dolazilo puno ljudi, svake nedelje. To bi dalo crkvi silu i uticaj. Svaka nedelja pripada Hristu! Svaka nedelja! Najveća potreba protestantskih crkava je to, da svaki član prihvati ovo zbog čiste savesti.

Izvinjenja i razlozi, koje izgovaraju članovi za ne posećivanje crkve često su tužni i ništavni. Na primer: "nisam raspoložen"; "nemam potrebe za to"; "lepše je da spavam"; "lepše je da ležim i čitam novine"; "lepše je da negde otputujem"; "lepše je da nekog posetim"; "lepše je da dočekujem goste"; "lepše je da idem da igram košarku za vreme crkve"; ili "za vreme mog pesničkog nadahnuća ja odlazim u šumu i družim se sa pticama, rekom i cvećem" i tome slično. Svi ovi razlozi imaju jedan te isti koren - ravnodušnost. Ovo su ti članovi za koje je Gospod govorio "izbljuvaću te iz svojih usta".

Rad u nedelju. Neki članovi moraju da rade nedeljom. Naše je mišljenje da Gospod prihvata ove ljude iako oni posećuju bogosluženje nekog drugog dana.

Kako podstaknuti ljude na ovakav odnos prema crkvi?

Uradite ovo na temelju bogosluženja i budite postojani u ovome. Počinjući od detinjstva i do doba starosti, učite stalno sa propovedaonice, u osnovnoj školi, da biti nedeljom ujutru u crkvi - jeste hrišćanski dug pred Bogom. Učite se ovome, učite i UČITE, i sprovodite službu kao vid služenja Bogu. Crkva je Dom Gospodnji. Sam Gospod se nalazi u njemu. Dajte Božijoj reči odgovarajuće mesto, nek crkva ima učešće u tome. Neka svi pevaju u slavu Gospodu!

Ovaj put vodi ka dvostrukom ubeđenju:

1. Svaki Hrišćanin mora stalno da čita Bibliju i da posećuje bogosluženja.

2. Redovno bogosluženje mora da se sastoji od izučavanja Biblije i crkvenog pevanja.

Predlažemo odluku, koju svako sada može doneti u svom srcu:

Verujem da je Hristos - Osnivač Crkve, Da Crkva postoji, da bi se propovedao uticaj Isusa Hrista. Svrha crkve jeste okupljati se zajedno u ime Isusa Hrista, jer je Sam Gospod odredio koliko to često treba obavljati: Svake nedelje. I On nam je odredio dan za to: Nedeljno jutro se računa kao vreme za posećivanje crkve.

Ja obećavam da ću za vreme celog svog života, gde god da se nalazim - izuzev u vreme bolesti ili kada je to stvarno neophodno - svako nedeljno jutro posećivati crkvu, i raditi to samo zbog Isusa Hrista.

JA ĆU DOLAZITI U CRKVU NA VREME I BIĆU PAŽLJIV ZA VREME SLUŽBE CELOG SVOG ŽIVOTA ČITATI BOŽJU REČ

Ime i prezime: __________________

Nastavak u sledećem broju...

Pisac ovih članaka je Doktor Genri Gelej, koji je živeo u XIX veku. Završio je univerzitet u Transilvaniji i Biblijski koledž. Bio je pastor crkve, predavač na univerzitetu i biblijskoj školi u Kentakiju-SAD. Njegova knjiga "Biblijski priručnik" odakle je uzet ovaj materijal, prevedena je na 13 jezika, doživela 82 izdanja i to samo na Engleskom jeziku. Svaki put je štampana prosečno u 50.000 primeraka.

Priložili: Nadjija Trajković (prevod sa Ruskog jezika),

Miodrag Zvezdanović i Milorad Ristić (Leskovac).

^vrh

misaone refleksije

SUSRET SA BOGOM

- Miodrag Zvezdanović (Leskovac)

(Amos 4:12)

Pripremi se za susret sa svojim Bogom ti,

dok na zemlji traje još vreme milosti.

Pripremi se danas ti,

jer sutra već može kasno biti.

Na Jagnjetovu gozbu pozvani smo svi,

prinesimo mu stog žrtvu zahvalnosti.

Ukrotimo jezike svoje mi,

jer nas u pakao mogu odvesti.

Budno stražimo stoga mi,

da nas Hristov dolazak ne iznenadi.

I danas je dan kada Gospod dobre glasove šalje,

neka ih naše noge odnesu što dalje.

Javimo svima radosnu vest tu,

da Bog grešnima pruža svoju ruku.

DESET PRAVILA KAKO

"SAHRANJIVATI" BOGOSLUŽENJA U CRKVI

- Glas jevanđelja 2/ 2001.

1. Ne posećuj bogosluženja!

2. Ako već ideš, redovno zakašnjavaj!

3. Ako je pretoplo, prehladno, suvo ili kišovito, obavezno to naglašavaj!

4. Kad si na bogosluženju, nastoj da pronalaziš greške!

5. Redovno odbijaj svaki poziv na saradnju!

6. Nikad ne ohrabruj one koji rade. Naprotiv, glasno govori protiv njih!

7. Ako već dođeš na bogosluženje, budi što pasivniji!

8. Kad daješ dobrovoljni prilog, neka to bude najmanji novčić!

9. Prihvataj sve loše što se govori o crkvi, propovedniku, svešteniku i to obavezno prenosi drugima!

10. Budi uvek kiselog lica i nastoj da druge zaraziš svojim raspoloženjem!

SASTANCI PROBUĐENJA

U BELFASTU (1859 - 1860)

Jedan sveštenik je bio poslat od biskupa, da ispita glasine koje su kružile da u ovom gradu deca održavaju bogosluženja. Evo kako je glasio njegov izveštaj...

Sastanci se održavaju u potkrovlju jedne velike kuće u predgrađu Belfasta. Kada sam tu stigao bilo je puno ljudi, među kojima su najbrojnija bila deca. Ljudi su ih jednostavno propuštali napred. U razgovoru sa jednom ženom saznao sam, da se sastanci održavaju svakog dana, već puna dva meseca, počinju u 19.30 a završavaju oko 22. Najstariji vođa ovih sastanaka ima svega 13 godina.

Izbrojao sam tamo 48 dece, koja su stisnuto sedela na podu napred, ozbiljna lica i u tišini. Kada je jedna od sveća sa svećnjaka pala, pravo na dečakovu glavu, niko od njih se na to nije obazirao a dečak je tiho uzeo palu sveću, ponovo je zapalio i stavio na svećnjak.

Bilo je prisutno oko 70 - 80 odraslih ljudi i oni su uglavnom bili nagurani pozadi. Ove sastanke su vodila deca, glavni je bio dečak od 13 godina, on je otvorio sastanak molitvom: "Pokaži nam svaki naš greh, tako da možemo od njega zatražiti spas od tebe Spasitelju, jer smo robovi satanini, ali ti Isuse, ti nas možeš osloboditi i učiniti zauvek slobodnima. Oslobodi nas okova greha Isuse! Pronikni u svaku našu misao srca, pokaži nam svaku stvar koja nije prijatna tvojim očima! Mi ti se molimo da nas očistiš od svakog greha i grešnih misli."

Onda je ustao dečak, koji je imao oko 12 godina i pokušavao da pročita odeljak iz Matejevog evanđelja. Međutim, dosta se mučio da pravilno izgovori neke duže reči, te je prekinuo čitanje i počeo da govori. "Da li želite večeras biti ispunjeni Svetim Duhom? Okrenite leđa đavolu i priđite Isusu! Pripremite put Gospodnji do vaših srca! Koliko vas živi u paklu i ne oseća se slobodno od đavola! Isus vas zove da mu priđete..."

Ustajali su i drugi dečaci i govorili, molili se... Jedan dečak je ustao sa suzama i rekao, da ako sledeće nedelje njegovi roditelji ne plate stanarinu gazdi, biće isterani na ulicu. Čuvši ovo, deca su počela da prevrću po svojim džepovima i da sakupljaju novac za ovog dečaka, njegova potreba je bila zadovoljena.

Bio sam šokiran kad su devojčice počele da ustaju i mole. Nisam znao šta da radim, pošto naša crkvena tradicija to ne odobrava. Devojčica od 17 godina je zahvaljivala Bogu za spasenje cele svoje porodice i na Božjoj dobroti za nju. Druga, manja devojčica je ustala okrenula se prema svima i rekla glasno: "Ja volim Isusa i ne stidim se da kažem svakome, da je on moj Spasitelj!"

Onda jedna devojčica od možda, 10 godina, u iscepanoj odeći ustala. Bila je ispunjena Svetim Duhom, sa suzama u očima, podigla je svoje ruke i počela da slavi Isusa za spasenje i otkupljenje od greha. Dok je veličala Boga, momentalno je pala velika prisutnost Božja na sve u sali. Neki su pali na svoja kolena i molili, drugi, plakali. Svuda su se čuli vapaji: "Milost, milost Isuse. Ako me ti ne spasiš, ja sam propao." Mnogi drugi su opet jednoglasno pevali, pesmu za pesmom, dok su se suze slivale niz njihova lica...

Bližilo se deset sati. Sve se polako umirivalo a onda iz tišine kao po komandi svi su počeli da pevaju svoju završnu pesmu "ti dušo što spavaš". Posle toga, u tišini su se razišli...

Revival in Belfast, The Meeting of the Wee Ones, Anon, pub: Dublin 1860.

VREME JE ZA PROBUĐENJE

- Janko Bako

Truba trubi, ponekad i zagudi:

"Budite se braćo, i sestre; ljudi!"

Gospod Isus uskoro stiže,

kraj svega je sve bliže.

Nisam neki pesnik, više stihoklepac.

Molim Gospoda za nebeski konac.

Njegova mreža ljubavi da se zakrpi,

jer završni ulov treba da se sakupi.

Možda i Ti nisi neki pesnik,

zato budi nebeski vesnik.

Objavljuj poruku spasenja,

jer vremena su poslednja.

Možda si Gospodnji radnik,

na Božjoj njivi saradnik.

Onda istraj u duhovnoj setvi,

da se raduješ u završnoj žetvi.

Nije važno u kojoj si vremenskoj zoni,

jer za sve nas nebeski budilnik zvoni.

Da ne bude iznenađenja

- vreme je probuđenja!

POST I MOLITVA SPASILA NACIJU AFRIKE

- Charisma News Service Wed, Aug 28, 2002 Vol. 4 No. 111)

Vođa misije za Liberiju, zemlje koja se nalazi u građanskom ratu, koji traje više od 10 godina, kaže da su post i molitva spasila ovu naciju od daljnje agonije. James Cuffee, vođa "Christ Evangelical Fellowship in Liberia", koja broji 2.000 članova je takođe izjavio ispred "Christian Aid Mission" (CAM), da je njegova zemlja pošteđena daljnjeg razaranja, i to kroz zajedničku molitvu, koja je počela početkom ove godine u svim crkvama u zemlji. Crkve su jednodušno molile i postile tri dana, za svoju zemlju.

Prve nedelje posle ovog trodnevnog posta, 75.000 ljudi se okupilo na stadionu u Monrovia (u glavnom gradu) da bi zajedno molili. Došao je i predsednik Charles Taylor, članovi kabineta i strane diplomate.

"Kada je molitva počela, i prisutnost Božja je pala na stadion," Cuffee dalje govori za CAM. "Predsednik je bio duboko taknut, na svom podijumu je pao na kolena, počeo je da traži i moli Boga, ispovedajući i zastupajući sebe i celu naciju. Svi ostali ministri na platformi su ga podržali sa suzama."

Na kraju ove molitve Taylor je ustao i rekao: "Od danas ja više nisam vaš predsednik. Isus je predsednik. Ja sam predao ovu zemlju Isusu."

Tih dana, vladine snage su uspele da na 200 milja severno potpuno potisnu pobunjeničke snage, koje su se nalazile 20 milja od Monrovia.

DECA ČUJU BOGA BOLJE OD ODRASLIH

- Friday Fax 2002 Issue 39, 4 October

Isus na jednom mestu kaže da Carstvo nebesko pripada deci, tj. takvima koji su poput dece. "U našoj službi s decom, od 8 do 12 godina starosti, doživeli smo brojna natprirodna iskustva," kaže FCJG Lüdenscheid's, Ulrike Tetzlaff (Nemačka). "Kada smo subotom odlazili da molimo sa decom na naše "brdo molitve", deca su ponekad videla stvari u Duhu koje Biblija opisuje, a za koje ona nikad nisu čula ili pak ne tako detaljno. Na primer, deca bi opisivala "Nebeski Jerusalim", "reku koja izvire u podnožju Božjeg trona". Ponekad su imala određene proročke impulse, spominjući ljude za koje treba da se molimo, neki od njih su bili čak na drugoj strani zemljine kugle. Opisivali su situacije ili probleme sa kojima se ti ljudi suočavaju. Božja prisutnost na sastancima je ponekad bila tako snažna, da se nije moglo stajati, već samo klečati ili ležati," kaže Ulrike. "Sve ove stvari su u svima nama snažno pobudile ljubav prema Isusu i Njegovom vodstvu Svetog Duha, da sa nestrpljenjem očekujemo novi molitveni sastanak. Da li je moguće da su deca stvarno više otvorena za Boga i da bolje čuju glas Svetog Duha, od nas odraslih? Svakako! Jer imaju čist duh, bez predrasuda." (Izvor: FCJG Lüdenscheid Children's & Teenager Ministry)

^vrh

Smešna strana...

AH, TI CRKVENI NATPISI...

Širom SAD pored crkava možete naći veoma neobične bilborde ili natpise...

- Imate problema sa snom? Mi imamo pravu propoved za vas - dođite i poslušajte!

- Kako i gde ćeš provesti večnost: Sa pušačima ili nepušačima!

- Dođi i radi za Gospoda! Posao je težak, radno vreme dugačko, plata je mala, ali penzijsko osiguranje je sjajno - nije sa ovog sveta!

- Ako ti se ne sviđa kako si se rodio, rodi se nanovo!

- Od zabranjenog voća se pravi gorka marmelada!

- Trči trku vere, ali svrati ovamo, da natočiš gorivo!

- Ako ne možeš da zaspiš, nemoj brojati ovce - pričaj sa Pastirom!

- Besplatno putovanje u nebo! Više pojedinosti - unutra.

ADAMOVO ODELO

Mala devojčica je otvorila veliku, staru porodičnu Bibliju svoje bake. Polako je listala stare žute stranice i razgledala ih. Onda je između stranica, našla stari ispresovani list drveta. "Povikala je: Bako, bako, vidi šta sam našla!" "Šta, je bilo, zlato moje?" Odvratila je baka. "Sa ozbiljnim licem mala devojčica je izjavila: Vidi, ovo je Adamovo odelo!"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 14 / 2003.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Tri vrste mira - Jan Vareca

* Mir Božji i mir sa Bogom - Greace Notes

* Dva svedočanstva - Dragan i Katarina

* Božić i njegove posledice - Eduard Šic

* Biblijski priručnik (2) - Genri Galej

* misaone refleksije

* Nedelja dan za posetu crkvi - Branko Milijašević

Pre više godina, iz jedne luke, isplovila je nova vojna podmornica na svoju prvu - test vožnju. Trebalo je isprobati koliko dugo i koliko duboko može izdržati ispod površine vode. Posle par dana kada se podmornica vratila u svoju luku, prvo pitanje koje su uputili kapetanu podmornice bilo je: "Kako ste podneli tu veliku oluju, koja je bila juče?" "Oluja? Ne, mi nismo niti osetili, niti znamo da je bilo oluje!" odgovorio je iznenađeno kapetan podmornice.

Podmornica je bila tako duboko ispod vode, da je plovila na dubini unutar pojasa koji mornari nazivaju "jastuk mora". Kada more besni i peni, kada se dižu ogromni talasi na površini i udari vetra, vode unutar "morskog jastuka" su potpuno mirne.

Um vernika može biti sačuvan od velikih talasa brige i jakih vetrova straha, od bilo koje oluje koja se obruši na njegov život, ukoliko se potpuno prepusti Bogu i utone verom u Njega. Tako, vernik može da se odmara na "Božjem jastuku", čuvan Njegovom milošću i ohrabren Njegovim Svetim Duhom. Bog je najsavršenije i najbolje utočište ljudske duše.

Dragi naši čitaoci,

ostanite "duboko" u Bogu da bi ste imali i Njegov mir koji "prevazilazi svaki um" (Fil. 4:7) usred ovog nemirnog i haotičnog sveta. Ujedno ovo je naša želja za Vas u Novoj 2003. godini. Neka Nova godina za Vas, bude godina mira - Božjeg mira, mira kakav pre nikada niste okusili.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

TRI VRSTE MIRA

- Jan Vareca

"Otkuda ratovi i otkuda borbe među vama? Ne dolaze li od vaših naslada koje se bore u vašim udovima?" (Jak. 4:1)

Apostol Jakov postavlja pitanje svojim čitaocima, suočava ih sa istinom u njihovoj zajednici. Tamo je postojalo rivalstvo, nesloga, zavist, borba. Oni su se nadmetali, borili za zvanja i titule, želeli su da budu važne osobe u crkvi - da budu viđeni, da sede na pročeljima i da im se svi klanjaju (Jak. 2:1-4). Oni su se natezali i nadmetali oko toga ko će biti važniji, kao deca oko igračaka.

Poznata vam je ta slika? Deca se igraju zajedno u miru, lepo a onda dođe neko i da nekom detetu lepu, novu, atraktivnu igračku. Neće proći mnogo vremena i sva deca će hteti baš TU igračku, počeće otimačina, borba.

Izgleda da neki ljudi u crkvi kojoj apostol Jakov piše svoju poslanicu, nisu birali sredstva da bi došli do svoje "igračke" (Jak. 4:11-12, 5:9-10). Crkva gde postoji borba, rat, zavist je jadna crkva - telesna crkva (1. Kor. 3:1-3). Ustvari, ne znam šta je gore? Biti u crkvi gde ima borbe - gde se vodi "hladni rat" ili biti u crkvi gde nikog ništa ne zanima (Otk. 3:16-17). Kako li je žalosno videti bratoubilački rat u Domu Gospodnjem (1. Jn. 3:11-12). Da li takva crkva zaslužuje da se i dalje crkvom zove?

A šta je sa ratovima u našem svetu? Odakle dolaze ratovi u naš svet? Ljudi, političari, diplomate se pitaju: Šta da radimo? Kako da ih zaustavimo? Jedni se bore protiv ratova, drugi ih zagovaraju i smelo ih otpočinju a sve to zarad "viših humanih ciljeva" - kao da je njihov moto "ratom do boljeg sutra za celo čovečanstvo". Međutim, to bolje sutra izgleda jedino imaju trgovci i proizvođači naoružanja. Sve izgleda, da će se svet svakog trenutka naći u jednom novom velikom ratu svetskih razmera, koji možda vodi Armagedonu.

Živimo u eri straha, jer svet izmiče kontroli. Terorizam postaje svakodnevna pojava. Mnoge zemlje ekonomski propadaju, neke su uništene ratom, neke kriminalom, nasiljem ili nemoralom. Izgleda da će sve uskoro završiti u globalnom haosu. Strah, nemir i nesigurnost je prva karakteristika današnjeg čoveka.

Jesam li ja pesimista ili optimista kada ovako razmišljam? Želim biti optimista, optimista koji živi u pesimističkom svetu. Može mi se, zato jer sam pročitao zadnju knjigu Biblije - Otkrivenje, gde piše velikim slovima: Bog jeste u kontroli! Postoji priča o dva zatvorenika u istoj ćeliji. Noću, dok su ležali na krevetu, oba su gledala na prozor. Pesimista je video samo rešetke a optimista je video nebo, zvezde. Šta ti kao hrišćanin vidiš, dok gledaš ovaj svet?

Ratovi i krize su realnost današnjeg sveta. Zašto ljudi ne mogu živeti u miru? Šta uzrokuje ratove? Isus je rekao, da zle misli izlaze iz ljudskog srca (Mat.15:19). Hoće da kaže: ljudsko srce je zlo i tu leži uzrok ratu. Ne treba da čitaš novine ili gledaš TV da bi čuo o ratu, rat je svuda oko tebe, neprijateljstva su svuda oko tebe. Nasilje na ulici, svađe i tuče u tvojoj zgradi - komšiluku, u tvojoj porodici.

Ljudi žive u ratu, stalnoj bici sa nečim ili nekim i žele mir, čeznu za njim. Postoje tri vrste mira opisane u Bibliji:

I. MIR S BOGOM

U svetu se vodi sveopšti - globalni rat protiv Boga. Čovečanstvo je u ratu s Bogom. Možeš reći: "Ja ne mrzim Boga, nemam ništa protiv njega," ali On, Bog te ipak vidi kao svog neprijatelja. Zato što je čovek prekršio svaku Božju zapovest, okrenuo se protiv Boga, svog Stvoritelja. To je počelo još od prvih ljudi, kada ih je Bog stvorio. Čovek je bio savršen. Tada nije mogao pomisliti o borbi, požudi, mržnji, nasilju i ratu. Prvi čovek za to nije znao, čak nije znao ni za smrt ili bolest. Čoveku je Bog odredio da živi večno, u Raju.

Ali, kada je Bog stvorio čoveka dao mu je slobodnu volju, mogao je da bira. Bog nije stvorio robote, koji reaguju pritiskom na određeno dugme, čovek nije mašina. On sam donosi odluke, sam razmišlja, on ima svoju volju. Tako je Bog sazdao čoveka.

To znači da, ti možeš izabrati život kakvim ćeš da živiš, možeš izabrati svoju sudbinu - budućnost i gde ćeš provesti večnost. Vidiš, ti biraš i ti snosiš posledice tvog izbora.

Čoveku je određeno da živi večno, svidelo se to tebi ili ne, ti ćeš živeti večno. Stvaran ti, koga ljudi ne vide, koji živi u tvom telu, koji se zove duša i duh - živi večno, u paklu ili u nebu! Ti biraš a Bog stavlja pred tebe svoju ljubav, milost, oproštenje u svom Sinu Isusu Hristu. Bog je dao svog Sina da umre za tebe.

Bog je prvi načinio korak k čoveku, omogućio mu da s Njim sklopi mir. Biti u miru s Bogom, znači vratiti stvari natrag na svoje mesto - pravo mesto. Ako sve to odbiješ onda si izabrao pakao u ovom životu i životu koji će doći, posle tvoje smrti.

U poslanici Kološanima, (1:19-20) čitamo, da je Bog izabrao da kroz svoga Sina Isusa Hrista, pomiri sebe sa čovekom, kroz krst, kroz Hristovu smrt. Dakle, kada je Hrist umro na krstu On je nama omogućio da se pomirimo s Bogom. Može se imati mir s Bogom, Bog više ne mora biti tvoj neprijatelj, može biti tvoj prijatelj.

U Efescima 2:14, kaže: "On je naš mir." Hrist je naš mir, ako želiš mir, dođi k Hristu, predaj mu svoj život i učinićeš najveću stvar za sebe i to je najveći doprinos koji možeš pružiti svetskom miru. Hrist je jedini temelj za mir, tako kaže Biblija!

Postoji druga vrsta mira o kojoj želim više reći.

II. MIR U TEBI

Duševni ili psihički mir je mir koji se dobije kada se uđe u mir s Bogom! To je mir od Boga!

U Starom zavetu čitamo o Gideonu (Sudije 6-8), koji je trebalo da vodi Izraelsku vojsku u bitku. Bog je izabrao Gideona da bude vođa svom narodu, da bude osloboditelj od Midijanaca.

Gideon je jednog dana sakriven vršio svoje žito i tada dođe anđeo Gospodnji i saopštava mu, da je on izabran od Boga da vodi vojsku Izraelsku i da će on uništiti armiju Midijansku. No, Gideon je bio čovek pun straha, pun nesigurnosti u sebe. On je verovao u Boga, ali Ga nije dobro poznavao (6:11-24). I Bog mu daje reč, garanciju: "Gideon, ja ću ići s tobom, to ti je dovoljno, budi miran, ne boj se više, jer ja idem s tobom!" Gideon je tada otkrio nešto novo o svom Bogu. Bog jeste mir. On je podigao žrtvenik na tom mestu Bogu i nazvao ga Jehova Šalom, što znači "Mir Gospodnji ili Bog je mir". Sa takvim otkrivenjem Gideon je krenuo u bitku protiv neprijatelja, on je imao Božji mir u sebi.

Bog je radio za Gideona. Bog može raditi za tebe i biti na tvojoj strani, šta više, on nestrpljivo čeka da mu daš mogućnost da može da se brine i radi za tebe. Tvoj brak, tvoji odnosi sa prijateljima, tvoj posao... Bog neće ukloniti nevolje i probleme, moraćeš da se suočiš s njima, ali ne sam - Jehova Šalom ide s tobom!

Apostol Pavle je imao trn u telu (2. Kor. 12:8-9). Mi možemo samo da nagađamo šta je to tačno bilo, ali to je bila neka njegova fizička slabost. On se molio Bogu tri puta da to ukloni od njega, ali Bog mu je rekao: "Ne, moja milost ti je dovoljna!" Drugim rečima: "Pavle, ja sam s tobom u tvojoj patnji i bolu, u tvojoj nemoći, možeš imati mir, jer ja vodim stvar!"

Dakle, Bog neće ukloniti tešku realnost života, već će dati snagu i milost da kroz to prođemo s pobedom! Jehova Šalom kaže: "Ako staviš tvoj život u moje ruke, ja ću raditi za tebe a ti ćeš imati mir u svom životu - duši.

Isus je rekao učenicima: "Šaljem vas kao ovce među vukove" (Mat. 10:16). Možete li zamisliti opasniju sliku od ove. Ali Hrist dodaje još, da oni će usred tih vukova imati mir i on će da im pomogne. Hrist, Veliki pastir će stajaće pored tebe usred čopora besnih vukova, a ti ćeš imati mir!

To je ono što hrišćane čini drugačijima od ostalih ljudi. Činjenica, da je Hrist sa nama, usred nevolja, kriza, problema, vukova... Hrišćani nisu oslobođeni nevolja, kako neki propovedaju ili prećute da kažu (Evanđelje prosperiteta).

Kad dođeš k Hristu, može da se desi da ćeš imati više patnji i nevolja nego ikad u životu. Zašto? Isus kaže da dva puta vode u život: jedan je širok a drugi je uzak. Ti biraš put, ako se odlučiš za Hrista, tj. pođeš uskim putem, onda si izabrao teži put a to znači patnju, bol, odbačenost, nerazumevanje... Sve će te to zadesiti, jer Hrist ide s tobom. Tako je. Dobro čuješ! Sve će te to snaći, jer Hrist ide s tobom, neprijatelj šalje nevolje na tebe ne bi li te odvojio od Hrista - Jehove Šalom.

Dakle, Isus kaže: "Pre nego što kreneš za mnom, preračunaj cenu." Hrist nas zove da uvek to imamo na umu, da slediti njega znači platiti cenu!

Isus je rekao: "Uzmi svoj krst i sledi me" (Mat. 16:24). To znači ići i umreti. Smrt na krstu u staro vreme nije bila ni lepa, ni popularna. Isus pita: "Da li si voljan umreti za mene? Da li ćeš u školi, na poslu, u tvojoj porodici zauzeti tvoj stav za mene? Čak i ako će ti se rugati, ismevati te...?"

Ti možeš da nosiš ili ne nosiš svoj krst, nema između; Ili si učenik Hristov ili anonimac iz mnoštva - onih što se zanimaju za Njega. Mnogi opet nose krst kao naterani, bez ljubavi, licemerno. Možeš nositi krst kao Simon Kirenac (Lk. 23:26), on je bio nateran da nosi krst. Vraćao se sa njive, gde je na suncu radio ceo dan, umoran. Simon je bio nateran da ponese Hristov krst. Mnogi hrišćani se osećaju naterani da budu hrišćani. Oni kažu: "Nisam mislio da će sve to tako da bude. Prevaren sam, sada nemam gde." Niko te ne tera Hristu, ti si slobodan da odlučiš, ali posledice tvoga izbora sam snosiš - to zapamti.

Postoji cena učeništva, sleđenja Hrista. ali, sve teškoće i patnje su slabe i blede u poređenju sa činjenicom da je Hrist s tobom, Jehova Šalom ide s tobom, on kaže: "svoj mir ti dajem, moj mir nije kao što svet daje" (Jov. 14:27). To je mir koji se ne može objasniti - Božji mir (Fil. 4:7). Da li imaš Božji mir? Ili, da li ga želiš?

Možeš da biraš: Božji mir, koji je natprirodan, ili mir koji svet daje u vidu lekova, terapija i manipulacija. Učini mir s Bogom i odluči se za Hrista, plati punu cenu da ga slediš.

I postoji treća vrsta mira.

III. MIR S DRUGIMA

Kada su anđeli došli da naveste Isusovo rođenje, rekli su pastirima (Lk. 2:14): "Mir na zemlji i dobra volja među ljudima."

Mi danas na zemlji nemamo mir i dobru volju. Zar Isus nije došao da donese mir, a gle svi ovi ratovi, kojima se ne nazire kraj, nižu se jedan za drugim!? Da, ali ljudi su pogrešno shvatili. Ljudi neće imati mir, ako ne prihvate Isusa, ne uzveruju u njega i ne krenu da ga slede. Ljudi su odbili Isusa, odbacili.

U ovom svetu nikad neće biti mira, dok svet odbacuje Princa mira (Isa. 6:9). Ali doći će vreme kada će Princ mira doći ponovo, kao Car careva i Gospodar gospodara. Tada, kaže Reč Božja: "Svako će mu se koleno pokloniti." (Rim. 14:11; Otk. 20:1-6ss) Hrist će vladati 1000 godina i to će biti milenijum mira na zemlji. (Vidi Isa. 65:17-25; Zah. 9:9-10, 14:16-21)

Ne može biti mira među ljudima i dobre volje ako Hrist nije taj koji je prihvaćen da vlada u njima i nad njima, jer on je Princ mira i njegova politika je mir!

* * *

Moguće je biti u miru sa svima, sa drugim ljudima. Moguće je voleti, poniziti se, oprostiti. Moguće je zbog Hrista u tebi i Njegove ljubavi za tebe, i Njegovog poniženja radi tvog dobra i Njegovog oproštenja datog tebi.

Ne možeš imati mir s ljudima oko tebe ako nisi pod vlašću Princa mira. Ne možeš imati mir u sebi ako nisi u miru s Bogom. Danas se možeš vratiti ili odlučiti za Boga i dobiti mir tamo gde ga nisi imao! Ipak, opet ponavljam tvoje srce mora ponizno kleknuti pred Njim - Princom mira!

Već danas možeš postaviti temelj Božanskog mira u svoj život. Prihvatanjem Princa mira za svog Gospodara. Dragovoljno se primi da ga slediš - ponesi Njegov (svoj) krst i Jehova Šalom će biti uvek uz tebe u svakoj životnoj oluji koja će ti se naći na putu.

^vrh

MIR BOŽJI I MIR SA BOGOM

- Greace Notes

Reč "mir" u Bibliji, od grčke reči ereinei, se odnosi na mentalni stav spokojstva zasnovan na odnosu sa Bogom u hrišćanskom načinu života. To je reč koja opisuje rezultat ispravnog odgovora osobe na Božju blagodat.

Biblija koristi "mir" na dva načina. Postoji lični mir sa Bogom, koji dolazi kada osoba prihvati Isusa Hrista kao ličnog Spasitelja. Zatim, postoji mir Božji koji je dostupan svakodnevno, onako kako vernik učestvuje u hrišćanskom načinu života prema Božjem planu.

Stoga, kada nađeš mir pomenut u Bibliji on se odnosi ili na pomirenje hrišćanskog spasenja, kao u Ef. 2:14, 17, ili na mentalni stav koji se nalazi u vernima.

"Nije nam, naime, Bog dao plašljivog duha, nego duha sile i ljubavi i razboritosti." (2. Tim. 1:7)

MIR SA BOGOM - Mir u spasenju

Mir sa Bogom nije nikada dostupan odvojeno od blagodati. Krst Hristov je žižna tačka blagodati i izvor mira. Isus Hrist je naš večni mir.

Rimljanima 5:1: "Pošto smo, dakle, opravdani verom, imamo mir s Bogom posredstvom Gospoda našega Isusa Hrista."

Bog je blagodaću uklonio prepreku i učinio mir između čoveka i Boga. Zato, kada nevernik odgovori na blagodat verom, rezultat je mir.

Stih u Efescima 2:14-18 pruža dobru ilustraciju kako je Bog svakome omogućio da ima mir s' Bogom, uz naročit naglasak na činjenici da se postarao za tako različite tipove ljudi kao što su Jevreji i Neznabošci.

"Jer on je naš mir, on je oba dela sastavio u jedno i svojim telom razrušio pregradni zid koji ih je rastavljao, neprijateljstvo, obesnažio zakon s njegovim zapovestima i odredbama, da stvarajući mir od te dvojice načini u sebi jednog novog čoveka, i da obojicu u jednom telu pomiri s Bogom - krstom, pošto je na njemu ubio neprijateljstvo. On je došao i kao radosnu vest objavio mir vama udaljenima, i mir onima koji su blizu; jer njegovim posredstvom i jedni i drugi imamo pristup k Ocu u jednom Duhu." (Ef. 2:14-18 EČ)

Stih 14 pominje mir kao proizvod pomirenja. Stih 15 objašnjava da je "neprijateljstvo" između Boga i čoveka ono, što nazivamo pregradom i da je "razrušeno" jednom i zauvek. Stihovi 15 i 16 objašnjavaju da je neprijateljstvo uništeno za oboje - Jevreje i Neznabošce. Oni koji su blizu Boga - Jevreji, i oni koji su daleko - Neznabošci, dovedeni su sada u jedinstvo sa Hristom kroz krštenje u Duhu Svetom.

Mir u hrišćanskom načinu života

Tokom svog života možemo iskusiti mir na svakodnevnoj osnovi. Kada vernik pouzdanjem odgovori na blagodat, Bog pruža mnoge blagoslove koji mogu rezultirati većom unutrašnjom radošću.

Isa. 26:3, 4 "Ko se Tebe drži, čuvaš ga jednako u miru, jer se u Tebe uzda. Uzdajte se u Gospoda doveka, jer je Gospod Gospod Večna stena."

U hrišćanskom načinu života mir dolazi kroz zajednicu sa Bogom i svakodnevnim rastom, napretkom u duhovnim stvarima, što donosi stabilnost. Takođe, opušten stav, okrenutost Božjem planu, okupiranost Hristom i sposobnost da se primene principi počinka u veri u svim oblastima života.

Filipljanima 4:6-9 "Ne brinite se ni za što, nego u svemu molitvom i moljenjem sa zahvaljivanjem neka se vaše molbe Bogu očituju. I mir Božiji, koji prevazilazi svaki um, sačuvaće vaša srca i vaše misli u Hristu Isusu. Uostalom, braćo, što god je istinito, što god je časno, što god je pravedno, što god je čisto, što god ljubazno, što god je na dobru glasu, ako je kakva vrlina, ako je kakva pohvala, na to mislite.

Što ste naučili, i primili, i čuli, i videli na meni, to činite, i Bog mira biće sa vama."

Mir ili spokoj prethodi uživanju napretka. On je deo pripreme za napredak. Osoba mora imati mir da bi bila sposobna za napredak. Bog je (osobu) može zadržati sve dok je ne osposobi za uživanje.

Dela 9: 31 "I tako je crkva po svoj Judeji, Galileji i Samariji bila na miru, podizala se i živela u strahu Gospodnjem, i umnožavala se potporom Svetoga Duha."

ČITAJ Jeremiju 29:1-7:

"A ovo su reči u poslanici koju posla prorok Jeremija iz Jerusalima k ostatku starešina zarobljenih i sveštenicima i prorocima i svemu narodu što ga preseli Navuhodonosor iz Jerusalima u Vavilon, Pošto otide iz Jerusalima car Jehonija i carica i dvorani i knezovi Judini i jerusalimski, i drvodelje i kovači. Po Elasi, sinu Safanovom, i Gemariji sinu Helkijinom, koje sla Sedekija car Judin u Vavilon k Navuhodonosoru caru vavilonskom; i u knjizi govoraše: Ovako veli Gospod nad vojskama, Bog Izrailjev, svemu roblju koje preselih iz Jerusalima u Vavilon: Gradite kuće i sedite u njima; sadite vrtove i jedite rod njihov; Ženite se i rađajte sinove i kćeri; i sinove svoje ženite, i kćeri svoje udajte, neka rađaju sinove i kćeri, i množite se tu i ne umanjujte se. I tražite dobro gradu, u koji vas preselih, i molite se za nj Gospodu, jer u dobru njegovom biće vama dobro." (Jer. 29:1-7 RDK)

Posle svakog gubitka mira sledi prilagođavanje Božjem planu (ispovedanje i obnovljenje zajedništva), počivanje u veri i opušten stav, kao i smirenost u novoj situaciji.

Čovek ili žena, koji prime Božju blagodat i mir od Gospoda su u savršenom stanju da budu duhovno produktivni i stvaraju.

ČITAJ Jakova 3:13-18:

"Ko je među vama mudar i pametan? Neka lepim vladanjem pokaže svoja dela u mudroj smernosti. Ako pak u svojim srcima imate gorku zavist i svađu, ne hvalite se i ne lažite protiv istine. Nije to mudrost koja silazi odozgo, nego je zemaljska, čulna, demonska; jer gde su zavist i svađa, onde je nered i svaka zla stvar. A mudrost, koja dolazi odozgo, čista je pre svega, zatim miroljubiva, blaga, prilagodljiva, puna milosti i dobrih plodova, odlučna, nelicemerna. A plod pravednosti seje se u miru onima koji čine mir." (Jak. 3:13-18 EČ)

Preuzeto sa Grace Notes <http://64.226.87.51>

Peace of God, and Peace with God. Sa engleskog preveo: Vlatko Dir.

^vrh

DVA SVEDOČANSTVA

- Dragan / Katarina

Ja sam Dragan iz Makedonije. Već 10 meseci u Makedoniji radim sa hendikepiranom decom. Bolnica se nalazi u jednom gradu koji se zove Demir Kapija. Moj posao je da negujem i pružam ljubav svakome, a najviše da ih vozim u kolicima da bi napolju videli sunce. Mnogi od njih ne razumeju ništa, ali osećaju ljubav, jer to ne može da se sakrije. Neko je u mene stavio toliko ljubavi, da mogu da je dajem i drugima. Kako sam primio tu ljubav i ko je to stavio u mene?

Ranije nisam imao takvu ljubav u sebi. Živeo sam u nekoj žurbi i zbrci kao i ostali svet oko mene. Tražio sam nešto što bi ispunilo moje srce. Na neki način tražio sam Boga, ali nisam znao put. Onda me je moja baka vodila kod nekih "Božijih ljudi" da otvore sreću u mojem životu. To su bili vračari i oni koji gledaju u budućnost, koji navodno govore i leče u ime "Majke Bogorodice" ili u ime nekog sveca. Nisam znao da to nije od Boga. Od tada ne samo što sam postao više zbrkan (zbunjen, pometen), nego sam imao i neke probleme sa spavanjem - imao sam košmare, nesanicu i nemir. Čak sam postao i zavisan od tih "Božijih ljudi". Da bih našao utehu, počeo sam da treniram borilačke veštine, koje su povezane sa istočnjačkim religijama i meditacijom. Klanjao sam se oružju i trenirao sam se da budem profesionalni ubica. I umesto da mi bude bolje, još više nisam mogao da spavam.

I dok sam radio u jednoj agenciji za obezbeđenje, neko mi je dao Sveto Pismo i ja sam to uzeo i počeo da čitam. Pošto prvi put nisam razumeo puno od toga što sam čitao, nekako sam otišao tamo gde se propoveda Božija Reč. Kad sam video kako ti ljudi pevaju o Bogu i kako se mole, počeo sam da plačem. Tada je sa mene pao jedan veliki kamen. Nisam znao da se molim, ali izustio sam prvu molitvu iz čistog srca: "Gospode, ako te ima, neka mi neko da jednu čašu vode u mom paklu", jer sam mislio da On ne može da oprosti moje grehe. I Gospod je čuo tu molitvu. Od tada su počele da mi se dešavaju čudne stvari.

Bio sam u Skoplju i jedno veče nisam imao para, izašao sam napolje u nameri da "obradim" nekoga sa svojim borilačkim veštinama i da mu uzmem pare. U to vreme sam malo poznavao Bibliju i mislio sam da Bog ne mari za grešnike, stoga sam sebi dao za pravo da tučem narkomane, alkoholičare ili makroe. Naravno, kasnije sam iz Božije Reči naučio da su svi sagrešili, ali da Bog ipak voli svakoga. To veče sam šetao po ulicama glavnog grada Makedonije i tražio žrtvu. Tada se desilo nešto čudno. Na ulici u jednom delu grada sam pronašao novac - 950 denara (jedna novčanica od 500 denara, četiri po 100 denara i jedna 50 denara). Tada nisam znao da je to od Boga, ali uzeo sam novac i nisam povredio nikoga. Posle nekoliko dana ponovo mi je nestalo para i ponovo sam izašao na ulicu, ali Bog opet nije dozvolio da nekoga tučem. Dok sam šetao ulicama opet sam pronašao pare, u sasvim drugom delu grada. Kada sam ih uzeo, video sam da su to pare u istoj vrednosti - 950 denara i da su to bile iste novčanice kao prvi put. Tada sam se uplašio Gospoda i znao sam da je to od Njega.

Od tada sam počeo više da čitam Bibliju i počeo sam više da je razumem. Onda sam ustanovio da svako ko se pokaje i poveruje u Gospoda Isusa Hrista biće spašen. Polako sam uvideo u kakvoj sam bio zbrci i kojim putem sam išao. Posle nekog vremena sam se pokajao za svoje grehe i primio Gospoda Isusa za svog Spasitelja. Mislio sam da moji gresi ne mogu biti oprošteni, jer ih je bilo puno, ali kada sam uzverovao u Gospoda Isusa, krivice za grehe više nije bilo. Tada sam doživeo veliko oslobođenje. Spavao sam tako dobro i imao sam takav mir u sebi koji ne mogu opisati. Od tada pa dosad, Bog blagosilja svaki moj korak. On je učinio veliko čudo za mene. Ranije sam tukao ljude na ulici i bio sam na pogrešnom putu, ali sada sam našao Put, Istinu i Život (Jovan 14:6). Ranije nisam imao ljubavi, ali sada je Bog stavio toliko ljubavi u mene da i drugi mogu da se ogreju od nje.

Trenutno studiram u Biblijskoj školi u Bačkom Petrovcu i verujem da me Bog priprema za misiju.

A ovo je jedna poruka od mene za sve koji ovo čitaju - Rim 10:11: "Jer Pismo govori: koji ga god veruje (Isusa), neće se postideti."

* * *

Zovem se Katarina Petrović i živim u Banovcima. Mislim da nisam imala ni godinu dana, kada je majka dozvolila da mi priđu ljudi koji poznaju magiju i izvrše neke obrede nada mnom. Sećam se da sam oduvek rasla u strahu koji nije bio "običan", već veoma čudan, jak i dugo je trajao. Druga deca oko mene se nisu bojala isto kao ja... Bilo mi je teško, na neki način sam srasla sa strahom, ali se nisam navikla na njega, jer je godinama bio sve veći. Sve to vreme me je mnogo privlačilo vračarstvo. Želela sam da umem da radim takve stvari. Proučavala sam literaturu i prikupljala informacije sa strane. Pored straha koji sam imala, volela sam da gledam horor filmove, ponekad i 3-4 na dan. Noću mi je bilo najgore, tako da sam više praktikovala da spavam danju.

Živela sam sa majkom i bratom. Oni nikada nisu reagovali na moje ponašanje. Sudeći po tome da je majka imala veoma težak život, sve to deo po deo je prenosila na mene. Npr., oko moje 13. godine tukla me je kad treba i ne treba, budila me noću i terala napolje iz kuće, podizala nož na mene i pretila da će me ubiti, nazivala me gadnim imenima, kajala se što me ima, itd. Brat je bio vezan za nju, manipulisala je njime i radio je sve kako ona kaže, tako da od njega nisam imala nikakvu zaštitu. Pošto mi je tata umro, majka je bila strašno posesivna nad mojim bratom i on je na neki način zamenjivao mog tatu. Radio je i finansijski se brinuo za nju i za mene kao za mlađu sestru. Nikad nije izlazio niti je konzumirao cigarete, drogu ili alkohol i zato je bio omiljen mami i njenoj familiji. Moram reći da ni ja nisam bila "zlato". Buntovna sam bila otkad znam za sebe. Svesna sam da sam bila nezgodno dete, ali isto tako stojim iza toga da nisam želela da budem takva. Želja za osvetom prema mojoj majci je bila toliko jaka da sam je ne samo mrzela, nego i prezirala. Bila je toliko snažna da nisam mogla da je kontrolišem, a kasnije nisam ni želela. Oduvek sam čeznula za mirom i porodicom u pravom smislu te reči.

Kako su meseci prolazili, moje stanje je bivalo sve gore... Bila sam odvratno depresivna, počela sam da pušim, pijem, izlazim i drogiram se. Tada sam imala oko 14 godina. Sećam se da sam jednom slučajno pročitala nešto o Bogu. Nisam znala zašto, ali nisam mogla da prestanem sa plačem. Dobijala sam darove od nečastivog, koje je žestoko naplaćivao. Mogla sam da pogađam gledajući u šolje, karte ili pasulj i imala sam strašne slike pred očima kadgod bih pokušala da spavam, tako da sam noću plakala od muke. Đavo je mogao da radi sa mnom mnoge stvari, koje su mi nanosile bol i mislila sam da ću da poludim od pritiska straha. Želela sam da umrem, ionako sam bila mrtva.

Ipak, kroz ceo mračan period mog života, znala sam za Boga i Crkvu zahvaljujući mom drugu iz razreda, uz pomoć čije porodice sam se i obratila. Doživljavala sam Gospoda kadgod bi me poveli u crkvu, ali nikada nisam mogla da ostanem sa Njim. Na kraju sam počela da proučavam i koristim jače magije, što me je i dotuklo. Sotona mi je noću bukvalno čupao dušu, što se odražavalo i na mom telu. Nijedan lekar nije znao šta mi je. Na kraju su me poslali kod psihijatra. Bila sam pod jakim lekovima i nisam bila sposobna za život niti sam to želela... Moja "bolest" je bila duhovne prirode, pa sam i pod lekovima imala napade.

Sasvim slučajno sam ispričala majci mog druga iz razreda šta mi se dešava i ona me je odvela u crkvu. Po svemu sudeći bila sam opsednuta. Izašla sam napred i cela crkva se molila za mene. Nekoliko njih je polagalo ruke na mene. Bog se smilovao i oterao svaku silu tame. Lanci su sa mene spali... Kada to danas posmatram u sećanju, čini mi se, da se ružne stvari meni nikada nisu ni dešavale, jer ono pre nisam bila ja, ono pre nije imalo života u sebi. Više nikada neprijatelj nije smeo da me maltretira, od tada nema potrebe za lekovima, Bog me je oslobodio. Situacija u porodici je dobra, menjaju se i moja mama i brat... Učim od Boga da volim sve ljude bez obzira kakvi su, krstila sam se u vodi i u Duhu. Dobila sam od Boga divna obećanja za moj život, nikada nisam sama, moj Spasitelj je sa mnom. Doživljavam Njegovu ljubav i milost iz dana u dan... Volim Ga, novo sam stvorenje. Kroz život imam borbe i uvek ću ih imati, ali nikada više neće biti kao u prošlosti, jer moj Bog živi doveka.

Trenutno studiram u Biblijskoj školi u Bačkom Petrovcu, jer želim da upoznam više Gospoda i da kroz mene On može voleti.

Izvor: KES / Oak Hall (Bački Petrovac).

^vrh

BOŽIĆ I NJEGOVE POSLEDICE

- Eduard Šic (Schiitz)

"Jer se pokaza Božija blagodat, spasonosna za sve ljude, koja nas odgaja da se odreknemo bezbožnosti i svetskih žudnji, da živimo razborito i pravedno i pobožno na ovom svetu, očekujući blaženu nadu i slavni dolazak velikoga Boga i Spasitelja našega, Isusa Hrista, koji je dao samoga sebe za nas, da nas izbavi od svakoga bezakonja i očisti sebi narod koji mu pripada, koji revnuje za dobra dela." (Tit 2:11-14 EČ)

Mnogi hrišćani, a i oni koji bi to želeli da postanu, čeznu da se oslobode onog nebitnog u Božiću i da pronađu ono stvarno i bitno. Osećaju da ono svečano raspoloženje božićne proslave ne može da bude onaj pravi smisao. Poneki namerno više ne održavaju badnje veče u tradicionalnom smislu i obraćaju se toga dana ljudima kojima je pomoć očito potrebna. Šta se to zapravo dogodilo da imamo razloga za slavljenje? Pavle odgovara na ovo pitanje jednim moćnim svedočanstvom:

Pojavila se milost

To menja sve! Jer sada više nismo sami na ovome svetu. Tvorac sveta je u svome sinu Isusu Hristu postao čovek da bi nas izbavio. Hrist je Božja utelovljena milost. Sa njim nam Bog ne poklanja nešto nego sve: samoga sebe. Ali zar ovaj poklon nije za nas prevelik, neshvatljiv? Moramo to shvatiti kao što to činimo i inače kod poklona, kada želimo shvatiti njihovu vrednost i lepotu. Ovde nam se poklanja nešto korisno, nešto što nam je potrebno kao nasušni hleb: poklon večnoga života koji nas spasava od večne propasti.

Pojava blagodati ili milosti se javlja za nas iznenada, toliko iznenada kao što se Hrist javlja jednom Pavlu pred Damaskom. To čitamo u slavopoju Zaharije (Luka 1:78). "Milosrdnim srcem našeg Boga, posetila nas je svetlost sa visine." Tako se pojavio Hrist. A mi pretražujemo obzorja našega sveta, ne bi li se tu nešto pokazalo što nam obećava budućnost. Očekujemo ishod razvoja. To preovladava na naslovnim stranicama komentara, u svakodnevnim razgovorima.

Božja milost nas odgaja

Luter je preveo: "Spasonosna milost nas uzima pod stegu." Automatski odmahujemo rukom. Zašto? Zato što kao savremeni ljudi mislimo: kazna i stega su stvar prošlosti. No, ovde se u biti radi o mnogo više a ne samo o stezi ili kažnjavanju; radi se o odgoju, o vaspitnoj milosti. Bog je preuzeo inicijativu za "odgajanje ljudskoga roda". Svi ljudi treba da iskuse njegovu univerzalnu milost. Ali on svojom pedagogijom milosti počinje od pojedinca.

Božić je napad milosti. Ova milost se u svim vremenima sukobljavala i strastvenim odbijanjem. Protivljenje se obrazlaže, velikom rečju "emancipacija". Emancipacija znači: sam se osloboditi (očeve ruke) i hteti biti slobodan i punoletan. Savremeni čovek se buni protiv svakog tutorstva svih njemu nadređenih ljudi a još više protiv Boga koji je nadmoćan. No, mnogima već postaje jasno da se takvom emancipacijom i previše zahteva od čoveka. Božić je Božja ponuda savremenom čoveku, hrišćanima i nehrišćanima, da se iz zalutalosti vrate kući u zajedništvo s Bogom, ocem. Pedagogija milosti želi da pokaže da samo kao Božja deca ljudi mogu istinski da budu slobodni, jer su tako istovremeno zaštićeni i podržani.

Milost nas drži u granicama

Moguće je protiv Božje pedagogije navoditi teoretske i praktične razloge. Onaj ko radi protiv milosti nije više u stanju da veruje. Onaj ko živi protiv Božjih zapovesti mora danas da poriče njihovu važnost. Onaj ko nasuprot Božjem vodstvu provodi svoju sopstvenu volju, mora da se odvrati od Hrista i njegove zajednice. A milost želi da nas odgaja. U njoj Božji Duh deluje na nama. Ona nas izvlači iz bezbožnog ponašanja i oslobađa požuda po kojima bismo inače propali. Ovo se, naravno, protivi prirodnom čoveku, ali upravo na taj način nas vodi.

Cilj vaspitne milosti je "da živimo". Vaspitanje se - svesno ili nesvesno - dobrim delom odvija putem uzora. Biblija je puna primera Božjeg vaspitanja. Ni tada nije uvek sve prošlo glatko. Bog je često tek okolnim putem dolazio cilju - kod Davida, kod Petra i kod Pavla, na primer. Pedagogija milosti računa s tim okolnim putevima, iako ih ne opravdava. Pod njenim uticajem se i jedan Savle pretvara u Pavla. Već i sama spoznaja da Bog na nama radi jeste milost. Njoj uspeva da naš život postane "razborit, pravedan i pobožan"; jer ona sama postaje standardom naše svesti, naše pravednosti i naše pobožnosti.

Cilj milosti

Božja milost nam se pojavila u Hristu da bi nam pokazala pravo mesto u svetu. Ona nas čini ljudima nade zajedništva dobrih dela. Božić znači pojavu spasonosne i izbavljujuće milosti - od Hristovog rođenja do danas. Onaj ko je prihvata usmerava se na drugi, veći Božić, na "pojavu i slavan dolazak velikoga Boga i Spasitelja našega, Isusa Hrista". To je buduća perspektiva Božića.

I na narodu Božjem, na zajednici Isusa Hrista treba da već danas postane vidljivo nešto od te milosti koja se pojavila. I na našim delima treba da je moguće čitati Božju milost. Preko privremenog utelovljenja milosti idemo u susret konačnom utelovljenju u večnom životu sa Hristom. našim Gospodom. Tako daleko sežu posledice božićne milosti!

Izvor: ISKRE, 12/1989.

^vrh

BIBLIJSKI PRIRUČNIK (2)

- Genri Gelej

III. NEDELJNA SLUŽBA

Uglavnom se računa da je nedeljno bogosluženje osnovna funkcija crkve u društvu. Stalno posećivanje, pravilno organizovana služba, moraju da budu dovoljna sredstva za ispunjenje tog rada, kojeg crkva treba da obavlja. Bez sumnje, pravilna nedeljna služba je veliki blagoslov, kojeg može društvo da ima. Nemoguće je proceniti značaj nedeljne službe. Svrha našeg odlaska na bogosluženje jeste čin poklonjenja Bogu, ali obaveza onoga koji vodi službu je da ona bude korisna, interesantna i privlačna.

Glavne karakteristike bogosluženja jesu pevanje i proučavanje Božje reči.

Proučavanje Svetog Pisma. Za proučavanje Svetoga Pisma obično se odvaja malo mesta, u vreme kada je sva služba koncentrisana oko propovedanja. Kakva greška! Propovedanje ima veliki značaj u mnogim crkvama, gde se za naučavanje Božje reči odvaja malo mesta.

Obično tamo pročitaju nekoliko stihova u beživotnom tonu, na početku službe, sa monotonim zaključkom "neka Gospod blagoslovi čitanje Reči". Ovo je prosto sramota! Za neke ljude takav način može da bude sablazan, mogu da misle o Crkvi ne kao o Gospodnjem domu, nego kao o kući propovednika.

Bilo bi mnogo bolje, da se umesto kratke ceremonije na početku službe, iskombinuje propoved zajedno sa lekcijom iz Biblije, da bi se stvorio temelj, pregled i suština propovedanja, gde na prvom mestu mora da bude Božja reč, a sam propovednik više ili manje u drugom planu.

Odgovorno čitanje Božje reči ne može dovoljno da zameni lekciju iz Svetoga Pisma. I nije bitno na koji način će se uzeti učešće u službi. Čitati Pismo sa velikim uspehom može i sam propovednik. Što se tiče učešća svih članova u službi, najbolji način za to može da bude pevanje gde svi učestvuju.

Molitva. Nedeljna jutarnja služba određena je za slavljenje, molitvu, zahvalnost i proslavljanje Boga. Mi moramo znati, da kada idemo na službu, to bi uvek moralo biti u duhu molitve. Duge molitve nisu obavezne. Nekoliko kratkih molitvi izgovorenih između delova službe imaju mnogo bolji efekat. Mnoge pesme javljaju se kao veoma efektivne molitve. Uz pratnju tihe muzike orgulja, molitvene pesme mogu biti preuzete kao izraz molitve cele zajednice. Molitva starešine nikada ne treba da bude ponavljanje prethodno pevane pesme, jer će tada izgledati kao da u njoj nema njegovih misli. Takođe, njegova molitva ne mora da bude propoved izražena molitvom. Molitva mora da bude izražena u duhu pokorne molbe. Čuli smo molitve ponosnih ljudi, ne u duhu pokornosti, ni u duhu podređenosti, koje nisu zvučale kao molitve, već kao vojna naredjenja upućena Bogu, šta On mora da uradi. Nema značaja čitati molitvu ili izgovarati je bez razmišljanja. Naravno, da je lepše dobro pročitana molitva, nego loše pripremljeni pastor, koji ne zna za šta da se moli.

Jedan sat. Specijalni programi mogu da zauzmu više od jednog sata. Međutim, za stalne sastanke koje ljudi posećuju svake nedelje, godinu za godinom, gde propoveda isti pastor, jedan sat je dosta. Bolje je da tako bude, pošto istog dana mnogi posećuju i druge sastanke.

Treba odvojiti dvadeset minuta za propoved, dvadeset minuta za pevanje, dvadeset minuta za molitve, oglase, dobrovoljne priloge itd...

Ako je sve dobro pripremljeno i ne troši se vreme na prazne priče, gde će pevanje i izučavanje Božije reči imati prednost, onda ova služba može da bude odlična i korisna i biće dragocena za mnoge.

Muzika. Muzika mora da bude na drugom mestu posle proučavanja Svetoga Pisma, i to je najefektivniji put propovedanja Evanđelja. Crkvu u kojoj se mnogo peva ljudi posećuju sa više želje. Ljudi vole da pevaju. U Crkvi ljudi pevaju, a pastor propoveda.

Mojsije je pevao i pridobijao je ljude za pevanje. Mirjam je pevala. Devora i Varak su pevali. David je pevao i pisao je Psalme za pevanje. Hrist i dvanaestorica Apostola su pevali. Pavle i Sila su pevali u zatvoru. Anđeli su pevali. U nebu će svi pevati.

Snaga popularnog pevanja. Zajedničko pevanje pesama pomoglo je osnivanje luteranstva u centralnoj Evropi i dovelo je svet do Reformacije. Pevanje je bio razlog velikog probuđenja u Velsu. Da li je nekad bilo probuđenja bez pevanja? U današnje vreme najlepši način za oživljavanje i ozdravljenje mrtvih crkava jeste upravo kroz pevanje.

Više zajedničkog pevanja. Nedovoljno pevanje za vreme jutarnje nedeljne službe je ništa drugo nego uništavajuće. Pevanja mora biti deset puta više nego što ga ima danas. Nema vremena za to? Onda skratite propoved i uzorno pevanje hora i nađite vreme za zajedničko pevanje. Nije potrebno da se odlaže pevanje zajedničkih pesama za neko drugo vreme, kada većina ljudi nije tu. Zajedničko pevanje mora da bude u vreme nedeljne službe i ne mora da bude zamenjeno pevanjem hora ili mnogorečivim propovednikom. Ono mora da zauzima 1/3 ili čak polovinu službe.

Neprestano pevanje. Ovakvo pevanje je lepše nego da se stalno prekida od strane vođe, čitanjem ili nečim drugim, što se odnosi na bogosluženje. Ne radite ništa drugo, 20 ili 30 minuta samo pevajte, da bi se postigao dobar utisak. Ljudi mnogo više vole pevanje, nego duhovite vođe. Pevanje je ono što se ceni, a ne beskrajni govori onoga ko vodi pevanje.

Pevajte često iste pesme. Samo često ponavljanje pesama može da pomogne svima da ih nauče i zapamte. Volimo samo one pesme koje znamo. I te pesme, koje volimo, nikada nam nisu dosadne. Nikada! Pevajte često te pesme.

Crkva koja tako radi neće moliti ljude da dolaze u zajednicu. Naprotiv, ljudi neće hteti da odu sa službe kući.

Pamtite pesme. Potrebno je da članovi crkve uče napamet pesme koje često pevaju, čak po nekoliko stihova. Tada će oni lepše pevati, osetiće dublje silu i duh onoga o čemu pevaju. To će dati snagu zajednici.

Učite decu da pevaju pesme i da ih pamte. Ovo je najlepše pobožno školovanje. Ovo razvija u njima duhovni rast i pomaže im da budu više privrženi za crkvu celog svog života.

Vođe pevanja. Uglavnom je u crkvama vrlo malo zajedničkog pevanja. To je zato što u njima ne postoji neko ko prethodno čita jedan ili dva stiha, iz jedne ili dve pesme, koje najavljuju. Rezultat je sledeći: Zajedničko pevanje, deo službe koji ljudi najviše vole i kojim najlepše slavimo Gospoda, često ne biva najlepšim delom službe, nego suprotno.

Svaka crkva mora da ima vođu pevanja, ali on ne mora da bude takav, da oponaša neke poznate tipove sastanka probuđenja na kojima se sprovodi evangelizaciono pevanje; radeći to zbog toga, da bi pokazao svoje duhovite nastupe i šale, kao osnovno umetničko uređenje svog nastupa.

Vođe nužno moraju da cene zajedničko pevanje. Potpuno dostignuće jeste to da je vođa dostojanstven i pristojan, kako i priliči vernom čoveku.

Hor. Dobar hor može mnogo da posluži crkvenoj službi. To se ne može ni sa čim porediti, ali sve zavisi od onoga šta hor peva. Kako se samo često može videti, da pevanje ništa ne doprinosi duhovnoj službi.

Ako je tako, onda je lepše da ljudi sami pevaju, nego da slušaju dobar hor.

Zašto mi od crkve ne napravimo hor? Dobar vođa pevanja može da organizuje pevanje pesama, koje će podsećati na burne talase u vreme oluje na okeanu, i ovim pobuditi nebeske anđele da se naklone, da uživaju u takvom pevanju.

Propoved

Propoved je najvažniji deo službe u crkvi. Propovedanje reči nikada ne može da bude potisnuto. Ovo je najefektivnija sila u širenju evanđelja Isusa Hrista. No, propoved mora biti praćena učenjem, a ne bučnim propovedanjem. Crkva se javlja kao ustanova za naučavanje u Domu Molitve, ali u suštini kod nas ima mnogo propovedanja a malo naučavanja.

Propoved na osnovu teksta. Alegorično tumačenje, figurativno ili simbolično, izmišljanje čudne teme za neki stih, ili za frazu iz Pisma, njihovo često ponavljanje ili igra rečima, izgovor na Biblijski autoritet za objašnjavanje lične ideje propovednika o hrišćanskoj istini su najviše korišćen metodi u našim crkvama.

Ljudi sav svoj život slušaju takve propovedi i ostaju krajnje prosti što se tiče poznavanja Biblije. Ponekad hoćemo da znamo, ne misli li propovednik da njega slušaju totalno nepismeni ljudi?

Objašnjavajuće propovedi. Propoved, koja objašnjava istinu Božje Reči prevazilazi propovedanje na osnovu teksta. Objašnjavajuća propoved se obično bira po temi važnog dela Pisma ili glave. Takođe, može da bude izabran jedan deo glave ili nekoliko glava, ili cela knjiga, ili deo knjige i u propovedi objašnjava osnovne činjenice i pouke iz izabranog teksta. Takav metod je stvarno propovedanje. Na kraju krajeva, takvo propovedanje daje prvo mesto Božjoj Reči.

Jedan propovednik koji je slušao Sperdžena, Bičera, Filipa Bruksa, Josifa Parkera i druge poznate propovednike iz druge polovine XIX, rekao je, da je najjača propoved, bila propoved Aleksandra Vajta - velikog Škotskog propovednika, koji je jednostavno pročitao poslanicu Filipljanima, sa retkim zapažanjima. Kakva je to čudna lekcija za naše propovednike! Propovednik mora da potroši mnogo vremena za pripremanje takve propovedi. Jedna od najleših propovedi, koju smo slušali bila je propoved zasnovana na jednoj glavi iz poslanice Efescima. Propovednik te propovedi nam je kasnije rekao, da je za njeno pripremanje pročitao ovu glavu 100 puta i izučio je duboko, beležio je misli, više puta ih je dovodio u red, skraćivao je i prepisivao te misli, da bi joj na kraju dao određeni oblik. Zato nije čudo to što su slušaoci bili oduševljeni.

Nedeljna jutarnja služba može da bude veći razred za proučavanje Biblije. A zašto da ne? Šta može da bude veće od toga, kad propovednik crkve, u koju idu ljudi, čita Bibliju i kada se, kao što je o ovoj ideji napisao na prethodnim stranicama, u svojim propovedima slaže sa ljudima i sa ljubavlju predaje Božju Reč? Kako veliki blagoslov to donosi!

Dvadeset minuta. Ponekad, u specijalnim slučajevima propoved može biti dugačka. Uglavnom dvadeset minuta za propovedanje je sasvim dovoljno, zato što se u crkvi sakupljaju isti ljudi, slušaju svake nedelje, godinu za godinom jednog te istog propovednika.

Suvišno kretanje za propovedaonicom. Veoma loše pripremljenje propovedi se sprovode različitim uzvicima ili suvišnim kretanjem propovednika, koji lupa pesnicom, skače, trči za propovedaonicom napred-nazad, maše rukama itd... Sve je nepotrebno. Jednostavna skromnost, mnogo bolje priliči propovedniku, nego uzbuđeno ponašanje, jer nikakva surovost ne može da zameni siromaštvo ideja ili misli.

Napisane propovedi. Ako propovednik ne može da govori bez zaustavljanja, kolebanja i ponavljanja, njemu je lepše da napiše propoved i da je čita. Propoved, koja je dobro napisana i dobro pročitana, može da bude predana sa takvim efektom, kao i nenapisana propoved. Vrlo je čudno to, kako mnogo toga može da bude izraženo u sažetoj formi, ako se tema više puta preradi, piše i prepisuje iznova i iznova.

Pisac ovih članaka je Doktor Genri Gelej, koji je živeo u XIX veku. Završio je univerzitet u Transilvaniji i Biblijski koledž. Bio je pastor crkve, predavač na univerzitetu i biblijskoj školi u Kentakiju-SAD. Njegova knjiga ˛ Biblijski priručnik˛ odakle je uzet ovaj materijal, prevedena je na 13 jezika, doživela 82 izdanja i to samo na engleskom jeziku. Svaki put je štampana prosečno u 50.000 primeraka.

Priložili: Nadjija Trajković (prevod sa Ruskog jezika),

Miodrag Zvezdanović i Milorad Ristić (Leskovac).

^vrh

misaone refleksije

MOLITVA ZA MLADE

- Miodrag Zvezdanović (Leskovac)

Bože dok pred mladim skupom stojim

za jednu te stvar ja molim,

da ovim mladim ljudima,

pokažem kako se ja tebe u ljubavi bojim,

molim te da im pokažem,

kako sa verom u tebe,

sa sotonom i grehom se borim.

O, mladi ljudi, na početku životnoga puta,

ne dozvolite da vam srce u svetu luta.

Mir, spokoj, sigurnost,

u GOSPODU nađite već sada,

jer zašto vaše mlado srce,

u ovom zlom svetu da strada.

Gospod vas ljubi, i sada poziva sebi

zašto pozitivno odgovorili ne bi.

DESET MALIH HRIŠĆANA

- Žarko Đorđević (Novi Sad)

Deset malih hrišćana volelo je krevet,

jedan se uspavao, na službi ih devet.

Devet malih hrišćana, a lije li, lije

osam dođe na molitvu, jedan došo nije.

Osam malih hrišćana popreko se gleda,

jedan se sablaznio, ostalo ih sedam.

Sedam malih hrišćana šire lošu vest,

najmanji se razočara, prežive ih šest.

Šest malih hrišćana, a veliki svet

još jedan se izgubi i sad ih je pet.

Na pet malih hrišćana šibaju svi vetri,

jednog jeres oduva, pa sad ih je četri.

Četri mala hrišćana, a humanitarci svi,

jedan osta bez paketa, i sad ih je tri.

Tri mala hrišćana, "svetiji" neg' Trojica

jedan svoje Carstvo zida, ostadoše dvojica.

Dva mala hrišćana, svaki svoje gleda,

svaki za se, svaki u se, svak je sebi jedan.

Jedan mali hrišćanin traži novi žar,

Hristu drugog dovede, i već ih je par.

Dvoje malih hrišćana u molitvi stoje

još jedan se obrati, i sad ih je troje.

Troje malih hrišćana...

KAPLJICE MUDROSTI

- Mariana Holubek (Padina)

Ateista je kao nemudri čovek koji sazida kuću bez prozora, pa onda krivi Boga što čami u mraku.

Kada ti samo Bog preostane u životu, shvatićeš tada da ti je dovoljan.

Ako ne možemo da nađemo Boga oko sebe, ko je tu ustvari izgubljen?

Možemo odlučivati o svojim postupcima, ali ne i njihovim posledicama.

Ako nema kiše nema ni pečuraka, ako nema Boga, nema ničega.

Mali potočić greha u kome se bezbrižno brčkaš začas nabuja u Potop smrti.

Svakoj generaciji je potrebna duhovna regeneracija.

Oholost ima jednu dobru stranu, preuzima odgovornost za svoja dela.

Vera vidi nevidljivo, veruje neverovatno, doseže nedohvatljivo.

Ne žalimo se što ne dobijamo ono što hoćemo, radujmo se što ne dobijamo ono što zaslužujemo!

Početak brige je kraj vere, početak vere je kraj brige.

Privremena vera je poput privremenog posla - nije dovoljna za život.

Veruješ li sebi - razočaraćeš se; veruješ li u prijatelje - napustićete; veruješ li u bogatstvo - propašće; veruješ li u ugled - oblatiće ga; veruješ li u Boga - bićeš večno zadovoljan!

Kada se duša grči u bolovima, lučeći sedef vere tada se stvaraju biseri života.

Budi nemilosrdan prema grehu onoliko koliko je on prema tebi.

Vera zagreva i najhladnije periode života do ključanja, stvara pogonsku paru i juri napred.

Izvor: DA ŽIVOT NA ŽIVOT LIČI. Društvo ljubitelja Biblije, Vršac.

PESMA

- Put Života / Br. 234.

Kako je divno i noću budan biti,

svoga Gospoda slaviti;

dati mu hvalu, dati mu čast,

jer On ima nadnaravnu vlast!

I pjevati pjesmu "Kod križa Kristova zora me obasja!"

Divno je moliti za sestru i brata

i skinuti neprijateljski jaram s vrata.

Moliti za nespašene što traže spas

da mogu čuti Gospodnji glas.

Radost je čuti rani ptica poj

i reći: "Dođi, Gospode moj!"

Stog budite se kršćani,

na put se spremajte, stražite i bdijte,

jer vremena puno nemate!

Doći će vreme, doći će čas

kad će zatrubiti trube glas.

Neka nam to bude u srcu jasno

da sutra ne bi bilo kasno.

MOLITVA ZA GRADITELJE

- Friday Fax 2002 Issue 44, 8 November

Građevinska kompanija u Zimbabveu radila je na izgradnji mosta preko reke, na novom putu koji je vodio do rudnika platine. Radovi su kasnili zbog misterioznih nesreća i čudnih događaja na gradilištu. "Graditelji su zbog toga odlučili da zovu poglavicu iz lokalnog sela u pomoć," govori vođa crkve Langton Gatsi. Poglavica je takođe i animistički sveštenik (vrač). On je zaključio da su lokalni duhovi uznemireni i da je potrebno napraviti par rituala da bi se umirili. Međutim, i posle ovih rituala nesreće su nastavile da se događaju. Na kraju je kompanija odlučila da zatraži pomoć od pastora Gatsija. On je to prihvatio, i prvo što je uradio, otišao je u selo poglavice, koji je izvodio rituale za umirivanje duhova. Upozorio ga, da samo je Isus Hrist jedini, - svemoćni Bog i da samo On može umiriti duhove, da njegovo selo neće više biti sigurno, ukoliko on nastavi da i dalje kontaktira sa demonskim silama. Poglavica je uvideo istinu Gatsinih reči, pao je na kolena, prihvatio i počeo da slediti Isusa Hrista. Njega je u toj odluci sledilo celo selo. Čak i četiri okolna sela su uradila isto, otvorila se za evanđelje. (Izvor: Langton Gatsi, Zimbabve)

SNAJPERISTA OTKIVEN KROZ MOLITVU

- Friday Fax 2002 Issue 44, 8 November

"Vozač kamiona, hrišćanin, koji je otkrio kola Vašingtonskog snajperiste na parkingu u Merilendu, pre toga se molio sa još 50 kolega, kamiondžija - hrišćana, da ovaj snajperista bude otkriven i uhapšen," izveštava AP agencija za vesti. Ovaj molitveni sastanak je bio udaljen samo 25 milja od hapšenja ubice. 61-dno godišnji Ron Lantz iz Ludlova (Kentaki) je vozač kamiona već 35 godina, i uskoro ide u penziju. "Kada dobijem nagradu od 500.000 dolara za otkrivanje ubice, taj ću novac podeliti sa porodicama žrtava. Zahvaljujem Gospodu, što sam bio na pravom mestu u pravo vreme, da pomognem. Znam da je ovo bio Božji odgovor na molitvu," rekao je za novine. (Izvor: AP)

ISCELJENA OD ANOREKSIJE

- Friday Fax 2002 Issue 43, 1 November

Monika (Švajcarska) je medicinska sestra i dugo je bolovala od anoreksije. Ona govori: "Anoreksija se uvukla u mene. Nisam ni primetila kada i kako se to desilo. Bila sam u pubertetu i imala veoma malo samopouzdanja, kao i većima tinejdžera. Tražila sam usmerenje, smisao, vrednosti, prihvatanje. Veoma mnogo sam polagala na izjave o izgledu i lepoti, i htela sam da postignem taj ideal. Tako sam odlučila da oslabim koju kilu. Što sam više mršavila, to sam se bolje osećala - osećala sam se tako uspešnom. Postala sam zavisnik, osećala sam se loše kada bi mi stomak bio pun. slabila sam sve više, sve dok nisam shvatila da ne mogu više tako da živim. Nisam imala više snage, bila sam slaba. Kasnije mi je lekar rekao, da se moja težina od 32 kg bila dovoljna tek da preživljavam, ali nisam tražila ničiju pomoć, ni u bolnici, niti kod psihijatra. Moj život je izgubio svaku radost. Posle jednog razgovora sa mojim savetnikom, osetila sam da mi Bog govori: 'Ja želim da živiš. Ja te volim. Moj plan za tvoj život je da ti odslikavaš mene!' Bilo mi je strašno kada sam shvatila, da sam tako dugo radila i živela suprotno tome. Zavapila sam Bogu: 'Ako ti stvarno postojiš, pomozi mi da izađem iz ovoga!' Nekako, On je promenio moje srce. To je bilo čudo - više nisam bila gonjena mislima, da treba što više da oslabim - nisam ni imala želju za time. Hrana je za mene izgubila značaj i počela sam da uživam u njoj. Život je ponovo počeo. Verovatno ne bi uspela bez Božje pomoći. Ludilo je iza mene a ja sada imam normalan život. Postala sam druga osoba." (Monikine slike pre i posle, na: http://www.citychurch.ch)

^vrh

NEDELJA JE

DAN ZA POSETU CRKVI

- Branko Milijašević

Budim se i protežem. Sunce je već ogrejalo. Divno jutro, nedelja. O, hvala ti Gospode za ovaj divan dan.

Pogledao sam na sat - skoro je deset sati. Ustajem i užurbano se spremam za odlazak u crkvu. Trebalo bi da pročitam jedan odeljak iz Božje reči i da se pomolim, ali sada za to nemam vremena. Krećem. Malo ću kasniti, ali to i nije toliko bitno. Biću tamo da primim blagoslove koje Bog ima za mene.

Ulazim u crkvu. Tiho zatvaram vrata, ali ona ipak malo škripe. Trebalo bi ih malo podmazati.

Zar baš moraju svi da se okreću i gledaju u mene, kao da me nikad u životu nisu videli? Već je prošla uvodna molitva i sada se slavi ime Gospodnje. Pevaju se pesme Bogu. Taman sam seo na moje mesto u ćošku, kad nas je grupa za slavljenje pozvala da ustanemo i slavimo Boga. Samo da uzmem moju pesmaricu... Ali, nema moje pesmarice!?! Gde je? Na stolici pored mene sedi neki novi. Nisam ga do sad video, a u rukama drži moju pesmaricu. Ma nema veze, ionako znam skoro sve pesme napamet. Za ovih petnaest godina, koliko sam član crkve, sve sam ih naučio napamet.

Grupa je počela da peva pesmu: "Ustani, i slavi našeg Boga..." To je baš dobro. Slavimo našeg Boga. Onda je došao deo teksta koji poziva: "Ustani i podigni ruke..." Zar baš svaki put moram da podignem ruke. Vidi, pa niko i ne podiže ruke. To se samo tako peva. Bog zna da ja podižem moje "duhovne ruke". A, tu je već i kraj pesme. Sada će pastor početi da propoveda. Sedam na svoju stolicu, na mekani jastučić sa izvezenim krstićem, koji sam dobio iz humanitarne pomoći. Pastor izlazi za propovedaonicu. Dobar je on čovek, trudi se. Propovedi su mu malo jednolične i dugačke. Par puta sam i zadremao, ali to je zato što njegovo propovedanje deluje duhovno umirujuće - pa kome se ne bi prispavalo. Opet propoveda na istu temu, kao i mnogo puta pre toga. Ma, izdržaću. Nije ni tih pola sata-sat večnost.

Ne znam zašto, ali svaki put kada pastor pogleda u mom pravcu, baš u tom trenutku mi se zeva - slučajnost ili ne? Al" dobro. Ipak se trudim da pratim propoved. Čak sam i zapisao citate koje navodi. Kada dođem kući, uzeću svoju Bibliju i pročitaću ih ponovo.

Primećujem nešto zanimljivo. Pastor stalno zagleda u levu stranu prvog reda. Malo sam se pridigao da pogledam ko tamo sedi. Dve sestre, mlade devojke. Imaju na sebi tanke majičice, i koliko vidim - mini suknje. Milina ih videti. Sve je lepo kad je mlado.

Ma šta ja to razmišljam?!? Bezobraznice jedne! Namerno su sele u prvi red da odvlače pažnju našem propovedniku. Zar je to poniznost i pristojno ponašanje? Ni propovednik nema srce od kamena. Kad prođe služba, moram sa njima da popričam i da im skrenem pažnju na njihovo ponašanje. Nisam protiv toga da ističu svoju lepotu (to je baš lepo), ali ne na ovakvom mestu. Oskvrnjuju svetinju ove zgrade.

Kraj propovedi. Izdržao sam.

Napred ponovo izlazi grupa za slavljenje. Pevamo svi zajedno: "Divan si. O, veličanstven si..." Kako imam samo divan glas. Šteta što nemamo crkveni hor. Ovaj moj talenat bi bio iskorišten, a ovako propada.

"Ruke podižem, caru što dolazi..." O ne, opet te pesme o podizanju ruku. Zar moraju baš svaki put da pevaju takve pesme. Nema veze, ja ću pevati "oči podižem", tako je lakše. Opet, skoro niko ne podiže ruke, pa zašto ja moram biti "crna ovca". Samo tamo neka novija braća što sede u prvom redu, nedavno kršteni članovi, podižu ruke. Sad su došli i već oće da se ističu. Umesto da puste napred starije članove, oni se guraju ispred svih. Al" neka, proći će ih. Naučiće se oni našeg crkvenog reda.

"... jer Ti si moj Bog..." Pa... dobro, jesi ti moj Bog. Iako, moram priznati da svoje slobodno vreme provodim uglavnom uz TV. Možda bi trebalo da posvećujem manje vremena TV-u a više tebi, Bože. Valjda će i to jednog dana doći. Hvala ti što imaš sa mnom toliko strpljenje i čekaš da promenim svoje loše navike.

"Dajemo ti hvalu..." Da, Bože, dajemo ti hvalu što nas držiš kraj sebe. Ti si sve za nas uradio i daješ nam odmor, mi treba samo da budemo u crkvi.

Počela je i završna molitva. Pastor je pozvao sve koji žele, neka se mole i da to slobodno učine. To je dobro, da se duh oslobodi, ali nisam ti ja za takve glasne molitve. Više volim tihe i ponizne molitve u dubini svog srca.

Pastor nas je pozvao da damo svoje dobrovoljne priloge. Dodaju mi finu malu posudicu za kolektu. Staviš ruku unutra i izvadiš je... Niko ne mora da zna da li si nešto dao ili ne. Nešto mi je teška... Zvekeću same metalne novčanice. Sitniš. E, braćo i sestre, sram da vas bude. Pa, zar se sitniš daje Bogu?

I to je kraj. Bogosluženje je završeno.

Pastor govori još neke informacije, ali više ga niko i ne sluša. Neke žene žure kući da završe ručak, neki žure na posao "u drugu smenu" (zar oni ne znaju da je nedelja dan za odmor?), a neki ipak ostaju da se druže sa drugim članovima crkve. Najviše volim ovo druženje posle bogosluženja. Da nije toga, već odavno ne bi dolazio u crkvu. Ovako se fino, hrišćanski družimo.

Konačno stiže i osveženje, Sokovi i mineralna voda. Grlo mi se baš osušilo. Sad će i kafa.

Jedan brat je kupio kola i zove nas napolje da nam ih pokaže. Stvarno su lepa. Mercedes Turbo dizel od 120 konja. Brate svaka čast.

Imam i ja sa čime da se pohvalim. Svima pokazujem moju novu Nokiu. Baš je strava. U tako malu kutijicu stane tako mnogo. A kakve samo melodije ima. Našao sam čak i onu: "Divna milost". Nju sam ponosno stavio da mi zvoni, jer ja sam hrišćanin.

Ju, već je skoro podne. Baš sam se zapričao. Pozdravljam se sa svima i žurim kući, da ne bi kasnio na ručak. Posle ću malo da prilegnem, a u tri sata na TV-u počinje kombinovani prenos engleske Premijer lige. To ne propuštam.

Jedva čekam sledeću nedelju i bogosluženje. Sredinom nedelje više nemamo službe, jer se pokazalo da je mali interes za to. Zašto onda da trošimo struju i vreme?

:-) Svaka sličnost sa mestom, crkvom ili ljudima je potpuno slučajna i (ne)namerna.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 15 / 2003.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Zašto ga svet ne može primiti? - A. W. Tozer

* Usudi se da budeš kao Danilo - Mark A. Copeland

* Moliti sa pouzdanjem - Rosvit Virman

* Mreža bačena u more (1) - Vlatko Dir

* Franjo - Siromah iz Assisija - James C. Hafley

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

u jednom indijskom selu svake godine se održava neobična trka biciklista. Neobična je stoga što trkači treba da u određenom vremenu pređu što manju razdaljinu. Trka počinje tako što se svi takmičari nameste na startnu liniju i na pucanj startnog pištolja, trude se da održe ravnotežu, sedeći na svojim biciklima a da pri tome pređu sa njima što je moguće manju razdaljinu od startne linije. Kada vreme ove trke istekne, meri se koliko su "daleko" odmakli, onaj koji je odmakao najdalje je gubitnik.

Jedne godine, neki turista, stranac se prijavio za učešće u ovoj trci pošto je bio zaljubljenik biciklizma. Međutim, on nije dobro razumeo pravila ove trke. On se sa ostalim takmičarima postavio na startnu liniju i čekao znak za početak. Kada je pucanj odjeknuo on je poput mašine, počeo da vrti pedele svoga bicikla, posle nekog vremena, okrenuo se unazad da vidi koliko je odmakao od ostalih, ali iza njega nije bilo nikog... Vratio se nazad, dok je masa gledajući na njega "umirala" od smeha, onda je i njemu bilo jasno...

Ovaj turista, iako je neko vreme sam sebi izgledao kao pobednik u ovoj trci ipak je bio gubitnik. Zašto? Zato - ŠTO NIJE RAZUMEO PRAVILA TRKE!

Bez obzira na energiju, vreme i naš trud koji ulažemo u našu religioznost, ako ne sledimo Božja pravila pri tome, sve je uzalud - mi smo u Božjim očima gubitnici! Kada čovek postane hrišćanin, treba da se trudi da ostane u trci - treba da nauči pravila trke vere. Mora čitati i studirati Sveto pismo i izvršavati ga. Pavle je savetovao Timoteja: "Pa i kad se neko bori, ne dobiva venca, ako se nije pravilno borio." (2. Tim. 2:5 EČ)

Dakle, dragi naši - ostanite u trci!

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

ZAŠTO GA

SVET NE MOŽE PRIMITI?

- A. W. Tozer

"... Duha istine,

koga svet ne može primiti..." (Jovan 14:17)

Verska površnost (religioznost) je pokušaj premošćavanja jaza između sveta i Crkve. Pravi savez između sveta i Crkve nije moguć. Kad se Crkva spoji sa svetom, ona više nije prava Crkva, već samo žalosni hibrid (duhovni mutant), predmet prezrivog ismevanja sveta i gnušanja od Boga.

Duhovni sumrak u kome većina vernika hoda danas, nije uzrokovan nikakvim nejasnim odlomkom iz Biblije. Ništa ne može biti jasnije od izjave Svetog pisma u vezi sa odnosom hrišćana prema svetu. Zbrka nastaje oko toga, što hrišćani nisu skloni uzimati Reč Gospodnju ozbiljno. Hrišćanstvo je tako pomešano sa svetom, da milioni vernika nikada ne saznaju kako su radikalno promašili novozavetni model hrišćanstva. Svuda je prisutan kompromis. Svet je dovoljno ulepšan da ga prihvate slepci koji se smatraju vernicima. Ti isti vernici večno traže da budu prihvaćeni od sveta. Takvi se hrišćani uzajamnim ustupcima slažu s ljudima, koji na Božje stvari gledaju s prezirom.

U osnovi je cela ta stvar duhovna. Hrišćanin je hrišćanin zato što je nanovorođen. On je hrišćanin zbog Duha koji prebiva u njemu. Duh je samo ono što je rođeno od Duha. Telo se nikada ne može preobraziti u duh bez obzira koliko crkvenih radnika radilo na njemu. Krštenje, pričest, davanje novca u crkvu, držanje kanona, ispovedanje vere - ništa od toga, a ni sve zajedno ne može telo pretvoriti u duh niti sina Adamova učiniti sinom Božjim. "A da ste stvarno sinovi" piše Pavle Galatima, "dokaz je što Bog u vaša srca posla Duha svoga Sina koji viče: Avva - Oče!" A Korinćanima piše: "Sami sebe ispitajte da li ste u veri! Sami sebe istražite! Ili ne poznajete sebe - ta Hrist je u vama." A Rimljanima: "Ali vi niste u telu, već u Duhu, ako zaista Duh Božji prebiva u vama. Ako ko nema Hristovog Duha, nije Hristov."

Ovaj strašan nered, toliko vidljiv u hrišćanskim zajednicama mogao bi se jednog dana raščistiti kad bi učenici Hristovi počeli slediti samo Hrista, a ne jedan drugoga, jer naš je Gospod vrlo jasan u svom učenju o verniku i svetu.

Jednom prilikom, kada je dobio netražen i svetovni savet, iskrenog ali neprosvetljenog brata, naš Gospod je odgovorio: "Moje vreme još nije došlo. Za vas je uvek zgodno vreme. Vas svet ne može mrzeti, a mene mrzi, jer ja svedočim o njemu da su mu dela zla." On je poistovetio svog telesnog brata sa svetom i rekao da su oni od dva različita duha. Svet je Isusa mrzeo, a nije mrzeo njih, jer ne može mrzeti sam sebe. Podeljena kuća ne može opstati. Adamova kuća mora ostati verna sebi ili će se podeliti. Iako se sinovi tela mogu prepirati među sobom, u dubini duše oni su ipak jedan sa drugim. Kad uđe Duh Božji, tada ulazi nešto što nije od ovog sveta. "Ako vas svet mrzi", rekao je Gospod učenicima, "znajte da je mene mrzeo pre vas. Kad biste pripadali svetu, svet bi ljubio svoje. Pošto ne pripadate svetu - ja vas izabrah od sveta - zato vas svet mrzi." Pavle Galatima objašnjava razliku između deteta robinje i deteta slobodne žene "... i kako onda onaj što se rodi po puti gonjaše onoga koji se rodi po duhu, tako je to i sad." (Gal.4:29 LB).

Kroz celi Novi zavet je povučena oštra crta između Crkve i sveta. Ne postoji tzv. "ničija zemlja". Gospod smatra da nije ispravno kada da sledbenici Jagnjeta usvajaju svetske načine života i putuju svetskim putevima. Provalija između istinitog hrišćanstva i sveta je tako duboka kao i ona koja je delila bogataša od Lazara. A to je ona ista provalija koja deli svet iskupljenih vernika od sveta palog čoveka.

Dobro znam i duboko osećam kako sablažnjivo mora biti takvo učenje velikom stadu ovoga sveta koje hoda oko tradicionalnih torova. Ne mogu se nadati da ću izbeći netrpeljivost koju će nesumnjivo protiv mene podići religiozni ljudi koji traže da sebe učine ovcom prema društvu kojem pripadaju. Ali mi se moramo suočiti s teškom istinom da ljudi ne postaju hrišćani druženjem sa crkvenim ljudima, niti verskim kontaktima, niti verskim obrazovanjem; oni postaju hrišćani jedino delovanjem Božjeg Duha na njihovu prirodu u novorođenju. Kad na taj način postanu hrišćani, tad su odmah članovi novog naroda, "izabrani rod, kraljevsko sveštenstvo, sveti narod, narod stečen da objavi krepost Onoga koji vas pozva iz tame k čudesnoj svetlosti svojoj; koji nekad ne bejaste (izabrani) narod, a sada ste narod Božji; koji ne stekoste milosrđe, a sada ste dobili milosrđe." (1. Pet. 2:9-10 LB).

Problem s kojim se mi "moderni" hrišćani suočavamo nije pogrešno razumevanje Biblije, nego nesklonost našeg neukrotivog srca da prihvati njena jasna uputstva. Naš problem je kako dobiti odobrenje našeg uma koji ljubi svet i kako učiniti Isusa stvarnim ne samo u reči. Jer jedna je stvar reći: "Gospode, Gospode!", a potpuno druga pokoravati se zapovestima Gospodnjim. Možda pevamo "Na presto uzdižemo Gospoda" i uživamo u tonovima orgulja i dubokoj melodiji skladnih glasova, ali još uvek nismo ništa učinili dok ne ostavimo svet i ne okrenemo svoje lice u tvrdoj praktičnoj stvarnosti prema gradu Božjem. Vera je prava tek kad postane poslušnost.

Duh sveta je jak i on se "lepi" za nas kao dim cigarete na odeću.On može promeniti svoje lice da bi se prilagodio svakoj situaciji i tako prevario mnoge jednostavne hrišćane čija "čula" nisu izvežbana za raspoznavanje dobra ili zla. On se u Crkvi može poigrati sa svakom pojavom iskrenosti. Može napadati svet (naročito za vreme posta) i čak priznavati svoje zle puteve u javnim glasilima. Može hvaliti veru i ulagivati se Crkvi. Može doprinositi milosrdnom radu i organizovati kampanje za snabdevanje siromaha odećom, ali držite Hrista dalje od njega i nikada ne tražite Njegovo gospodstvo nad njim. On to sigurno ne bi podneo i prema istinskom Duhu Hrista pokazivao bi samo otpor. Svetska glasila (koja uvek govore umesto njega) retko će dati Božjem detetu poštenu priliku. Ako su činjenice takve da se mora dati povoljan izveštaj, ton će biti ljubazan, ali ironičan i osećaće se prisutnost prezira.

I sinovi sveta i sinovi Božji kršteni su u Duha, ali duh sveta i Duh koji boravi u srcu nanovorođenog čoveka udaljeni su jedan od drugoga koliko je nebo daleko od pakla. Oni se oštro suprotstavljaju jedan drugom. Sinu zemlje su stvari Duha smešne, te se zabavlja ili su mu beznačajne, te se dosađuje. "Zemaljski čovek ne prima ono što dolazi od Duha Božjeg, jer je to za njega ludost. On to ne može ni upoznati, jer se to mora uz pomoć Duha prosuđivati."

U 1. Jovanovoj poslanici dve se reči stalno ponavljaju, oni i vi. "Oni" označava dva cela različita sveta. "Oni" se odnosi na ljude i žene Adamovog palog sveta. "Vi" se odnosi na izabrane koji su sve ostavili da bi sledili Hrista. Apostol se ne klanja malom bogu, toleranciji (što je u našoj zemlji postalo kao neka vrsta druge religije); on je potpuno netolerantan jer zna da je tolerancija uglavnom drugo ime za ravnodušnost.

Potrebna je snažna vera da bi se prihvatilo učenje Jovanovo. Mnogo je jednostavnije postepeno izbrisati crtu razdvajanja i tako nikoga ne sablazniti! Pobožno uopštavanje i upotrebljavanje reči mi ima i za hrišćane i nevernike veću sigurnost. Očinstvo Boga se tako rasteže i uključuje svakoga od Džeka Trboseka do apostola Pavla. Na taj način se niko ne sablažnjava, svi se osećaju udobno i spremni za nebo. Ali, čovek koji je naslonio uvo na Isusove grudi, nije mogao biti tako lako prevaren. On je povukao oštru crtu koja deli ljude u dva tabora i koja odvaja spašene od izgubljenih, one koji će dobiti večnu nagradu od onih koji će potonuti u konačnom očaju. Na jednoj strani su "oni" koji ne poznaju Boga; na drugoj "ti (ili mi)", a između je moralna provalija preširoka da bi je i jedan čovek mogao preći.

Ovde je ono što Jovan iznosi: "Vi ste, dečice, od Boga i vi ste ih pobedili, jer je veći onaj koji je u vama nego onaj koji je u svetu. Oni su od sveta; zato govore jezikom sveta, i svet ih sluša. Mi smo od Boga; ko poznaje Boga, nas sluša; ko nije od Boga, nas ne sluša. Po tome poznajemo duha istine i duha prevare." Ovo je dovoljno jasno da bi zbunilo, ikoga ko iskreno želi znati istinu. Ponavljam, naš problem nije u razumevanju, nego u veri i poslušnosti.Ovde se ne radi o teološkom pitanju: Šta se tu uči; nego o moralnom: jesam li ja voljan prihvatiti to i istrajati bez obzira na posledice? Mogu li izdržati hladan pogled? Imam li hrabrosti ustati na oštar napad "liberala"? Usuđujem li se izazvati mržnju ljudi koji se suprotstavljaju mojim stavovima? Imam li dovoljnu slobodu uma da izazovem popularne "vere" i da se držim puta apostola? Mogu li ja poneti krvavi krst i sramotu?

Hrišćani su pozvani da se odvoje od sveta, ali moraju znati šta znači svet (ili još bolje, šta Bog misli pod tim). Varamo sami sebe kad mislimo da to znači samo nešto spoljašnje i zato smo promašili njegovo pravo značenje. Filmovi, kartanje, alkohol, kockanje - to nije svet. To su jedino spoljašnji pokazatelji sveta. Naša borba nije protiv samih svetskih načina življenja, nego protiv duha sveta. Za čoveka, bez obzira da li je spašen ili izgubljen, bitan je duh. Novozavetno značenje reči "svet" jednostavno je neobnovljena ljudska priroda - bilo u kafani, bilo u crkvi. Šta god dolazi od pale ljudske prirode je svet, bez obzira ima li moralnu osnovu ili ne. Stari su farizeji uprkos svojoj revnosti i posvećenosti religiji bili sama suština sveta. Duhovni principi na kojima su oni gradili svoj sistem nisu dolazili odozgo, nego odozdo. Oni su protiv Isusa koristili lukave ljude. Da bi zaštitili Boga, ponašali su se kao đavoli. Da bi podržali Bibliju, protivili su se njenom učenju. Bežali su od religije da bi spasili religiju, i u ime religije ljubavi dali su maha lepoj mržnji. Tu vidimo svet u svim njegovim strašnim prkosima Bogu. Taj duh je bio tako žestok, da nije zastao dok nije usmrtio Sina Božjeg. Duh farizeja je bio živo i zlonamerno nastrojen protiv Isusovog Duha.

Današnji učitelji koji stavljaju "Propoved na gori" u drugi plan od prvobitnog i tako oslobađaju Crkvu od njenog učenja, teško da uočavaju zlo koje čine. Jer propoved na gori daje jezgrovite karakteristike Carstva obnovljenog čoveka. Blaženi siromašni koji oplakuju svoje grehe i žedni su pravde, pravi su sinovi Carstva. U krotkosti oni pokazuju milost svojim neprijateljima i bezazlenom iskrenošću gledaju u Boga. Okruženi progoniteljima oni ih ne proklinju, nego blagosiljaju. Oni u skromnosti prikrivaju svoja dobra dela. Silaze sa svojih puteva da bi se izmirili sa svojim protivnicima i opraštaju onima koji greše protiv njih. Bogu služe tajno u dubini svog srca i sa strpljenjem čekaju na Njegovu javnu nagradu. Radije slobodno predaju svoja zemaljska dobra, nego da koriste silu da bi ih zaštitili. Svoje bogatstvo polažu u nebo. Izbegavaju slavu i čekaju na dan obračuna, kada će doznati ko je najveći u Carstvu nebeskom.

Ako je to pravo i precizno stanovište, šta onda da kažemo kad se hrišćani takmiče jedan sa drugim za mesto i poziciju, i kad ih vidimo da gladno traže slavu i čast? Kako možemo objasniti tu strast za publicitetom koja je tako upadljivo vidljiva među hrišćanskim vođama? A šta reći o političkim ambicijama u crkvenim krugovima? A šta reći o grozničavoj ruci ispruženoj za većim prilogom? A šta o sramnom samoljublju među hrišćanima? Kako možemo objasniti obožavanje koje uzvisuje ovog ili onog popularnog vođu? A šta reći o bednom ljubljenju ruku ljudi punih para od onih takozvanih "zvučnih" propovednika evanđelja?

Samo je jedan odgovor na ta pitanja: u svim tim pokazateljima vidimo svet i ništa drugo nego svet. Ni jedna goruća izjava ljubavi za duše ne može promeniti zlo u dobro. To su gresi koji su razapeli Isusa.

Istina je, takođe, da su veliki pokazatelji pale ljudske prirode deo ovog sveta. Organizovane zabave s naglaskom na površnim zadovoljstvima, velika carstva izgrađena na pokvarenim i neprirodnim navikama, neobuzdanim zloupotrebama normalnih potreba lažnog sveta nazvanog "visoko društvo" - sve je to od sveta. Sve je to deo onoga što je telo, što se gradi na telu i mora propasti sa telom. Od tih stvari hrišćanin mora pobeći. Sve te stvari moraju biti ostavljene iza njega i u njima ne sme imati udela. Protiv njih mora ustati bez kompromisa i straha.

Moramo razumeti šta se događa bez obzira predstavlja li se svet u svom ružnom, ili u lukavom i finom obliku, i grubo ga odbaciti. To moramo učiniti ako želimo hodati sa Bogom u ovoj generaciji, kao Henok u svojoj. Nužan je potpuni prekid sa svetom. "Preljubočinci, ne znate li da je prijateljstvo sa svetom neprijateljstvo prema Bogu? Ko, dakle hoće da bude prijatelj svetu, postaje neprijatelj Božiji." (Jak. 4:4 EČ). "Ne posvećujte ljubav svetu i onome što je na svetu. Ako neko voli svet, nema u njemu ljubavi prema Ocu. Jer sve što je na svetu, grešna čulna požuda, požuda očiju i razmetanje zemaljskim blagom, nije od Oca, nego od ovoga sveta." (1. Jn. 2:15-16 EČ). Te Reči Božje nisu pred nama za razmatranje, nego su tu da im se pokorimo, i nemamo pravo nazivati se hrišćanima ako ih ne sledimo.

Bojim se bilo kakvog verskog delovanja među hrišćanima koje ne vodi do pokajanja i ne rezultuje oštrim odvajanjem vernika od sveta. Sumnjičav sam prema svakom organizovanom probuđenju koje se poigrava ozbiljnim stvarima Carstva Božjeg. Nije važno kako se privlačan pokret pojavio; ako nije temeljen na pravednosti i uzgajan na poniznosti, on nije od Boga. Ako iskorištava telo, on je religijska prevara i ne bi trebalo da ga podržava nijedan bogobojazan hrišćanin. Samo je onaj od Boga koji poštuje Duha i napreduje u poniznosti. "Da bude kako je pisano: Ko se hvali, u Gospodu neka se hvali."

^vrh

USUDI SE DA

BUDEŠ KAO DANILO

- Mark A. Copelan

Kako postići uspeh bez kompromisa

Biblija je puna izveštaja o mnogim pobožnim ljudima i ženama, koji su dostojni da se na njih ugledamo. Jedna od tih osoba je i Danilo, čovek koji je u svoje vreme imao visok položaj i moć. Bio je istaknut, zapažen od sve dece Izrailja dovedene u Vavilonsko ropstvo (Dan. 1:3-6), on je bio istican između svih mudraca Vavilona (Dan. 1:17-20), njemu je data vlast nad celom Vavilonijom (Dan. 2:48-49; 5:29) a bio je istaknut na sličan način i u Medo-Persijskom carstvu (Dan. 6:1-3,28).

Kako je Danilu bilo moguće da stalno bude prvi u svemu i da dođe na položaj moći i uticaja, a bez i jednog momenta da načini kompromis na račun svoje pobožnosti?

Knjiga proroka Danila nam otkriva njegovu tajnu i pokazuje kako mi možemo biti uspešni bez toga da "prodamo svoju dušu". Pogledajmo prvo Danila kao dečaka...

I. DANILO JE BIO ČOVEK ODLUKE (Dan. 1:8)

Kao mali dečak, u tuđoj zemlji, Danilo je bio suočen sa kušnjom da prekrši Božji zakon, tako što bi jeo sa carske trpeze. Iako je bio samo dečak, on je već tada odlučio da se čvrsto drži Božijeg zakona, bez obzira koliko ga to koštalo. Zbog odluke da Boga stavi na prvo mesto u svome životu, Bog mu je darovao naklonost u očima drugih (Dan. 1:9). Kako je to Bog stvarno uradio - mi ne znamo, ali znamo da se slična stvar dogodila Josifu (1. Moj. 39:1-4; 21-23). Stavljajući Boga na prvo mesto Josif je na isti način bio blagosloven od Boga, je nalazio naklonost kod drugih.

Svako dete Božje treba da bude osoba odluke. Nipošto neko ko ne zna šta želi, ili neko ko je bez cilja u životu. Takve osobe nikad nisu poštovane. No, šta može biti životni cilj hrišćanina? Isus o ovome kaže u Mateju 6:33, "Tražite prvo carstvo i pravednost njegovu, a sve ovo daće vam se". Drugim rečima: tražiti volju Božju i ispuniti je u svom životu, bez obzira na okolnosti. Isus obećava, da će nam ovo doneti Božju naklonost, koja će se očitovati preko poštovanja u očima drugih ljudi – kao osobe koje znaju šta žele.

Da li se usuđuješ da budeš kao Danilo, da budeš osoba jednog cilja kao što je on bio? Bez obzira koliko mlad ili star, nikad nije kasno da "tražiš prvo carstvo Božje i njegovu pravednost"!

Kroz ceo svoj život Danilo je dio čovek odluke, ali on je takođe bio i čovek principa.

II. DANILO JE BIO ČOVEK PRINCIPA

Danilo je odbijao da čini kompromise na račun svog ubeđenja. Kao dečak je odbio da jede jela sa carske trpeze – da jede meso i pije vino (Dan. 1:8) Kao stariji čovek je odbio darove od Valtasara (Dan. 5:13-17). Čak pod pretnjom progonstva, odbio je da sluša zapovest cara Darija (Dan. 6:10).

Ljudi, takođe, poštuju principijelne ljude, iako možda to ponekad ne izgleda tako, jer ih ismevaju, ali unutar sebe i sami žele da budu takvi. I kad dođe vreme da im treba neko kome mogu verovati i otvoriti se, šta mislite: kome da će doći? Tražiće čoveka principa, jer ih on neće izneveriti.

Bog, je takođe, naklonjen osobama koje se drže svojih principa i koje drže svoju reč (Ps. 15:1-5). U našem društvu postoji veliki nedostatak ljudi koji drže do principa. Oni, koji se ne rukovode jedino po veličini dobitka, nego se odluče da budu kao Danilo i pokažu svojim primerom vrednost življenja po Božijim principima, poštovani su ne samo od Boga - već i od ljudi.

Ali imati odluku i princip nije sve, još jedan elemenat je neophodan. To je čistoća.

III. DANILO JE BIO ČOVEK ČISTOĆE

On je verno vodio poslove, tako da njegovi tužitelji (neprijatelji) nisu mogli na njemu naći ni jednu grešku (Dan. 6:1-4). Ovo nam objašnjava njegovo napredovanje na visok položaj na dvoru. Međutim, njegova čistoća u poslovima proizašla iz njegove želje da ugodi Bogu i da održi svoje zacrtane životne principe.

Takođe, hrišćanin treba da je osoba čistoće, i to takve čistoće, kojoj niko nikad ne može naći zamerke. Bilo da je u pitanju mlad ili star (1. Tim. 4:12; Tit 2:6-8), bilo da je rob (radnik) ili slobodan (Tit 2:9-10).

Ljudi koji čuvaju svoju čistoću u ophođenju prema drugima, su često poštovani i daju im se veliki položaji i odgovornosti, jer su se pokazali kao oni kojima se može verovati.

Koliko li su i danas našem društvu potrebni ovakvi ljudi kao Danilo, ljudi odluke, principa i čistoće. Ali, postoji još nešto, još jedan elemenat koji povezuje sva ova tri zajedno i otvara put za Božanske blagoslove.

IV. DANILO JE BIO ČOVEK MOLITVE (Dan. 6:10)

Pogledajmo ga samo kako je molio. On je padao na svoja kolena i tako pokazivao svoju poniznost pred Bogom. On je molio tri puta na dan, i tako pokazivao svoju zavisnost za Bogom. On je davao hvale, slavio Boga u najvećoj nevolji, time je pokazivao svoju zahvalnost Bogu i dokazivao da veruje, da za njega Bog ima još blagoslova. Za njega je zapisano da je "imao običaj moliti", molitva mu je pomogla da ostane i opstane u Vavilonu kao čovek odluke, principa i čistoće.

Hrišćanin treba da sledi Danilov primer. Naučimo lekciju od Danila, da sluga Božji treba svakodnevno da nađe određeno vreme za molitvu, da bi mogao ostati veran Bogu. Hrišćanima život treba da je molitva, što znači - treba često da mole (1. Sol. 5:17-18; Kol. 4:2).

Ukoliko naš napor da živimo sa ciljem, principom i sa čistim životom ne daje baš najbolje rezultate, nije li uzrok u nedostatku molitve u našem životu?

Da li si voljan da budeš kao Danilo?

^vrh

MOLITI SA POUZDANJEM

- Rosvit Virman

Kad ćemo tamo biti, kad ćemo tamo biti, kad ćemo konačno tamo biti? - čulo se sa kasete koju smo slušali dok smo ulazili u pristanište, gde nas je čekao trajekt, poslednji brod tog dana, za koji smo još nekoliko meseci ranije rezervisali mesto za naša kola. Na putu je bio zastoj, koji nismo predvideli, tako da smo poslednje sate našeg putovanja morali proći bez odmaranja, što je našoj deci teško palo. Iza nas je bilo skoro hiljadu kilometara i ona su već bila poprilično nervozna zbog dužine putovanja. Muž i ja smo se pogledali. Treba li deci reći da je skoro nemoguće stići na vreme? To bi za njih bio hladan tuš, a tako su dobro podneli ovaj dugačak put. Nemir je bio svuda oko nas i muž je malo brže vozio nego uobičajeno.

Bez sumnji

"Tata," začulo se odjednom, "zašto toliko jurimo?"

"Sad moramo da putujemo bez pauze. Ustvari, skoro je nemoguće za jedan sat preći toliko kilometara, ali barem ćemo probati." bez ustezanja je odgovorio suprug najstarijem sinu. Ja sam počela da se plašim. Šta ako zakasnimo na trajekt i onda danima neće biti slobodnog mesta na palubi? Toliki gubitak vremena i para! Zar smo uzalud prešli toliko kilometra? Na ovaj put smo krenuli da bi olakšali tegobe našeg sina astmatičara. Ostrvo, koje je naš cilj, ima klimu skoro potpuno bez polena. Zar su ovo bili samo naši planovi a ne i Božiji? Takve misli su mi stalno prolazile kroz glavu.

"Sigurno ćemo stići na vreme!" čulo se iznenada sa zadnjeg sedišta.

"Otkud' to znaš?" jednoglasno smo pitali našeg sina.

"Zato što sam se molio."

S time je razgovor za našeg sina bio završen i on se ponovo udubio u svoju knjigu. Naš drugi sin je pevao "Uskoro ću tamo bit'...", očigledno ni najmanje ne sumnjajući da ćemo danas stići na cilj našeg putovanja.

Bila sam postiđena jakim pouzdanjem naše dece. Kako jednostavno reaguju kad situacija izgleda nerešiva. Kada ja ne vidim izlaza, onda mislim da ga sigurno i nema. Tako često sam doživela pomoć mog nebeskog Oca, a tako malo verujem u Njegovu pomoć! Više puta sam došla do zaključka, da je veliko znanje prepreka pouzdanju u Božju pomoć!

Nije uzalud Isus rekao svojim učenicima: "Ako se ne povratite i ne budete kao deca, nećete ući u carstvo nebesko." Deca veruju bezuslovno, naročito svojim roditeljima. Isto tako i Božje dete sme da veruje svom nebeskom Ocu.

Prepreke u molitvi

Zašto mi ljudi pokušavamo da sve probleme sami rešavamo? Takav stav je indentičan dečijem: "Ja sam, ja sam!".

Jedan hrišćanin je jednom rekao: "Kada želim da se molim shvatam da moje srce nije voljno da dođe Bogu, a kada je kod Njega, jednostavno nije voljno tu i da ostane."

Ove reči dolaze iz srca. Takođe, često se nađem u situacijama, kad znam da bi trebala da se molim, ali jednostavno nisam za to raspoložena. Gore spomenuti hrišćanin je savetovao: "Kad nemaš volje i snage za molitvu, nemoj se predavati, nego se bori da sam sebe primoraš na nju, iako ti sve govori da je baš tada nemoguće moliti se." Ovaj hrišćanin je znao svoju slabost. Naš ego se protivi molitvi. Od pada u greh, čovek se trudi da pobegne od Boga. Ne samo da bi hteo da bude kao Bog, nego bi hteo da živi bez autoriteta. Ova težnja grešnog čoveka za samodovoljnošću ima uticaja i na molitveni život ljudi, koji su našli Boga i koji žele da žive pod Njegovim autoritetom.

Osim svakodnevnog čitanja Božje reči retko koja aktivnost hrišćana je toliko ugrožena nedostatkom vremena kao što je to molitva. A molitva je ustvari prilika za najbolje zbližavanje sa našim Gospodom. Možemo sa Njime razgovarati i slušati Njegov glas. "Molitva bi trebalo da bude ključ sa kojim svako jutro otključavamo dan a uveče zaključavamo." kaže jedna poslovica.

Molitva - izraz žarkog zajedništva sa Bogom

U osnovi bi ceo naš život trebalo (bolje rečeno smeo) da bude zasnovan na molitvi. Ako je naš odnos sa Bogom iskren, onda želimo sa njime imati što više zajedništva.

Zar bi se dva bliska prijatelja, ili dvoje zaljubljenih, zadovoljili samo dopisivanjem? Telefonski računi govore suprotno. Ako neko prema nekome oseća duboku naklonost, on želi da podeli sa njime sve svoje doživljaje, sve svoje tajne, radost i tugu - sve. Nije reč o savlađivanju samoga sebe, nego jednostavno o potrebi. Ustvari, drugačije i ne može da bude, samo da se traži trajan kontakt sa voljenom osobom. Slično tome bi i potreba svakog hrišćanina trebalo da bude uspostavljanje kontakta sa njegovim Gospodom i Spasiteljem. Moja potreba za molitvom je za mene uvek merilo mog odnosa sa Bogom. Da li Mu se obraćam i u radosti i u potrebi? Da li Mu dajem hvalu i čast dok se molim? Da li Mu zahvaljujem? U jednoj knjizi piše: "Kada svoje duše u molitvi uzdižemo ka živom Bogu, dopire na nas sjaj Njegove svetosti, kao što je lepo cveće, kada je obasjano sunčevom svetlošću." To je jednostavna istina, hrišćanin koji se moli lep i pred Bogom i pred ljudima. Molitva vodi hrišćanina ka nebeskim mislima. Zemaljske stvari postaju beznačajne. Mnogo puta sam iskusila, dok slavim Boga i donosim mu sve svoje brige u molitvi, kako sa mene pada sav teret i dobijam sigurnost da će sve na kraju biti dobro. Dok se moli, čovek često dobija utisak kako se okolnosti uopšte ne menjaju, ali problem postaje podnošljiviji, jer je poveren Bogu.

Koriten Bum, jedna od pravih moliteljki, je napisala: "Kada na vrata kuca iskušenje, molim Isusa da On ode do vrata. To je najsigurniji način kako se osloboditi iskušenja." Molitva može da nam postane sidrom spasenja. Često znamo šta treba u nekoj situaciji da radimo, ali naš ego nam govori upravo suprotno. Bilo bi zanimljivo znati koliko bi grešaka i razočarenja hrišćani izbegli kada bi se oslanjali na molitvu. Uverena sam da to često i nije molitva tog pojedinca, nego molitva drugih za njega. Blagoslov za naše saputnike molitve je velik, ali razočarenja koja dolaze kada se ne molimo su još veća. Uzajamni zagovori kroz molitvu nose čitave crkve, a nedostatak molitve je doneo do propadanja mnogih inicijativa ili dela, koja su obećavala.

Bog želi da kroz svoju decu u svom velikom delu da bude uključen i kroz male i kroz velike stvari. U Svojoj reči nam obećava da "neprestana molitva pravednog mnogo može pomoći" (Jakov 5,16). Ne radi se o dugačkim molitvama, nego o čistom srcu i poštenju. Bog nas poznaje skroz-naskroz, i od Njega ne možemo ništa sakriti. Upravo iz tog razloga molitva ima prvo mesto u našem životu vere. To je najintimnije zajedništvo koje možemo imati sa svojim nebeskim Gospodom.

Jedan mudar hrišćanin je jednom rekao: "Najveće visine ne možemo da dosegnemo drugačije nego na kolenima". Molitva je skrivena snaga koje se ne smemo odreći.

Saveti za praktičan molitveni život

Jedna je stvar znati da se treba moliti, a sasvim druga voditi ispravan molitveni život.

Čovek je sklon navikama; to što uvežba, to mu je lakše da radi. Ovo nam može pomoći u praktičnom hrišćanskom životu. Molitva mora da bude ugrađena u dnevni režim života. U suprotnom postoji opasnost da nas razni događaji tokom dana nateraju da zaboravimo na molitvu. Iz sopstvenog iskustva znam da redovnu molitvu najčešće sprečavaju stvari koje se tiču organizovanja mog posla, npr. koga treba sve da pozovem, šta treba iduće nedelje da radim itd. Iako ih ne želim, takve misli se čestu uvlače u moju molitvu poput tamne zavese, koja zaklanja pogled.

Jedna starija gospođa me je savetovala da uvek imam spreman papir i olovku, i da beležim važne stvari, a da se onda opet posvetim molitvi. Ovaj savet je mnogima pomogao. Jednako efikasne su i molitvene liste zajedno sa ličnim angažmanom.

Jedna moja poznanica ima notes, u kojem za svaki dan u nedelji ima posebne molitvene rubrike, npr. za crkvu, za decu, prijatelje, rodbinu itd. Naročito mi se sviđa da pored imena ljudi za koje se moli ima nalepljene njihove fotografije. Ova žena je za mene primer vernog molioca. Ima oslabljen sluh pa mora da koristi slušni aparat. Jedno vreme je stanovala kod nas, i jednom prilikom sam je zatekla u dnevnoj sobi - na kolenima. Bila je potpuno skoncentrisana na molitvu i uopšte me nije čula kako joj govorim da ima posetu. Kada sam joj stavila ruku na rame, trgla se i objasnila mi je da dok se moli isključuje slušni aparat da je ne bi niko ometao. Nasmejala sam se, jer je ovakvo razmišljanje čoveku sa dobrim sluhom potpuno strano. Ali ideja mi se jako dopada. Isključiti! Upravo to mi nedostaje - potpuno predanje molitvi i otklanjanje svega nepotrebnog. Isključiti!

Molitve "usput"

Pored svoje troje dece često puta moram vreme za molitvu prosto da "ukradem". Ali, gde ima volje tamo postoji i način. Više puta sam doživela da sam vreme za molitvu našla tamo gde to nisam očekivala, trebalo je samo iskoristiti priliku. Takvo mesto je postalo igralište na kojem se deca igraju. Ono je već nekoliko godina moja tajna molitvena "klet". Dok se deca igraju u pesku ja imam dovoljno vremena za molitvu. Deci je dovoljno moje prisustvo. Često puta im postavim neki zadatak i onda imam priliku da se dobro skoncentrišem na Boga. Ovi trenuci su mi jako dragoceni. O Suzani Vesli, koja je imala mnogo dece, postoji priča da je pre molitve jednostavno stavila na glavu maramu. Njena deca su po tome znala da ne treba majku da uznemiravaju. Danas se ovaj deo odeće ne koristi tako često, ali pravila su ista. Svako može za sebe da nađe mesto i "klet" za razgovor sa Bogom.

Molitva nije umetnost, koju čovek ne bi mogao da nauči. Molitva je potreba srca, kojoj treba pomoći po pitanju vremena i mesta. Bog nas, doduše, čuje svuda, ali mi ljudi moramo pobediti svoju lenjost. Najbolje je kada se već kao deca naviknemo na molitvu. Često se iz te navike razvije stvarna potreba. Primećujem i to da je večernja molitva za decu prilika da kasnije odu na spavanje, ali u odlučujućim trenucima me zadivljuje njihova sigurnost da Bog čuje molitve.

Da li smo stigli na naš brod? Potpuno je nepotrebno opširnije o tome govoriti, ali bila je to jedna od lekcija o molitvi i pouzdanju. U pristanište smo stigli dva minuta pre isplovljavanja broda. Bio je to jedan od mnogih dokaza Božje milosti, koje smo na ovom odmoru doživeli.

Izvor: ETOS, 4/2000.

^vrh

MREŽA BAČENA U MORE (1)

- Vlatko Dir

Kraljevstvo nebesa[1]

je kao mreža bačena u more

Ribarenje je zanimanje koje se u Izraelu upražnjava od pradavnina. U njegovoj neposrednoj blizini na jugu Libana je Sidon koji se smatra jednim od najstarijih ribarskih naselja na svetu. I samo ime Sidon znači - lov, odnosno ribolov.

Novi zavet je prepun odlomaka koji verno do najsitnijeg detalja opisuju ribarski način života i ribarenja. Pošto je obala Mediterana uglavnom bila nedostupna Jevrejima tokom većeg dela njihove istorije, Galilejsko more ili jezero, bilo je centar ribarstva od pamtiveka. Arheološka iskopavanja su utvrdila postojanje bar 16 pristaništa koja su cvetala u prvom veku nove ere. I imena naselja na njegovoj obali su odražavala ovu situaciju. Betsaida na hebrejskom znači 'kuća ribe', a Magdala dolazi od aramejskog Migdal Nunaja - 'ribarska kula'. Pokraj njegove obale je Isus propovedao iz čamca (Luka 5:3). Njegovi prvi sledbenici, čak sedam apostola su bili ribari koje je pozvao od mreža i barki, Marko 1: 16-20. On sam je bar neko vreme živeo u njegovoj okolini, najverovatnije u Kapernaumu (Mat. 13:1), a vrlo lako je i sam bar jednom ribario (Luka 5:4-8). Tu je proveo najveći deo svoje trogodišnje službe, tu je izrekao više od polovine svojih priča; većina čuda koja je učinio, desila su se tu. Zato nije iznenađujuće da je neke od parabola izrekao u terminima koji su odražavali svakodnevni način života ljudi u ovom kraju i sa kojima su oni bili bliski i svakako ih dobro shvatali.

Međutim, pitanje je kakav utisak Njegove reči izazivaju danas? Na primer, kako nama zvuči poziv upućen Petru i Andriji da ga slede, jer će ih učiniti 'ribarima ljudi'. Verovatno prvi utisak koji se pri čitanju stiče je da će ih Gospod poslati da pecaju što je razumevanje koje proističe iz našeg ličnog iskustva sa ribolovom i odražava se na savremeni način evangeliziranja, a ne iz okruženja u kome se ovaj događaj i odvio. Tako na primer priča o 'kraljevstu nebesa koje je kao mreža bačena u more' gubi svaki dublji smisao kada je njena prava pozadina nepoznata, ili zanemarena.

Zašto je Isus pozvao baš ribare za apostole? Da li je Njegov izbor bio nasumičan, ili zasnovan upravo na poznavanju težine ovog posla? Šta se iz ovog poziva može naučiti i primeniti u našem hodu sa Bogom? Zašto je kraljevstvo nebesa kao mreža bačena u more? Možemo li izvući pouke koje bi bile važne i za nas danas? Na kraju krajeva, da li se iz svega ovoga može zaključiti kakva je bila Isusova vizija širenja radosne vesti i koliko je savremena evangelizacija blizu ili daleko od te vizije?

Zahvaljujući naporima arheologa[2] poznavanje načina života na obalama Galilejskog jezera u novozavetno vreme je bogatije nego ikad, a time se i razumevanje pozadine događaja koji su se tamo odigrali produbilo. Interesantno je da se geografske odlike, kao i biljni i životinjski svet ovog podneblja nisu mnogo izmenili tokom vekova i pomažu da se pronikne dublje u smisao Isusovih reči.

Jezero ili more?

Galilejsko, ili Genisaretsko jezero je najniže slatkovodno jezero na svetu. Nalazi se na nekih 210 metara ispod nivoa mora. Dugo je svega 21 kilometar, a široko 12, površine nekih 170 kvadratnih kilometara. Dubina se procenjuje između 44-60 metara.

U Bibliji je poznato kao Jam Kineret, od čega dolazi greceizirano Genisaret. Pored toga, Novi zavet ga naziva Tiberijadsko ili Galilejsko more. Pošto jam na hebrejskom znači voda i upotrebljava se za svaku veću vodenu površinu, bilo da je jezero ili more, odatle je greškom prevodilaca u nazivu i more.

Mada je klima na jezeru i oko njega veoma blaga (prosečna letnja temperatura je 31°C, zimi 14°C), zbog sudara toplih vazdušnih masa nad njim i hladnog vazduha sa okolnih planina, bure su veoma česte i žestoke. Dolaze iznenada strahovitom snagom ugrožavajuci živote onih koji se na njemu zateknu. Bilo je slučajeva da su talasi dosezali visinu od tri metra nanoseći velika razaranja u Tiberiji koja je na njegovoj obali.

Okolina Galilejskog jezera je najlepša u celom Izraelu, pa i nije čudo da su rabini izjavili: "Mada je Bog stvorio sedam mora, On je izabrao ovo za Svoje naročito zadovoljstvo".

Bez obzira na njegovu skromnu veličinu, u jezeru živi bar trideset i dve različite vrste riba koje su prema tradiciji podeljene u tri jestive grupe: 1) mušt, 2) bini i 3) sardine.

Mušt na arapskom znači češalj, prema leđnom peraju koje na njega podseća. Ova ukusna riba dugačka je oko 40 cm i težine oko 1,5 kilograma, a ima je u pet različitih podvrsta. Sezona lova na mušt počinje u zimu, kada velika jata ove ribe migriraju na sever u okolinu Kapernauma koji obiluje izvorima tople vode po čemu se ta oblast na grčkom nazivala Heptagon ili Tabga, a što ih mami kada zahladni.

Bini znači dlaka, što je semitski naziv za ribu sličnu mreni, ili šaranu. Verovatno je najpopularnija riba na trpezi za Šabat i praznike. Ima dve karakteristične izrasline pored gornje usne koje podsećaju na dlake, odatle i ime.

Slatkovodne girice, ili sardine su najmanje ribe u jezeru i kreću se u ogromnim jatima. Love se zimi, takođe u okolini Tabge i uobičajeno se usoljavaju. U novozavetno vreme su predstavljale osnovni sastojak lokalne ishrane. Pretpostavlja se, da je Isus njima nahranio mnoštvo (Mat. 15: 34).

Som, kojim jezero obiluje, je najverovatnije ta 'zla' riba iz Isusove priče (Mat. 13:48). Pošto nema krljušti, prema Pismu je smatran nečistim i nije se jeo, niti prodavao već odbacivao.

Ribarenje ili pecanje?

Način ribarenja na Galilejskom jezeru se nije mnogo promenio tokom vekova. Od ribarskog alata koji pominje Biblija, sledeći se koriste i dan danas:[3]

- potegača, mreža koja se povlači ili poteže (na grčkom sagene, Mat 13: 47),

- stajačica, ili mreža plivarica (na grčkom diktuon, Luka 5: 4),

- ručijak, mreža koja se baca iz ruke (amfiblestron na grčkom, Mat. 4: 18; Marko 1: 16),

i svakako

- udica (grčki angkistron, Amos 4: 2; Ezk 29: 4; Mat. 17: 27).

Potegača

Ribolov potegačom je najstariji način hvatanja ribe na Galilejskom jezeru. Ova teška mreža je najčešće duga 250-300 metara, tri-četiri metra širine na krilima i oko osam u sredini. Donje uže je opterećeno utezima, a gornje plutalima. Polaže je u rano jutro, pred zoru, iz čamca pola ribarske družine na nekih stotinak metara od obale ili više, i to paralelno sa njom. Druga polovina je na obali držeći jedan kraj poteznog užeta i čekajući da se mreža raširi i prva družina iskrca na obalu. Utezi povlače donje uže na dno, a mreža oblikuje širok polukrug sa sredinom koja je duboko pod vodom. Iako je vrh potegače dobrano ispod vode, riba ne pliva preko nje već beži u dubinu, a tu je čeka mreža. Tada obe družine počinju da je vuku sa oba kraja.

Jednom kada izvlačenje počne, mora biti bez prekida da bi zadržalo ribu koja je suočena sa mrežom da ne bi isplivala i pobegla. Čim je potegača izvađena, a ulov na obali, ribari sedaju da ga preberu. Dobre ribe se odlažu u posude, radi kasnije prerade ili prodaje, a male i one koje prema Pismu nisu jestive, bacaju se nazad u vodu.

Ceo proces traje oko sat vremena. Obe družine menjaju mesto i sve ide iz početka ponekad i do osam puta na dan. Svako potezanje donosi oko 200-300 kila ribe, što znači da se dnevno može uloviti oko dve i po tone, pod uslovom da je dan dobar, što nije uvek slučaj.

Stajačica

Troslojna stajačica, kod nas se zove još i poponica ili plivarica, iz barki se tiho polaže rano uveče u obliku širokog polukruga koji svojim otvorenim krajem gleda ka obali. Na svom donjem obodu ova mreža ima utege tako da dodiruje dno jezera, a na vrhu plutala koja je drže na površini.

Čamci ulaze u tako formiran polukrug i ribari nekih desetak minuta trupću nogama po njihovom dnu ili udaraju veslima po vodi da uznemire ribu, koja preplašena zaranja plivajući prema dubljoj vodi i u svom begu uleće u mrežu beznadežno se u njoj upetljavajući.

Kada je ceo proces gotov i u plivarici dovoljna količina ulova, ribari, često u družinama od po četiri u svakoj, izvlače je polako. Istovremeno, uhvaćena riba se pažljivo ispetljava i odlaže na dno barke. Ako je ulov izuzetno dobar, mreža se zajedno sa njime vadi i iznosi na obalu gde se riba sortira.

Uobičajeno se mreža na ovaj način polaže i vadi deset do petnaest puta u toku noći, mada se ponekad ostavlja u vodi po nekoliko sati, čak i do jutra. U jeku sezone se plivarice, ponekad i njih više od pet spoje zajedno i polažu radi većeg ulova koji se inače u proseku kreće između 50-100 kilograma ribe na noć. Rekord je verovatno negde oko pola tone, što se veoma retko dešava i to samo ako se naleti na izuzetno veliko jato mušta. Često je ulov zanemarljiv, ili ga u opšte i nema. Ujutru, posle mnogih sati napornog rada, mreže se ispiraju, krpe i suše.

Ručijak

Ručijak je ovalna mreža od nekih šest do osam metara u prečniku po čijem obodu su raspoređeni olovni utezi. Koristi se od davnina u pojedinačnom, individualnom ribolovu tako što se iznova i iznova baca iz ruke stojeći u plićaku, sa obale ili ponekad iz čamca. Iziskuje izuzetnu veštinu da bi se pravilno bacio i ogromno strpljenje da bi se nešto ulovilo. Kao padobran pada u vodu i tone brže sa krajeva pokrivajući ribu koja se nađe pod njim pre nego što može da pobegne. Ribar potom mora da zaroni da ga izvadi, ili da pažljivo pobere ribu pod njim. Najčešće korišćeni tipovi ručjaka su bili sa malim okom, za sitnu ribu kao što su sardine i sa nešto većim za krupniju kao mušt.

Sve ove mreže su vekovima pravljene od lana i ako se nisu prale, krpile i sušile odmah po upotrebi vrlo brzo bi se raspale. U petom ili šestom veku je sa istoka donešen pamuk koji je zamenio lan i bio u upotrebi sve do sredine prošlog veka. Nije bilo najlona koji je nevidljiv ribljem oku, pa se ribarenje obavljalo mahom noću. Nije bilo motora, već se veslalo. Nije bilo čekrka, već se sve potezalo ručno. Takođe, nije bilo gumiranih, toplih odela i plastičnih kišnih kabanica. Izraz ići da se lovi riba, bio je sinonim za ići na posao, ići da se mukotrpno radi. Život ribara je bio izuzetno težak - tegoban rad uglavnom noću, dugo i naporno veslanje, stalno spuštanje i izvlačenje teških mreža po hladnoći, vetru, kiši, u životnoj opasnosti od bure, vrlo često sa slabim i mnogo puta nikakvim rezultatima. Ovi žilavi i izuzetno grubi ljudi su predstavljali klasu za sebe. Talmud ih naziva - ljudi mreže.

Udica

Udica se koristila u pojedinačnom lovu za pecanje. Postoje brojni arheološki nalazi koji ukazuju na njenu široku rasprostranjenost na svim meridijanima, među svim narodima i kulturama od pojave čoveka na ovamo. Da bi se riba upecala, potrebno je nešto iskustva i veštine u izboru mamca i pravog mesta, a nadmudrivanje sa ribom je ono što je ljude oduvek privlačilo da pecaju. Tako je udica bila i ostala sinonim za odmor, zabavu i lagodnost, jer nije zahtevala bilo kakav fizički napor, što nije slučaj sa mrežama. Odatle i izraz "sportski ribolov" koji su upražnjavali čak i faraoni u starom Egiptu. Danas preovlađuje evropski tip udice, ali se u antici koristila bronzana. U Izraelu nije bila u velikoj upotrebi u poređenju sa mrežom.

Nastavak u sledećem broju...

Beleške:

^1. Malhut šamajim predstavlja množinu što prevedeno sa hebrejskog znači kraljevstvo, ili vladavina nebesa. Nebesa stoji za Božje ime prema običaju tog vremena da se njegovo izgovaranje izbegava, vidi Luka 15: 18. Ovaj izraz je sinonim za kraljevstvo Božje. Carstvo nebesko je arhaičan i pogrešan prevod.

^2. Naročita zasluga pripada Mendelu Nunu, arheologu amateru, koji je budući da je i sam ribar i živi u okolini u kojoj su živeli i apostoli dao ogroman doprinos u ovoj oblasti.

^3. Opis ribarskoga alata je delomično preuzet od Mendela Nuna, pretežno iz "Let Down Your Nets" [Fishing & the Sea of Galilee, Jerusalem Perspective, www.jerusalemperspective.com]

Svi citati su iz Novog zaveta, E. Čarnića.

^vrh

FRANJO - SIROMAH IZ ASSISIJA

- James C. Hafley

Veseli smeh je odjekivao zatvorom navodeći jednog čuvara da primeti: "Taj Franjo Bernardone je čudak. Čovek bi pomislio da je trubadur ili vitez na trijumfalnom povratku kući, a ne zatvorenik koji trune u tamnici."

I nakon godine dana boravka u tamnici, Franjini su drugovi još uvek bili iznenađeni njegovim neprekidnim šalama i smehom. Dok su oni oplakivali svoju nesreću, "onaj Franjo", govorili su, "smeje se i priča o pustolovinama koje preduzeti kad izađe."

Dvadesetogodišnjeg Franju uhvatili su 1202. vojnici iz susedne Perugie. Assisi i Perugia su gradovi sa suprotne strane tiberske doline u srednjoj Italiji, bogatoj maslinjacima. Perugia je objavila rat Assisiji, te se tako Franjo, sin bogatog trgovca suknom, Petra Bernardonea, našao u assiškim prvim redovima sanjajući o plemstvu i ratnoj slavi, što će dostići svojim junaštvom.

Pre toga Franjo, gradski mangup, predvodio je svoje prijatelje u lakrdijama, drskim šalama i zabavama. Gotovo svake noći grad je odzvanjao od njihovih bučnih pesama i smeha.

Bilo je to vreme kad su vitezovi i trubaduri jurcali Italijom. Te vesele lutalice su bile ideali italijanske omladine, pa je Franjo, dok je bio u peruginskom zatvoru, zatvorsko čavrljanje svodio na svoje snove i planove o budućnosti. "Život će za me, biti poput trubadurskih pesama", govorio je prijateljima.

U novembru 1203. došlo je do mira između dva grada, pa su Franjo i njegovi prijatelji oslobođeni. Vratili su se igrama, slavljima i zabavama minulih dana. Franjo je bio duša svega toga, sve dok se jednog dana nije ozbiljno razboleo.

Najgore je prošlo i on se pomalo oporavljao, ali je ostavljao utisak druge osobe. Kad bi odšetao u prirodu da udahne miomiris proleća, samoća ga je uznemirivala. Uspomene isprazne prošlosti su preplavile njegovu svest, te je požurio kući, osetivši se iscrpljen i obeshrabren.

Neki vitez, koji se spremao da učestvuje u verskom ratu, pozvao je Franju da se priključi njegovoj četi. Franjo se radosno odazvao. "Znam, da ću postati veliki princ", izjavio je kad je odjahao u punoj ratnoj opremi. No, putem se opet razboli i narednog dana okrene natrag u Assisi. Njegovi su ambiciozni roditelji bili razočarani, jer su već zamišljali Franju kako se kao bogati vitez vraća pobedonosno iz boja. A on se dovukao natrag sav bolestan i iscrpljen!

Nejasno tražeći smisao života, Franjo je počeo udvostručivati darove bezbrojnim siromasima i prosjacima koji su se razmilili zemljom. Bili su to žrtve rata bolesti, slabe žetve i pohlepnog vladajućeg sloja, koji je često šurovao s verskim glavešinama i nesretnici su bedno životarili. Od dvadesete godine Franjo je velikodušno darivao novac, pa čak i odela, svetu u potrebi, što je jako smetalo njegovom škrtom ocu.

Jednog dana, dok je Franjo bio zauzet mušterijama u očevoj radnji, ušao je neki bedno odeven prosjak: "Mladi gospodaru, daj mi što god u Božje ime!". "Gubi se", vikao je Franjo nestrpljivo, i prosjak je nestao. "A da je zamolio u ime kakva grofa ili barona", iznenada se postideo Franjo. "Došao je u Božje ime! Kakav sam ja prostak!", i dok su se kupci zapanjeno zagledali, Franjo je potrčao za siromahom da mu pomogne.

Nepravičnost i nepravda oko njega, sve je više mučile Franjino srce. Često bi otišao u pećinu iza maslinova šumarka i molio: "Gospode pokaži mi svrhu života."

Prijatelji su bili zbunjeni njegovom zlovoljom. "Hajde, Franjo", znali bi mu reći, "pridruži nam se u večernjoj zabavi". Međutim, otkako su mu se smeteni i beznadežni ljudi motali po glavi, bivši plejboj nije više mogao da luduje kao pre.

Od Augustinove smrti 430. godine vladavine naroda su bile raskidane sukobima sa suparničkim zemljama i s rimskom Crkvom željnom vlasti. Bogatstvo i imetak se sve više sabirao u šakama nekolicine, i velike mase su se borile da pribave hleb svakidašnji. Obrazovanje i kultura povukle su se u obzidane manastire. Neke verske vođe bile su među najvećim izrabljivačima naroda. Samo snažni pojedinci odupreli su se plimi korupcije.

Od vremena Franjinog rođenja ljudi su odjednom počeli da se sele sa sela u gradove, a počele su da se otvaraju i škole kao rezultat potrebe za obrazovanjem.

Godine 1206. kad su mu bile 24 godine, Franjo se molio u trošnoj kapeli izvan Assisija, Bog je jasno progovorio njegovom srcu. "Gospode Isuse, obasjaj svojim svetlom tamu mojega uma", molio se. "Staraj se o meni, Gospode, tako da u svim stvarima delujem u skladu s tvojom svetom voljom."

Osetio je da čuje Božji odgovor: "Prihvatio sam te. Sad želim tvoj rad, tvoj život, celo tvoje biće."

Od toga vremena Franjo nije sumnjao da je doveden u prisnu zajednicu s Isusom Hristom. Vratio se kući da proda sve što je posedovao i da se prihvati svog apostolstva siromasima.

Franjin otac, trgovac, smesta ga je javnom ceremonijom razbaštinio. Franjo mu je predao preostalu odeću i novac što je imao a trgovac je to bezosećajno uzeo i pobegao.

Franjo je napustio Assisi odeven u stari kaput koji mu je pozajmio neki vrtlar. Iduće dve godine spavao je na otvorenom, prosio hranu, tešio sirote i gubavce i pomagao pri popravljanju trošnih crkava.

Jednom je u šumi naišao na razbojničku bandu.

"Ko si ti?" - pitali su ga.

"Ja sam glasnik velikog cara", odvratio je, "što pitate?"

Skinuli su sa njega kaput i bacili ga u jarak pun snega. "Tu ti je mesto, ubogi glasniče Božji", smejali su se. Franjo je ozebao, cvokotao i pobegao u manastir.

Kad je 1209. prisustvovao misi u kapeli sv. Porcijunkule nedaleko od Assisija, duboko su ga se dojmile reči iz Biblije: "A hodeći propovedajte i govorite da se približilo carstvo nebesko. Bolesne lečite, mrtve dižite, gubave čistite, demone izgonite; zabadava dobiste, zabadava dajite. Ne pribavljajte zlata, ni srebra, ni bakra u svoje pojaseve, ni torbe na put, ni dve haljine, ni obuće, niti štapa; jer je radnik dostojan svoje hrane." (Matej 10:7-10 EČ)

"To je ono čemu težim", rekao je Franjo. "Nastojaću svom snagom da to sprovedem u stvarnost. Od sada će moj život biti jednak životima moje evanđeoske braće". Odbacio je cipele i novčanik i bacio se na propovedanje pokajanja i Božje ljubavi, te je počeo da pomaže uboge u svim njihovim potrebama.

Nedugo zatim, Bernardo di Ouintavalle, ugledan i bogat čovek, rekao je Franji: "Razdeliću sve što imam siromasima i pridružiću ti se." S Bernardom i Petrom, još jednim koji je hteo da postane takav, Franjo se uputio u crkvu Sv. Nikole. Tamo je nakon molitve otvorio evanđelje te im pročitao svoj nalog što ga je čuo u crkvi Sv. Porcijunkule. "Braćo", rekao im je staloženo, "to je život i pravilnik naš a i svih onih koji bi nam se pridružili."

Franjo je sa svojom grupom drugova, koju su sada sačinjavala jedanaestorica, 1210. tražio odobrenje od pape Inocenta III.

"Čini mi se, da je vaš prestrog", kazao je papa. "No, idite sa Franjom, kao vođom i propovedajte pokajanje svakome kome vas Bog uputi." Posvećeni ljudi su počeli tada svoju smernu službu propovedanja i služenja bolesnim i ljudima u potrebi.

Franjo nije smerao na društveno i crkveno obrazovanje. On i njegova braća, zvana "fratri", osetili su se pozvanima, da Božju ljubav pokažu samilosnim delima i da potaknu veru propovedanja evanđelja. Čeznuli su za tim da pokažu, da je Hrist rešenje ljudskih potreba. Franjina strategija je bila obilazak velikih gradova. Oni su, dvojica po dvojica, odlazili na svoja evanđeoska putovanja. Pevali su i propovedali po gradskim trgovima i tržnicama, gde su se sveštenici, trgovci, seljaci, prosjaci - čak i razbojnici - gomilali da čuju njihovo svedočanstvo.

Franjo se vratio u Assisi, i grad je radi njega otvorio katedralu. Nedaleko od mesta na kojem ga je istukao gnevni otac i gde su mu se deca sprdala propovedao je velikoj gomili. Ovde je svojoj grupi dao ime "Red male braće", označavajući time da ni jedan brat ne sme prisvojiti neku višu službu od drugoga.

Kad su ulazili u red, od braće se očekivalo da prodaju sva svoja materijalna dobra i da novac podele siromasima. Od njih se očekivalo da nastave sa svojim zvanjem ili da ovladaju nekim, ukoliko ga nisu imali. U doba košnje poneki su radili na polju. Na kraju dana pridružili bi se onima koji su skupljali seno da s njima zapevaju crkvene pesme pre no što se povuku na spavanje u seno. Brat Ginepro bio je obućar. Sa sobom je doneo svoje šilo da popravlja sandale. Brat Egippo bio je nadničar. Kopao je grobove, donosio vodu, pleo košare, te brao masline i grožđe.

Oštar kontrast, između tih prvih "franjevaca" i sveštenika i biskupa, bio je veoma očit. Siromašna braća radovala su se u siromaštvu, dok su mnogi crkveni odličnici uživali u bogatstvu i takmičili se među sobom za ključne crkvene položaje. Braća su živela besprekornim životom, dok su neki pripadnici sveštenstva zbijali šale sa svojim ličnim gresima.

Godine 1219. Franjo i njegovi saradnici otputovali su u Egipat da propovedaju muslimanima, a jednom zgodom i sultanu.

Od 1223. u redu male braće počele pojavile su se značajne promene. Nakon što je Franjo zamolio kardinala Ugolina (kasnijeg papu Grgura IX), da preuzme organizaciono vodstvo reda, jednostavnost i požrtvovanost ove grupe počela je da blediti.

Nov pravilnik dodan je protiv Franjine volje, pa je prosjačenje umesto rada, postalo glavnim sredstvom izdržavanja. Članovi reda su počeli da zauzimaju nastavnička mesta u školama i savetničke položaje u crkvenoj hijerarhiji. Počeli su sticati dobra, a organizaciona struktura izrasla je do ogromne složenosti. Nove vođe su potpuno zanemarile propovedanje evanđelja i življenje u siromaštvu - skromnosti.

Budući da je Franjo uočio udaljavanje od svojih prvobitnih napora i ciljeva, pokušao je da zaustavi taj tok beleženjem svojih želja i ideja u svom testamentu. Ali nakon smrti pobožnog čovjeka 1226. godine, papa Grgur ne priznaje testament, pa je franjevački red i dalje zauzimao svoje mesto uz druge moćne i bogate crkvene organizacije koje su bez pogovora služile papi.

Franjo je samo 17 godina živeo u toj strogoj službi Gospodu, ali i u tako kratkom vremenu zadobio je trajno priznanje svekolike hrišćanske Crkve. Protestanski crkveni istoričar Philip Schaff zapisao je o njemu: "Malo je ljudi u istoriji ostavilo tako dubok trag kao Franjo. Koliko mi možemo znati, on je među onima koji su prosudili značenje Hristovih reči i udahnuli njegov duh." Franjo Assiski bio je jedan od duhovnih svetionika srednjeg veka.

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

misaone refleksije

EVANĐELISTA PROTIV SVOJE VOLJE

- Izvor: Radio Bible Class

Petra i ja smo delile sobu u internatu. Jednog dana na naš sprat su se doselile četiri nove studentkinje. Petra i ja smo otišle da se pozdravimo sa njima. Nisu bile oduševljene našom posetom, iako nas je ta poseta 'koštala' dve flaše Koka-kole i nekoliko kesica čipsa, što je za naš studentski standard bio popriličan izdatak. Novac i hladan prijem od strane novih studentkinja i nije bio neki problem, šokiralo nas nešto drugo: jedna od devojaka, Dora, bila je satanistkinja! Već sam za ovih nekoliko godina koliko živim u internatu videla svašta, ali kada sam shvatila da je njena polica puna okultne literature, crnih sveća i satanističkih biblija, počele su noge da mi se tresu. Petra je isto tako reagovala i stvarno smo bile u nedoumici kako da joj kažemo da smo hrišćanke, i kako da je pozovemo na omladinski sastanak. Odahnule smo sa olakšanjem kada smo izašle iz njihove sobe.

Neposredno pre Božića, na fakultetu je držao predavanje čuveni američki filozof, poznat po svom materijalizmu i ateističkom pogledu na svet. Petra me je nagovorila da odemo na to predavanje govoreći da je dobro znati i razmišljanje 'opozicije'. To je bio 'doživljaj'!

Toliko najavljivan i hvaljen govornik držao je predavanje čitava dva sata, i za to vreme nije rekao ništa konkretno u korist ateizma, nego je sve vreme uvredljivo, čak i vulgarno napadao hrišćanstvo. Sve hrišćane je proglasio maloumnim budalama a veru u Boga je nazvao poštapalicom za nesposobne. Bila sam jako uvređena i besna, i došlo mi je da zaplačem. Međutim, Petra se nije dala obeshrabriti i hrabro se uključila u diskusiju sa svojim svedočanstvom vere, ne obraćajući pažnju na ismevanje tog čoveka.

Kako smo se tek iznenadile kad je uveče neko bojažljivo pokucao na vrata naše sobe. Bila je to Dora. Htela je da pozajmi Bibliju, ali to što nam je posle ispričala nas je još više iznenadilo. Rekla nam je kako joj je odvratan ponos tog ateiste. Osećala je da iza svih tih silnih reči nema ničeg osim prazne duše. Bila je to praznina koju je i ona sama imala.

To veče smo se po prvi put zajedno sa njom molile. Onda je Dora počela da dolazi i na omladinske sastanke.

Danas je Dora sretna mlada žena, koja je primila Isusa Hrista i radosno svedoči o tome drugim ljudima. A znate li šta je u njenom svedočanstvu vere prava 'pikanterija'? Upravo taj 'ateistički' evangelizator! Pogledajte samo! Bog sa svakim čovekom ima plan, i ništa nije za Njega nemoguće. Da li verujete u to?

ČUDESNO IZBAVLJENJE

- Eric Tiansay

Jedan preživeli iz strašne avionske nesreće u amazonskoj kišnoj šumi je postao uspešan evanđelista, deleći svoje čudesno svedočanstvo sa drugima širom Latinske Amerike i u SAD.

Venecuelac Karlos Arteaga (Carlos Arteaga) čiji avion se srušio u džunglu priča kako je Bog poslao anđele da ga zaštite od divljih zveri i zlih duhova (demona), kako ga je snabdevao hranom i vodom i pomagao mu da preživi 11 dana u džungli. Kada je na kraju bio spašen, Arteaga je bio ozbiljno povređen i desna noga je morala biti amputirana.

"Verujem da je Bog učinio čuda za mene, ne samo da bi spasio moj život, već da bi i promenio živote mnogih, da bi ohrabrio ljude," rekao je Arteaga. Hiljade su se odlučile da slede Hrista, ili ponovo predale svoje živote Bogu i doživele božansko isceljenje kroz Arteaginu službu.

Arteagin život se iz temelja promenio 12. oktobra, 1999. On je leteo iz svog rodnog grada Ajakuša (Ayacucho) za Manapairu (Manapaiare), kada se iznenada desio kvar na motoru aviona i sručio se u amazonsku džunglu. Petoro ljudi koji su, takođe, bili u avionu su poginuli. Jedan mladić od 18 godina i jedna 11 godišnja devojčica, oboje hrišćani, zajedno sa Arteagom su preživeli.

Posle tri dana od pada, dogovorili su se da dvoje preživelih mladih, krenu i potraže pomoć, a da teško povređenog Ateagu ostave na mestu udesa sa veknom hleba i u improvizovanom zaklonu koji je trebalo da ga zaštiti od divljih zveri. Ateaga, otac petoro dece, nije znao da li će preživeti, ali je sebe stalno podsećao na Božje obećanje iz Psalma 91.

Pio je vodu iz obližnjeg potoka i Bog mu je pružio "topao oblak vazduha" u hladnoj noći, koji mu je omogućio da dobro spava. Jednom je imao viziju kako Bog spušta mač sa neba da bi odognao zle duhove koji su ga mučili. Bog je takođe poslao i dva anđela sa obrocima od mesa, hleba, salate i voća, govori Arteaga.

Posle 10 dana spasilačka ekipa je pronašla Ateagu. Kada su ga pronašli, na nebu se ukazala duga, videli su i jednog anđela a na drveću u okolini je bilo mnoštvo lešinara, govori Arteaga. "Kada su me ugledali mislili su da sam mrtav, bio sam crn, prljav i prekriven osušenom krvlju."

Čim su ga spasioci izneli iz improvizovanog skloništa, lešinari su se sa drveća obrušili na mrtva tela poginulih i počela da ih komadaju. "Ljudi iz spasilačke ekipe su shvatili da sam ja bio natprirodno zaštićen Bogom. Rekao sam im da je anđeo Gospodnji bio oko mene."

Arteaga je sledećeg dana prebačen u bolnicu, gde je imao devet operacija i gde se oporavljao punih devet meseci. Dobio je protezu za desnu nogu, ima šrafove u svojim rukama i metalnu pločicu u svojoj glavi.

"Jedanaest najboljih lekara u Venecueli su došli da me vide u bolnicu i rekli mi da ima 12 razloga zbog kojih ne bi trebao da budem živ," govori Ateaga. "Neshavtljivo, da sam 10 dana bio okružen sa pet mrtvih tela u džungli i ostao živ. Citirao sam im Psalam 91:3, 'On će te izbaviti iz zamke ptičareve, i od ljutog pomora.'"

Da bi ispunio datu reč Bogu posle pada aviona, Arteaga se odrekao svoje karijere i posla kao TV i radio graditelj antenskih tornjeva i postao je puno-vremeni evanđelista. Na svoju prvu godišnjicu od nesreće on je davao svoje svedočanstvo pred oko 14.000 ljudi u Karakasu (Caracas) na stadionu, gde je oko 3.800 ljudi izrazilo želju da prihvati i sledi Hrista.

"Gospod je poznavao moje breme za izgubljenim dušama", kaže Arteaga, koji je već pet puta putovao u SAD, da bi tamošnjim crkvama dao svedočanstvo. "On mi je sačuvao život, da bi ispunio svoj naum kroz mene."

Vilfredo Oliveros (Wilfredo Oliveros), venecuelanski pastor i Arteaginim prijatelj, koji ga je posetio tri dana nakon spašavanja, je rekao: "Ono što se njemu dogodilo je natprirodno, to je čudo. To dokazuje da je Isus isti, juče, danas i zauvek."

Izvor: CHARISMA NEWS SERVICE. Fri, Dec 27, 2002 Vol. 4 No. 160.

KAPLJICE MUDROSTI

- Mariana Holubek (Padina)

Zlatnom karakteru ne treba poliranje.

Smrt nije poslednji san, već poslednje buđenje.

Ne govori mnogo o sebi. Taj predmet najmanje poznaješ!

Da bi upotrebio tebe, Bog mora dugo da radi u tebi. Iako radi nešto veliko, radi na svoj način i u svoje vreme.

Ako radimo ono što moramo robovi smo, ako radimo više od moranja slobodni smo.

I najmračniji čas ima samo 60 minuta.

Tražio sam prijatelja i nisam ga našao. Postao sam prijatelj i našao sam mnoge prijatelje.

Hrišćanstvo: Božji čovek na Božijem mestu, u Božjoj službi, na Božji način za Božju slavu.

Đavolji saveti su loši, putevi još lošiji a plata najgora.

Prosečno hrišćanstvo ima samo jedan problem - prosečnost!

Crkva je bolnica za grešnike a ne muzej za svece.

Jezik je ambasador srca.

Kada je čovek voljan da otkrije svoje grehe Bogu, Bog je još voljniji da ih pokrije!

Tajna srećnog braka nije toliko naći pravu osobu, koliko biti prava osoba.

Ne stavljaj upitnik tamo gde je Bog stavio tačku.

Kroz tvoje suze, duša gleda predivne boje Božije duge utehe.

Izvor: DA ŽIVOT NA ŽIVOT LIČI. Društvo ljubitelja Biblije, Vršac.

DESET REČENICA

KOJE ĆEŠ RETKO ČUTI U CRKVI

- nepoznati autor

1. Hej! Moj je red danas da sedim napred, ispred propovedaonice.

2. O, tako sam uživao u provedi da nisam ni primetio da je trajala preko 30 minuta.

3. Ja lično nalazim veće zadovoljsto u svedočenju ljudima, nego u gledanju TV-a.

4. Umesto da kupujem i čitam "žutu štampu", odlučio sam da tih 100 dinara nedeljno priložim u crkvu.

5. Dobrovoljno sam se prijavio da brinem o crkvenoj zgradi.

6. Briga me šta kaže naš crkveni statut o plaćanju pastora. Dajmo mu platu da može normalno da živi.

7. Rado učim da pevam nove pesme.

8. Pa, pošto smo već svi ovde, hajde da današnje bogosluženje počnemo ranije.

9. Pastore, mi bi vas rado poslali i platili, vama i vašoj porodici, 15 dana odmora na moru.

10. Ništa mi ne pruža takvo zadovoljstvo i mir, kao naši sastanci crkvenog odbora.

GOSPODE...

- nepoznati autor

Gospode,

Da li bi bilo moguće da već jednom dođe istina? Zbog čega uvek lažemo i nastojimo da druge prevarimo? Svaki čovek ima pravo da mu drugi pokaže pravo lice, da mu jasno kaže prave misli.

Često sam iznenađen što susrećem hrišćane kako lažu, kao i ostali ljudi. Dakle, oni nisu shvatili poruku Evanđelja, Istine koja oslobađa.

Čujem da ima ljudi čak i u vodstvu crkve za koje ne postoji kult istine. Oni kao diktatori utvrđuju svoju vlast organizovanim lažima, pokrivaju se jagnjećom kožom, prikazuju se kao dobročinitelji a gule druge, kao političari obmanjuju narod, to su ponašanja koja treba kazniti.

Međutim, da Tvoji ljudi, ljudi koji izjavljuju da pripadaju Tebi i da su nosioci Tvoje Radosne vesti, nemaju osećanje za istinu, to me zbunjuje. Zbog toga drhtim. Očajan sam. Kao da se Tvoje Carstvo može izgraditi na laži. Kao da je dozvoljeno na zlo odgovarati zlom.

Bilo bi bolje, Gospode, da priznamo svoja lutanja, da ne maskiramo svoje slabosti, da se oslobodimo svoga stida. Bilo bi bolje da kažemo šta je bilo i šta jeste, da ukorimo one između nas koji lažu.

Ogrešujemo se o pravdu, jer svoje krivice prebacujemo na druge i nismo u stanju da shvatimo da je nešto prešlo naše mogućnosti.

Molim Te, Gospode, za Tvoj narod, za propovednike, za sveštenike, da svi imaju toliko ljubavi za istinu, da ona kroz njih zahvati ceo život, sve odnose, sve ustanove čovečanstva.

Ne odbaci nas Gospode! Nemoj nas ostaviti u našoj nemoći! Amin.

^vrh

Smešna strana...

Ne brini mama, dogovorili smo se da onaj koji

dobije batine, posle okrene i drugi obraz.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 16 / 2003.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Jan Hus - James C. Hafley

* Šta reći o Duhu Svetom - Aleksandar Birviš

* Mreža bačena u more (2) - Vlatko Dir

* Oče naš - Nepoznati autor

* Bračne krize u Bibliji - Jan Huđec

* misaone refleksije

* Smešna strana

Hobi jednog hrišćanina jeste skupljanje retkih izdanja Biblije. Njegova najdragocenija Biblija potiče iz Engleske iz 16. veka. Kada je kupio ovu Bibliju u antikvarnici, donevši je kući, presrećan ju je otvorio i počeo listati. Onda je primetio neobičnu stvar. Svaki gornji rub stranice, manje ili više imao je tamnu mrlju. Nemajući mira u vezi s tim, obratio se čoveku koji mu je prodao ovu Bibliju i tražio objašnjenje. On mu je odgovorio:

"... Biblija potiče iz vremena kada je Engleskom vladala Krvava Meri, koja je proganjala protestante i ubijala ih. Njeni vojnici (dželati) pošto bi pogubili ljude javno na trgu, uzimali bi Bibliju koju su kod njih pronašli i umočili bi je u lokvu krvi pogubljenika. Biblija koju vi sada posedujete je jedna od Biblija tih mučenika - veoma malo ih je sačuvano, i zovu se 'Biblije mučenika'... Analize stručnjaka su utvrdile autentičnost, tj. da mrlje potiču od ljudske krvi..."

Pročitavši ovo pismo, čovek je ponovo uzeo Bibliju, otvorio je i počeo da lista. Primetio je da su mnoge stranice smežurane, tj. bile pokvašene. "Najverovatnije od suza", pomislio je... I dok je sedeo u svojoj udobnoj fotelji i toploj sobi, postalo mu je malo neprijatno, upoređujući sebe sa vlasnikom ove Biblije, koja je očigledno mučeniku vredela više nego sada njemu. Mučenik je za nju bio spreman da da i svoj život - prolije svoju krv radi Hrista i Njegove Reči...

Dragi naši čitaoci,

Dok sedimo nedeljom u svojim udobnim crkvama, siti, lepo obučeni i namirisani, spremni da kritikujemo bogosluženje, pastora, sestre, braću, propoved... Setimo se da upravao toga časa mnogi hrišćani širom sveta, trpe oskudicu, hladno im je i progonjeni su i ubijani zbog svoje vere u Hrista. Setimo se progonjenih (Kina, Pakistan, Uzbekistan, Malezija, Filipini, Libija...) i zahvalimo na miru i milosti koju nam Bog pruža, još uvek... uprkos tome, kakvi smo...

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

JAN HUS

- James C. Hefley

Studenti su napeto slušali dok je Jan Hus, njihov kolega, sa žarom čitao priču o mučeništvu svetog Lovre. Odjednom je Hus stao i iznenada gurnuo ruku u plamen otvorenog ognjišta. Jedan mu je mladić ščepao ruku i izvukao je iz vatre. Hus se hitro usprotivio: "Zašto te takva sitnica preplašila?", pitao je. "Želeo sam da pokažem hrabrost i da izdržim bar malo muka koje je podneo sveti Lovro." Ni Hus, a ni njegovi prijatelji nisu znali da je taj čin najava nemilih događaja koji će uslediti - da će Hus biti spaljen na lomači.

Danas u Pragu stoji veliki spomenik, podignut u Husu u čast. Otkriven 1915. godine - na 500. godišnjicu njegove mučeničke smrti - Husovo ime stoji na spisku čeških rodoljuba. Umetnik ga je prikazao, kao da poziva ljude oko sebe da se podignu i oslobode. Hus se smatra Georgom Washingtonom stare Češke. On je domovini dao književni jezik i abecedu. Preveo je Bibliju na narodni jezik i spevao nekoliko pesama koje su još uvek popularne. Danas Moravska bratska crkva, koja broji četvrt miliona ljudi, ponosno vuče svoju lozu od Husa. Ipak, istoričari su mišljenja da je ovaj "srednjevekovni Jovan Krstitelj" svoj najveći doprinos duhovnom životu Evrope dao utiranjem puta za dinamičnu službu Luthera i Calvina, koji su sledili za 100 godina.

Husovo detinjstvo je nepoznato. Rođen je oko 1369. u malom selu Husincu kao sin siromašnih seljaka. Otac mu je umro još dok je Jan bio u nejakoj dobi, ostavivši majku da se stara o nekolicini dece.

Mladi Hus polazio je obližnju gimnaziju u Prachaticama; učeći gramatiku, retoriku, dijalektiku, matematiku i astronomiju. Kad je to završio, majka ga je povela u Prag. Pošto nije imala novaca, na poklon rektoru je ponela kolač i gusku. Kad joj je guska odletela, klekla je na molitvu i preporučila Jana Božjoj brizi. Rektor je upisao mladog Husa i ohrabrio ga, da potraži zaposlenje kao student. Sledeće četiri godine seoski je mladić je pevao po praškim crkvama i radio sve što su mu ponudili.

Diplomirao je 1393. godine, a sedam godina kasnije zaređen je u katoličko sveštenstvo. Dekan teološkog fakulteta postao je 1401. godine. Visoki položaj dala mu je kraljica Sofija II. lično, imenujući ga svojim ispovednikom. Ali te časti nisu promenile tok Husova života, tako da su ga kasniji istoričari bili prozvali "plamenom koji je počeo reformaciju".

Hus je uvek bio od srca pobožan i poslušan naredbama rimokatoličke Crkve. Jednom kad su mu lični gresi razdirali osetljivu savest, dao je posljednja četiri novčića svešteniku, u nadi da će zadobiti mir u duši.

Uznemirile su ga nemoralnosti i licemerje religioznog sveta koji ga je okruživao. Dvojica papa prepirala su se oko papinskog položaja. Klement VI. vladao je u Francuskoj, u Avignonu, dok je Bonifacije IX. sedeo na prestolu u Rimu. Svaki od njih tvrdio je da je nepogrešiv. "Lopov, despot, izdajica i Sotonin sin", samo su neke od optužbi koje su razmenjivala dvojica suparnika. Visoki crkveni položaji slobodno su se prodavali. Indulgencije (otkupnina) za najgore grehe sveštenici su prodavali širom zemlje. Od neukih seljaka nakupili su velike svote para i slali ih papi.

Kraljevskom ženidbom su Engleska i Češka došle u blisku vezu. To je dovelo do obostrane razmene i u nauci, što je uključivalo i dopremu Wycliffeovih spisa u Prag. Hus je znao da su Englezovi spisi "prokleti" i da je Wycliffe proglašen jeretikom. To ga, međutim, nije odvratilo od ozbiljnog proučavanja "prokletih" napisa. Pažljivo je uporedio Wycliffeove poglede s Biblijom i prosudio da je jeretik otkrio istine. Zaključio je da, čovek, može biti spašen, a da ne ispovedi svoje grehe svešteniku. Hrist je veći autoritet od Pape. Vera u Njega jest ono što je stvarno važno.

S tim uverenjima, koja su mu buktala u srcu, Hus nije mogao ostati miran. Žudeo je da svojim zemljacima obznani jednostavnost spasenja. Sanjao je o ponovnom uspostavljanju čistog hrišćanstva u rimskoj Crkvi. Mogućnost je nastala 1402. godine, kad se upraznilo mesto propovednika u Vitlejemskoj kapeli. Kapela koju je sagradio Jovan Mulheimski, bogati plemić, bila je namenjena samo propovedanju. Vlasnik je imenovao Husa pastorom i rekao mu da može propovedati kako god želi. Hus je smesta počeo razlagati doktrine do kojih je došao proučavajući Bibliju. Hiljade zanatlija, seljaka, trgovaca i studenata jatilo je na Husove propovedi. Čak je i kraljica sedela pred njim napeto slušajući ga.

Do opozicije je došlo kad je neki profesor sa fakulteta izvestio praškog nadbiskupa da se "različite knjige onog pogubnog Engleza Wycliffea umnožavaju u vašoj dijecezi." Uznemireni sveštenik je naredio Husu da mu donese Wycliffeove knjige. Hus se odmah odazvao i došao s Wycliffeovim knjigama. "Gospodine", smerno je molio Hus, "pokažite mi pogreške u tim knjigama. Spreman sam odbaciti sve što se protivi Bibliji i razumu." Biskup je mrko otklonio svaku raspravu o tom predmetu. Oteo je sveske i naredio da se spale. Husu je naredio da se kani propovedanja u kapeli. "Mene je Bog pozvao", odvratio je. "Izjavljujem da kanim braniti istinu Svetoga pisma do smrti."

Juna 1410. Hus je uputio i formalnu molbu papi da se Wycliffeovi spisi više ne pale. Nije mu odgovoreno. Mesec dana kasnije lokalni biskup je spalio još jedan svežanj dragocenih knjiga. Bes je počeo da se širi uzrujanom Češkom. Kraljica je plakala a kralj Vaclav, Husov pristalica, ljutio se i kleo. Husa su na ulicama pozdravljali rugalicama. "Vatra" grmio je Hus sa svoje propovedaonice, "ne može uništiti istinu. Samo ograničeni ljudi iskaljuju svoj bes na neživim stvarima."

Rimski papa je zapazio čudnovate propovedi u Vitlejemskoj kapeli. Uputio je poziv kojim je naredio Husu da dođe u Rim. Kralj Vaclav je protestovao, tražeći da se Husu dopusti da na miru propoveda, jer je lojalan, pobožan i omiIjen. Hus je nastavio sa propovedima ne osvrćući se na poziv. Kardinalski odbor proglasio ga je "ekskomuniciranim" - isključenim iz crkve. Hus je odgovorio kratko i jasno: "Pre ću poslušati Boga nego čoveka!"

Biskup je Prag kaznio interdiktom. Celi grad je bio ekskomuniciran. Sve su javne crkvene službe ukinute. Pričešćivali su se samo ljudi na samrti.

Hus je pokazao čvrstu veru. "Spreman sam da svakom čoveku predastrem veru koja je u meni. Poveravam se svome Spasitelju, Isusu Hristu, spreman da podnesem i strašnu smrt, pre nego da kažem išta protivno Hristovoj volji i Njegovoj Crkvi."

U Rimu je novi papa Jovan XXIII. prokletim proglasio svoga protivnika Ladislava Napuljskog i izdao papski edikt kojim od svih hrišćana traži priloge "za finansiranje svetog krstaškog rata protiv Ladislava. "Svi koji daju jednomesečnu platu, dobitće oproštenje greha."

"Neka papa sledi Hristov primer", grmio je Hus kad je doznao za papski edikt i davanje oproštenja. "Oproštenje je samo Božji posao. Te indulgencije služe samo izmame novac od naroda." Njegova skupština ga je bučno mu je podržavala. "Hus govori istinu. On ima pravo." Veliko mnoštvo studenata otpratilo je Husa kući moleći ga: "Nemoj nas napustiti, Huse! Budi čvrst!"

Dok su prisustvovala bogosluženju u praškoj crkvi, tri vatrena studenta su doviknula svešteniku dok je služio: "Ti lažeš! Papa nije u pravu što vodi krstaški rat protiv hrišćana! Učitelj Hus nas uči istini!" Studenti su uhapšeni i osuđeni na smrt. Hus je molio da im poštede živote, premda nije bio saglasan s njihovim ispadom. Sudija mu je obećao da krv neće biti prolivena, ali čim što je Hus otišao, krvnik je svoj trojici studenata odrubio glave. Husovi sledbenici shvatili da su prevareni, jer su videli krv koja je tekla ulicom. Kad je Hus saznao za smaknuće, oštro je obznanio: "Od sada ne može postojati nikakva zajednica između rimskih i čeških hrišćana."

Neki sveštenik, koji je bio ogorčeni Husov neprijatelj, nagovorio je papu Jovana da po drugi put ekskomunicira (isključi) Husa iz crkve: "Husa može uhvatiti svaki praški građanin i dovesti ga nadbiskupu da ga spali. Vitlejemska kapela, taj brlog jeretika, mora se razoriti do temelja."

Kraljica je dosledno nastavila da posećuje službe u kapeli. Kralj je odbio Husovo izopštenje. Pa ipak, grupa profesora teologije podigla je formalnu optužbu protiv Husa, tužeći ga zbog: 1) odbijanja štovanja relikvija i kostiju svetaca, 2) različitosti u pogledu sakramenata i crkvenog autoriteta u odnosu na Rim, 3) učenja da sveštenici ne mogu opraštati grehe, 4) zbog sumnje u papin autoritet i izdavanje indulegencija kojima bi se prikupio novac za obračun sa neprijateljima. Hus se smelo suprotstavio profesorima. " O tim stvarima javno ću raspravljati s vama, pod jednim uslovom: da preuzmete isti rizik kao i ja - da budete spaljeni ako izgubite dvoboj." Ponudu su odbili.

Hus je nastavio da propoveda u kapeli. "Hrist je najviše vodstvo i autoritet crkve", obznanio je. "Papska služba nije neophodna. Samo su đakoni i prezviteri navedeni kao službenici u Svetom pismu. Nije svaki sveštenik iskreni vernik, ali je svaki iskreni vernik sveštenik." "U svojim su porukama Petar, Pavao, Jovan i Jakov slali pozdrave i ohrabrenja crkvama, a ne prekorne osude. Oni nisu govorili: "Daj mi novac!".

Nemački car Sigismund zainteresovao se za Husov slučaj. Upravo je on pozivao da se crkveni sabor održi u nemačkom gradu, Konstanzu. Bila je to prava prilika da se buntovnog Husa stiša. Kad je Sigismund naredio Husu da dođe, češke su vlasti za svoga omiljenog učitelja tražile obećanje slobodnog prolaza. To je odmah dato. Pre svog odlaska Hus je svojoj zajednici u Vitlejemskoj kapeli slutio: "Verovatno me više nikada nećete videti u Pragu." Kad su prispeli u Konstanzu, Husovi su prijatelji upitali papu Jovana hoće li Hus biti siguran. A papa im odgovori: "Da je ubio mojega vlastitog brata, ne bi mu pala vlas sa glave."

Hus je bio razočaran što mu odmah nije data mogućnost da javno brani svoje stavove. Posle par dana, pozvali su ga pred kardinale. Optužili su ga da "čita misli", da je "čarobnjak i podli krivoverac". Hus je odvratio: "Ništa potajno nisam naučavao, pa želim svojim tužiteIjima da odgovaram javno." Kardinali su zahtevali da ga zatvore. "Ali time će se pogaziti careva reč", protestovao je Jovan iz Chluma, Husov prijatelj. Obećanje je prekršeno. Husa su bacili u podzemnu tamnicu kroz koju je tekao odvodni kanal u Rajnu. Od smrada i vlage je dobio groznicu.

Na Božić je stigao nemački car Sigismund. Pod pritiskom crkvenih vođa, odlučio je da Husa osudi kao jeretika. Usprkos žestokom otporu češkog plemstva, česi su cara podsećali na dato im obećanje, ali vladar im je na to odgovorio: "Učinimo zlo, kako bi moglo nastupiti dobro."

Kako se godina 1415. bližila kraju, događaji su se brzo ređali. Papa Jovan je zapazio da se sveštenstvo okreće protiv njega. Abdicirao je i pobegao, ali su ga u begu uhvatili, svrgnuli na saboru i - koje li ironije! - strpali u isti zatvor s Husom.

Dana 5. juna 1415. godine, nakon nekoliko meseci samice, Husa su izveli u franjevački samostan u Konstanzu na suđenje. Dovučen pred šaroliku skupštinu, stajao je trepćući na jakom svetlu. Mučila ga je groznica, ali je ipak stajao uspravan pred porotom svečano odevenih velikaša. Pozdravila ga je galama oštrih optužbi. Njegova je obrana bila nadvikana. Kad su ga vratili u zatvor, napisao je svojim prijateljima: "Molite se, da mi Bog da istrajnosti." Dana 23. juna Husove su knjige osuđene na spaIjivanje. Dana 6. jula pred kraljem i saborom, Husa su osudili na lomaču. Kad je to čuo, pao je na kolena i molio se. "Gospode Isuse, oprosti mojim neprijateljima." Usledio je obred. Crkveni dostojanstvenici stavili su mu na glavu visoku papirnatu kapu na kojoj su bili nacrtani đavoli kako svojim kandžama razdiru grešnike. Pobožno su mumljali: "Mi sada tvoju dušu predajemo đavlu." "A ja je predajem svom milosrdnom Gospodu Isusu", odvratio je Hus. "Moj je Gospod nevin radi mene podneo mnogo težu i goru trnovu krunu. Zašto ne bih ja, kukavan i grešan čovek, podneo mnogo lakšu, radi Njegovog imena?" "Gradonačelnik je viknuo krvnicima "Vodite ga napolje i spalite!" Hiljade ljudi su ulicama sledile povorku. Kad su stali na mesto pogubljenja, Hus se molio: "U tebe se, o Gospode, uzdajem. Daj da te se ne postidim." Tada je dželat okončao njegove molitve. Hus je ustao i glasno viknuo: "Gospodine Isuse Hriste radosno i ponizno podnet ću ovu sramotnu i strašnu smrt radi Tvoga svetog Evanđelja. Oprosti mojim neprijateljima!" Još jednom su ga pozvali da se javno pokaje. Kad je to odbio, privezali su ga za stub usred spremne lomače i upalili su vatru. Usred dima i visokih plamenih jezika, čuli su ga gde peva "Isuse Hriste, Sine živoga Boga smiluj mi se." Nakon što se vatra ugasila, krvnici su toljagama zdrobili njegovu glavu i njegove ostatke bacili u obližnju Rajnu.

Te su noći Česi iskopali zemlju ispod lomače i poneli je u Prag. U Pragu je svedočanstvo o Husu zasjalo jače no ikad. Moćna reformacija crkve je počela da se širi Češkom, poput požara. Sto godina kasnije, Martin Luther je, nakon proučavanja Husovih spisa, rekao: "Svi smo bili husisti, a da to nismo ni znali."

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

ŠTA REĆI O DUHU SVETOM?

- Aleksandar Birviš (Beograd)

Nedelja: Duhovi

Tema: Sveti Duh

Uvodno čitanje: Jvn.13:15-17

Glavno čitanje: Dela 2:1-41 (16-21)

Zaključno čitanje: Ps. 104:27-31

Danas su Duhovi (Sveta Trojica, ređe Pedesetnica). Oni su hrišćanski praznik paralelan s jevrejskim praznikom Pedesetnice (Šavuot - sedmice), jer dolaze sedam sedmica posle Uskrsa (odnosno Pashe kod Jevreja).

Ovaj praznik treba da podseti hrišćane na dan kad se na apostole i prisutne sledbenike Hristove izlio Sveti Duh. S neba se čulo nešto kao huk oluje, a na apostole i ostale spustili su se plamičci u vidu razdeljenih jezika.

Tog dana se rodila hrišćanska crkva. Do tog vremena hrišćani su bili sledbenici jednog učitelja, a onda su se preobrazili u duhovni organizam čija je glava Hristos. Hrišćani su postali i sejači i seme novog života u Duhu. U tom trenutku apostoli su progovorili razne jezike i na tim jezicima počeli da izriču slavoslovlja.

Narod je bio začuđen. Jedni su se divili i pitali šta bi ovo moglo biti. Drugi su mislili da znaju sve i rugali su se. Govorili su da su pred narodom pijani ljudi.

Nepuna dva meseca pre ovog događaja apostol Petar se kukavno odrekao Hrista pred dvema služavkama. U ovom trenutku on dobija posebnu hrabrost. Govori pred svima. Tumači događaj: to je Bogom obećano izlivanje Svetog Duha.

U svojoj propovedi apostol Petar je optužio ljude koji su razapeli Hrista. Slušaoci se masovno kaju, apostoli ih krštavaju i hrišćanstvo dobija prve tri hiljade svojih članova.

U Svetom pismu nema podrobnijih objašnjenja o Svetom Duhu. Više saznajemo šta on nije nego šta jeste.

- 1 -

Sveti Duh je jamačno duh. To znači da on nije materija (tvar). Držimo li se trodelnosti čovekova bića, kako to naslućujemo iz reči apostola Pavla: "duh i duša i telo" (1.Sol.5:23), duh nije ni duša. Međutim, saznanja nam ni ovde nisu uznapredovala: o duši se takođe ne može ništa određenije reći, a za savremenu fiziku ni materija nije nešto osobito definisano.

U svom razgovoru sa Samarjankom Hristos govori da je Bog duh (Jvn.4:24). On ovo kazuje da bi razvejao neke predrasude, odnosno on upozorava da Bog nije vezan za hramove i nisu mu važni obredi nego duh i istina (a ni ovo se ne može misaono i bogoslovski odrediti i ograničiti). Kasnije su crkveni spisatelji i učitelji sačinili iskaz po kome je Bog suštinom jedan, ali ima tri lica (ipostasi, hipostaze): Otac i Sin i Sveti Duh. Otud naziv Sveta Trojica.

- 2 -

Po sebi se razume da je Sveti Duh svet. Svetost ima dva značenja: a) odvojenost od svega što ne odgovara Božijim merilima (uzvišenost, čistota, nedostupnost, pravednost i sl.) i b) predanost jasno određenom zadatku.

Svetost Svetog Duha je prenosiva. Tamo gde on deluje javlja se svetost: ljudi, hramovi, vremena, mesta, postupci. Gde on uskrati svoje delovanje, svetost se gubi, na pr. otpadništvo, okorelost, svirepost.

- 3 -

Verujući da je Sveti Duh treće lice Božije, hrišćani u većini slučajeva veruju da je on Gospod. Biblijsko shvatanje Gospoda je Bog koji sam po sebi postoji. Njegovo postojanje nije ničim uslovljeno niti bilo čim ograničeno, još manje ugroženo. To je ono mojsijevsko "Ja sam koji jesam" kao i " Ja jesam" (Izl. 3:14; 6:3)

Ovo je stvar vere, jer čovek ne može da zamisli šta bi to značilo "postojati a ne biti stvoren". Logika i nauka su u oblasti tvorevine, a ovde razgovaramo o Stvoritelju.

- 4 -

Duh Sveti daje život. Duhom Svetim je život obezbeđen najpre čoveku, ali i svim ostalim živim bićima. Za hrišćane je to izvor vere i nade. Verujemo da Sveti Duh svedoči našem, duhu da smo deca Božija (Rim. 8:16). Nadamo se da - bilo kakvo mrtvilo da zavlada hrišćanstvom ili pojedinačnim hrišćanima - Sveti Duh će udahnuti novi život.

Na osnovu ovog verujemo u neuništivost hrišćanstva. Ono ostaje da živi i kad su njegovi neprijatelji jači, kao i kad u njegovo okrilje zapadnu izrodi i razoritelji. Sveti Duh je jedina prava i unutarnja snaga crkve.

Neduhovnost je isto što i smrt. Svako udaljavanje od duhovnog izvora vodi u mrtvilo i odumiranje. Dobar deo hrišćana danas radi na uspostavljanju i učvršćenju hrišćanstva posredstvom države, nacije, naroda, istorije, običaja i dr. Sve su to oblasti bez Svetog Duha. Tu života nema, tu ne vredi sloboda, tu prava ne znače ništa. Tama rađa tamu kao što korov rađa korov.

- 5 -

Ključni bogoslovski razlozi za razilaženje između istočnopravoslavne i rimokatoličke crkve je bilo "ishođenje Svetog Duha". Na Istoku je prihvaćena tvrdnja da Sveti Duh ishodi od Oca (Jvn. 15:26), a na zapadu iskaz da ishodi od Oca i Sina ("filioque"). Zbog ovog su pisane i spaljivane knjige, ubijani su ljudi i druga zla su činjena sme do današnjeg dana.

Kod protestanata se to pitanje nije tako oštro postavljalo. Luterani su među svoje osnovne doktrinalne dokumente svrstali grči tekst Nikejsko-carigradskog simbola vere bez dodatka i latinski tekst istog Simbola s dodatkom "filiokve".

- 6 -

Sveti Duh je osobito značajan kao nosilac proročkog i apostolskog nadahnuća. Nepodeljeno je mišljenje Crkve da je Sveto pismo proizvod Svetog Duha. Sami pisci sveštenih spisa stoje na stanovištu da su sveti ljudi oruđe Božijeg Duha, a ne autori Biblije. Kasnije su hrišćani shvatili da ih Sveti Duh takođe prosvetljuje za razumevanje Božije reči.

Ova uloga Svetog Duha ne isključuje potrebu za naukom, pogotovu za poznanjem izvornih jezika: jevrejski, aramejski i grčki. Zbog biblijskih potreba uobličilo se i sve što danas nazivamo humanističkim obrazovanjem. (Ono je, ustvari, starije od evropskog humanizma, a klasika je došla tek sa renesansom).

- 7 -

Sveti Duh se zajedniči proslavlja sa Ocem i Sinom, jer je jedan Bog i valja ga jedinstveno proslavljati. U tom smislu treba razumeti danas prisutne duhovne obnove, nova i stara traženja duhovnosti, harizmatska iskustva, odnosno nastojanje da se ponovo pokažu darovi Svetog Duha onako kako su se javljali na Duhove i u novoosnovanoj crkvi u Jerusalimu i drugde.

* * *

Danas nam Duhovi znače isto što i na početku hrišćanstva. Nažalost, Sveti Duh je zaboravljen. Crkve donose mnoge rezolucije, memorandume, proglase, poslanice i druga akta. U njima najčešće nema ni reči iz kojih bi se naslutio Sveti Duh, a sve se čini u ime neke duhovnosti. Duhovnost nije u ponavljanju već u obnavljanju, u oživljavanju evanđeoskih vrednosti. Praznik je tu da nas podseti.

Beograd, 14.06.1992.

Birviš, Aleksandar. SAGLEDAVANJA - Evanđeoske poruke u naše vreme. Beograd: Alfa i Omega, ?. Str. 173-178.

^vrh

MREŽA BAČENA U MORE (2)

- Vlatko Dir

Kraljevstvo nebesa[1]

je kao mreža bačena u more

Ribarenje u Novom zavetu

Prethodni redovi predstavljaju kraći pregled pozadine novozavetnih događaja kojima ćemo malo kasnije posvetiti naročitu pažnju i pružaju dodatni uvid koji doprinosi razumevanju višeslojne poruke Svetog Pisma. Bar četiri odlomka koji govore o ribarenju kada ih budemo sada čitali se pojavljuju u sasvim novoj perspektivi. Neke paralele koje se mogu povući sa evangelizacijom su više nego poučne, a zaključci koji se mogu izvući veoma interesantni.

Učiniću vas ribarima ljudi...

U izvesnom smislu ako pratimo logični sled događaja, sledeći bi trebao da bude poslednji u nizu. Međutim, on predstavlja dobar uvod i ilustraciju tvrdnje da čitanje Biblije sa predubeđenjem dovodi do predstava koje nisu u skladu sa osnovnim značenjem teksta.

18 A kada je išao kraj Galilejskog mora, vide dva brata, Simona zvanog Petra, i Andreju, brata njegova, kako bacaju mrežu (ručijak) u more; jer behu ribari. 19 I reče im: hajdete za mnom, i učiniću vas ribarima ljudskim. 20 A oni odmah ostaviše mreže i pođoše za njim. 21 I kada odatle ode dalje, vide druga dva brata, Jakova Zevedejeva i Jovana, brata njegova, kako u čamcu sa Zevedejem, ocem svojim, krpe svoje mreže, i pozva ih. 22 A oni odmah ostaviše čamac i oca svoga i pođoše za njim. (Mat 4: 18-20)

Kada je Isus pozvao Petra i Andriju da ga slede oni su, kako na to ukazuje grčki tekst, bacali ručijak.

Možemo zamisliti Simona kako sa obale zamahuje mrežom i ispušta je iz ruke, a potom se sprema da skoči u vodu i zaroni kako bi je izvadio. U tom momentu nailazi Isus i obraća im se, "Hajdete za mnom, i učiniću vas ribarima ljudskim". Samo malo dalje sreću Jakova i Jovana i ista slika se ponavlja.

Ni jedan poziv nije bio upućen individualno. U oba slučaja braća su bez pogovora i odlaganja ostavila mreže i pošla za Njim.

Mnogo propovednika je razrađivalo ovu temu gradeći na ideji - pecanja(!), mada se u tekstu iznova pominje samo mreža. Zamisao pecanja podrazumeva udicu i izbor odgovarajućeg mamca, te finese zabacivanja i povlačenja niti, a iznad svega opušteno čekanje da riba zagrize! Sve je to strano hvatanju ribe ručijakom. Pre svega, ribar treba da se tiho i pažljivo prišunja ribi pazeći pri tom da ga ona ne ugleda, jer bi i od pojave njegove senke pobegla, a potom iznova i iznova ga baca i za njim zaranja. Samo ribarenje mrežom je u opšte veoma naporno i daleko od ugodnosti lagodnog pecanja udicom iziskujući mnogo fizičkog truda, strpljenja i upornosti.

Teško da Isus nije bio svestan ovih činjenica. Dakle, On nije uputio poziv da se neverna osoba hvata na evanđelje čekajući dok "zagrize", a potom jedna po jedna izvlači uz bezbrižno leškarenje u međuvremenu. Slika koju pred sobom imamo predstavlja aktivan, dug i naporan timski rad na pronalaženju i spasavanju izgubljenih i nespašenih bez obzira na često veoma slabe rezultate.

Pojedinačno svedočenje nije isključeno, korišćenje mamca da se privuku duše je zasnovano na Bibliji, ali ono nije poruka ovog teksta i on se ne može koristiti kao njegova osnova.

Manje-više poenta Isusove poruke bi se mogla sažeti na sledeći način:

- mukotrpnost širenja evanđelja

- postojanost i predanost zadatku bez obzira na rezultate

- radna disciplina, a ne koncentracija na tehnike i veštine

- timski rad, nasuprot isticanju pojedinaca

- saznanje da ulov umesto u propast ide u večna spremišta

Ribarenje je i pored svoje težine i izazova bilo izvor značajnih i koliko-toliko stabilnih prihoda. Ipak, učenici se nisu dvoumili ni časa, prihvatili su poziv i okrenuli leđa svom prethodnom načinu života i relativnoj sigurnosti.

Šta je ih je nagnalo da na licu mesta donesu takvu odluku i krenu za Učiteljem?

Bacite svoje mreže...

Kada sve ovo znamo možemo lako rekonstruisati i razumeti pripovedanje o čudotvornom ulovu iz Evanđelja po Luci.

1 Kada je narod hrlio k njemu i slušao reč Božiju, a on stajao kod Genisaretskog jezera, 2 vide dva čamca kraj obale; ribari su izišli iz njih i ispirali mreže. 3 Ušavši u jedan od tih čamaca, koji je bio Simonov, zamoli ga da malo odmakne od kopna. Potom sede i učaše narod iz čamca. 4 A kad presta da govori, reče Simonu; navezi na dubinu i bacite svoje mreže za lov. 5 Simon mu odgovori i reče: učitelju, svu noć smo se trudili i nismo uhvatili ništa; ali na tvoju reč baciću mreže. 6 I kad to učiniše, uhvatiše mnoštvo riba; mreže im se čak cepale. 7 I namagnuše drugovima u drugom čamcu da dođu i da im pomognu. I dođoše,pa napuniše oba čamca tako da su tonuli. 8 Videvši pak Simon Petar, pripade Isusovim kolenima i reče: idi od mene, Gospode, jer sam grešan čovek. 9 Zaprepašćenje, naime, obuze njega i sve koji su bili s njim zbog ulova, riba što uloviše, 10 a isto tako i Zevedejeve sinove Jakova i Jovana, koji su bili Simonovi drugovi. Tada Isus reče Simonu: ne boj se; odsada ćeš loviti ljude. 11 I izvukoše čamce na obalu, ostaviše sve i odoše za njim. (Luka 5: 1-11)

Ovaj fascinantni događaj nas vodi u pristanište u Tabgi ili Heptagonu kod Kapernauma na početku, ili bolje reći kraju ribarskog dana, zimi za vreme sezone lova na mušta i sardine po kome je ta oblast zbog tople vode poznata. Pošto su dno jezera i obala u ovoj oblasti veoma stenoviti nije teško zaključiti da se tu nije ribarilo potegačom, jer bi se odmah pocepala. Takođe, tekst ukazuje da se radilo o paru barki sa dve družine ribara. Kako lov ručijakom ne zahteva timski rad dva čamca, a i svi ostali detalji upućuju da se radilo o sezoni kada se on nije koristio zbog niskih temperatura, sve jasno ukazuje da je u pitanju lov plivaricom.

Sedam je ujutru, Isus žuri da susretne mnoštvo koje se uprkos ranim jutarnjim časovima stiče da ga čuje. Prolazeći vidi dve barke koje ribari izvlače iz vode i počinju da peru mreže. Ulazi u jednu od njih, Simonovu i zamolivši ih da je malo odgurnu od obale seda i počinje da propoveda sve većem broju ljudi koji se tu okuplja.

Jevrejski izvori potvrđuju požrtvovanost i vernost učitelja u Izraelu tokom ovog perioda, kao i ogroman žar u narodu da uče Toru. Iz rabinskih spisa se može saznati da su mudri i učeni ljudi poučavali na svaki mogući način i u svako doba dana i noći.

Završivši obraća se Simonu rečima: "Navezi na dubinu i bacite svoje mreže za lov."

Postavi se na Petrovo mesto, radio si celu noć u malom čamcu, po zimi, u mraku, lako moguće po kiši. Kako bi se osećao da dok ispiraš mreže u zoru, mrtav umoran posle celonoćnog ribarenja, neko ti uđe u čamac i zatraži da ga izvezeš na jezero, a potom satima sediš dok ta osoba govori ljudima? Ne bi trebalo mnogo da ti se strpljenje veoma istanji, jer ne samo da si pospan, nego već počinješ da bivaš i gladan. Zamisli da ti se tada naredi da se vratiš na posao, da položiš mreže koje tek što si oprao. Kakva drskost!"[2]

Međutim, Simonov odgovor je svedočanstvo ogromnog poštovanja koje su rabini i učitelji u Izraelu uživali među narodom. On nije momentalno učinio kako mu je Isus rekao, već je malo gunđao da bi svejedno na kraju rekao: "Učitelju, svu noć smo se trudili i nismo uhvatili ništa; ali na tvoju reč baciću mreže...", (Luka 5:5)

Oba čamca izlaze dublje na jezero, verovatno ne previše daleko od mesta na kome je Isus održao propoved, i mreže se spuštaju.

U tekstu nema nagoveštaja čak ni da su trupkali nogama po dnu brodica da uplaše ribu i nateraju je da beži ka plivarici, ili da je uzelo puno vremena ili ponovljenih pokušaja pre nego što su se, na opšte iščuđavanje, mreže prepunile do cepanja! I mada je ribarska družina iz drugog čamca odmah priskočila u pomoć Simonu, dve barke nisu bile dovoljne da prime mnoštvo uhvaćenih riba koje je pretilo da ih obe potopi.

Petrova reakcija na nesvakidašnji ulov je bila da se baci pred Isusove noge vapeći: "idi od mene, Gospode, jer sam grešan čovek. Zaprepašćenje, naime, obuze njega i sve koji su bili s njim zbog ulova, riba što uloviše..."

Šta je Simona, kao i sve ostale tako zapanjilo? Pre svega saznanje da je statistički govoreći, bilo krajnje neverovatno da će postići rekordan ulov posle noći iz koje su se vratili praznih ruku.

Ali ima i nešto više od toga. Do pronalaska najlona plivaricom se lovilo samo noću, jer riba vidi mrežu i izbegava je. Znači, čudo nije bilo samo u količini, već i u činjenici da su lovili u približno istoj oblasti gde su to bezuspešno pokušavali samo nekoliko sati ranije po mraku, a da je sada riba slepo uletala u mrežu i to u po bela dana!

Isusovo samopouzdanje u celom ovom događaju je izuzetno. Da bi poučio narod nije mario da pričini neugodnost drugome, znajući da će ih kasnije nagraditi za njihovu službu. On je svakako bio svestan umora ribara, njihovog razočaranja zbog jalove noći uprkos velikom trudu koji su uložili. Znao je da su želeli da idu kući, ogreju se, najedu i ispavaju. Takođe mu nije bilo strana njihova potreba za zaradom koju su zbog loše noći izgubili.

On je sve ovo pokrio i nadoknadio blagoslovivši ih ulovom koji je bio vredan višednevnog uspešnog ribarenja. Mendel Nun procenjuje da se u mreži našlo oko tri četvrtine tone ribe, što u normalnim uslovima ribarenja na Galilejskom jezeru predstavlja dvonedeljni trud, uračunavajući u to i bezuspešne dane.

Iako ovaj događaj sam po sebi predstavlja celinu koja nosi mnoge poruke, teško je zaobići one koje se direktno odnose na evangelizaciju:

- dug i mukotrpan timski rad

- postojanost i strpljenje bez obzira na poteškoće i slabe rezultate

- poverenje i spremnost da se posluša glas Gospoda i kada to ide nasuprot našem razumevanju i iskustvu

- rad kako u vreme tako i u nevreme

- obećanje nagrade za vernost, strpljenje i uložen trud

Zar je dakle, čudo da je ovakav glas pratio apostole, "Ovi, što su ceo svet uzbunili, došli su i ovamo"? (Dela 17:6)

Bacite mrežu s desne strane...

Sledeći događaj je nesumnjivo veoma sličan prethodnom u svim bitnim tačkama. Ipak, ima i nekih novina.

Kada je Petar rekao: "idem da lovim ribu", u stvari je rekao - idem da radim...

1 Posle toga Isus se opet javio učenicima na Tiverijadskom moru; javio se, naime, ovako: 2 Simon Petar i Toma, zvani Blizanac, Natanail iz Kane galilejske i Zevedejevi sinovi, i druga dvojica od njegovih učenika, behu zajedno. 3 Reče im Simon Petar: idem da lovim ribu. Rekoše mu: idemo i mi s tobom. Tako iziđoše i uđoše u čamac, ali one noći ne uhvatiše ništa. 4 A kada je već bilo jutro, Isus stade na obalu; ali učenici nisu znali da je to Isus. 5 Reče im Isus: dečice, imate li šta za jelo? Odgovoriše mu: nemamo. 6 A on im reče: bacite mrežu s desne strane čamca i naći ćete. Na to oni baciše i nisu više mogli da je vuku od mnoštva riba. 7 Tada reče Petru onaj učenik koga je Isus ljubio: to je Gospod. Simon Petar pak, čuvši da je to Gospod, opasa se ogrtačem, jer beše go, i skoči u more. 8 A drugi učenici dođoše čamcem vukući mrežu s ribom, jer ne behu daleko od kopna, nego oko dvesta lakata. 9 Kada pak iziđoše na zemlju, videše postavljen žar, i ribu na njemu, i hleb. 10 Reče im Isus: donesite od riba što ste sad uhvatili. 11 Na to Simon Petar uđe u čamac i izvuče na obalu mrežu punu velikih riba - sto pedeset i tri; iako ih je toliko bilo, mreža se ne pocepa. (Jvn 21:1-11)

Lovili su naporno celu noć i ovaj put bez rezultata. Već je jutro i vreme da se ide nazad u pristanište. U tom momentu neko se pojavljuje i sa obale sa njima dovikuje. Zbog udaljenosti ne prepoznaju osobu, ali se događa nešto veoma interesantno. Ovaj čovek, iako nije član njihove ribarske družine ih napućuje gde da bace mrežu.

Jata riba se teško, ili nikako ne mogu videti iz čamca koji je na nivou mora, zbog toga su na Galilejskom jezeru za vreme dnevnog ribarenja timovi ribara često imali pratioce koji su im pomagali sa obale. Pošto se sa blagih uzvišenja kretanje ribe lako vidi, pomoćnici su ih upućivali gde da veslaju i spuste mreže.

Hitro bacivši mrežu sa desne strane čamca hvataju veliko mnoštvo krupnih riba, u ovom slučaju se očigledno radi o muštu, tako da ni čamac ne može da ih povuče. U tom momentu prepoznaju da je nepoznati pomoćnik sa obale glavom Gospod.

Karakteristika cele Biblije, kako Starog tako i Novog zaveta, je da je njena teologija narativna i nalazi svoj izraz kroz događaje. Iako detalji ovog pripovedanja odgovaraju opisu stvarnog ribarskog iskustva, njena kompozicija je nesumnjivo takva da nas upućuje na nešto više:

- mi imamo svoj posao, da radimo ono na šta smo pozvani

- ima situacija kada izgleda da smo prepušteni sami sebi i da Isus nije sa nama

- vernost Božjem pozivu u našem životu ne sme biti predmet dvoumljenja

- uloženo vreme, strpljenje i trud su neophodni, ali ne i dovoljni

- za rezultate koje očekujemo i želimo neophodno je biti vođen od Gospoda

- pouzdanje u vođstvo i poslušnost njemu su od suštinske važnosti

- kada smo vođeni treba ići dalje uprkos umoru i uzaludnosti prethodnih pokušaja

- u postignutim rezultatima valja prepoznati Gospoda, a ne pripisivati slavu sebi

- sam Gospod će služiti našim potrebama i dati nam da uživamo plodove svoga truda

- kada su svi na svojim mestima i rade ono na šta su pozvani, mreža se ne cepa

I još nešto, da li ste primetili da niko nije gunđao kada im je bilo rečeno da ponovo bace mrežu? Zašto?

Kraljevstvo je...

U ovoj priči Isus je uporedio kraljevstvo ili Božju vladavinu sa potegačom. Mada kratka, ova parabola je prebogata značenjem i nesumnjivo predstavlja dobar kraj ovog malog osvrta na ribarenje u Novom zavetu i svetla koje ono baca na evangeliziranje.

Carstvo nebesko je opet slično mreži (potegača) bačenoj u more, koja je zahvatila riba od svake vrste. 48 Kada se napuni, izvukoše je na obalu i sedoše, pa skupiše dobre u posude, a rđave izbaciše. 49 Tako će biti i na svršetku sveta: izići će anđeli i odeliće zle od pravednih, 50 i baciće ih u peć ognjenu; onde će biti plač i škrgut zuba. (Mat 13:47-50)

Potegača je mreža koja se povlači po samom dnu i bez razlike hvata sve vrste riba. Kada se izvuče na obalu, ribari sedaju i natenane odvajaju dobre od loših, ili nečistih. Dobre ribe se stavljaju u posude i idu na dalju preradu, a loše odbacuju nazad u jezero.

Priče, ili parabole ne donose nove nauke, već služe kao ilustracija koja osnažuje ono što se u Bibliji može naći na drugim mestima. Ova priča u sebi nosi kako elemente uloge zajednice vernog naroda u Božjoj vlasti koja se širi i u svoje okrilje prihvata s' jedne strane pravedne i dobre, a sa druge nepravedne i zle; tako i elemente nadolazećeg suda koji će ih konačno razdvojiti.

Činjenica je da u ovom trenutku u crkvi sede zajedno licemeri sa iskrenima, dobri sa zlima, čisti sa nečistima, pravedni sa nepravednima, verni sa nevernima. Nije na nama da donosimo sud i određujemo ko je ko i ko gde pripada, kada ni sam Bog to ne čini već će to uraditi kada za to dođe vreme - na dan suda. Sada je svima pružena šansa da se pokaju i poravnaju svoje puteve sa Gospodom i bližnjima.

Simboli u ovoj priči su zajednički za celo Sveto Pismo i njihovo razumevanje doprinosi razumevanju nje same:

- more je ovaj izgubljeni svet u koji zahvata Božja vladavina sežući do njegovog samog dna

- mreža je Božja vladavina koja se ispoljava kroz zajednicu vernog naroda

- hrišćani su dobre i loše ribe

- ribari su hrišćani koji su pozvani da love duše

- obala je žetva i sud na kraju ovog sveta

- anđeli su službeni duhovi koji odvajaju zle od pravednih

- posude u koje se odlažu pravedni su nebeski stanovi

- odbacivanje beskorisnih riba predstavlja presudu u jezero ognjeno

Kraljevstvo Božje, a time i evanđelje je za celo čovečanstvo. Evangeliziranje podrazumeva aktivnu ulogu ljudi u ispunjenju Božjih namera. Podanici kraljevstva dakle, imaju obavezu da druge privlače u njega bez obzira što će samo mali deo prihvatiti poziv i ući. Sud izvesno dolazi i biće onih koji će biti izgubljeni, ali i onih koji će uživati večno izbavljenje. Ovo je poziv na večnu Božju slavu.

* * *

Kao što mreža ide duboko i zahvata mnogo, i naše čitanje Svetog Pisma treba da ide što dublje da bi nam donelo što više bogatstva biblijske mudrosti, znanja i razumevanja. Zadovoljstvo onim što se može napabirčiti na površini je odraz duhovnog osiromašenja.

Zato bih voleo da ova mala studija ribolova u Novom zavetu bude podsticaj za još veću ljubav prema Božjoj reči i da se kada sledeći put čujemo Isusa kako nam govori, "Ne boj se, od sada ćeš ljude loviti" tom pozivu odazovemo, sve ostavimo i bez oklevanja za Njim pođemo.

Beleške:

^1. Malhut šamajim predstavlja množinu, što prevedeno sa hebrejskog znači kraljevstvo, ili vladavina nebesa. Nebesa stoji za Božje ime prema običaju tog vremena da se njegovo izgovaranje izbegava, vidi Luka 15: 18. Ovaj izraz je sinonim za kraljevstvo Božje. Carstvo nebesko je arhaičan i pogrešan prevod.

^2. Rekonstrukcija događaja iz Luke je mahom preuzeta od Davida Bivina, "The Miraculous Catch: The Reflections on the Research of Menedel Nun Luke 5:1-11", [Fishing & the Sea of Galilee, Jerusalem Perspective, www.jerusalemperspective.com]

Svi citati su iz Novog zaveta, E. Čarnića.

^vrh

OČE NAŠ

- nepoznati autor

Čovek je klekao kraj svog kreveta i poče da moli: "Oče naš, koji si na nebesima..."

Odjednom njegovu molitvu prekide tihi Božji glas: "Evo me, dete moje. Šta želiš?"

Čovek pomalo zbunjen, ali i ljut što je Gospod našao baš sad da mu se obraća i da ga time prekida, reče mu: "Budi ljubazan i neprekidaj me, vidiš da sam počeo da molim. 'Oče naš...'"

Bog mu se opet ljubazno obrati: "Evo, opet me zoveš!?"

Čovek postade veoma nervozan, te poče da objašnjava: "Ne zovem te! Nikako! To se ja samo molim, onako kako si Ti to rekao da treba da radim. 'Oče naš, koji si na nebesima...'"

"Eto, rekao si 'Oče naš, koji si na nebesima', i ja sam tu. Šta želiš da ti učinim?" Reče Gospod.

"Biću iskren s tim: nisam ništa mislio. Samo izričem svoju svakodnevnu molitvu. Redovno molim 'Oče naš'. Posle nje se osećam srećno, nekako zadovoljno, to me umiri."

"Dobro, 'hajde onda nastavi. Neću da kvarim tvoju sreću i zadovoljstvo." Reče tužno Gospod.

Čovek nastavi svoju molitvu: "Da se sveti ime tvoje."

"Stani! Šta ti sad to znači?" Prekide ga Gospod pitanjem.

Čovek počne da se isčuđava otvorenih ustiju: "Aa, šta to?"

"Pa, to 'da se sveti ime tvoje.' Šta to zapravo znači?"

Čovek počne da muca: "To znači... to ti je... kada... Nisam baš siguran, šta to znači. Uostalom to ni nije važno, to je samo deo molitve."

Bog poče da objašnjava: "To znači da se 'veliča, objavljuje' moje Ime."

Čovek pomisli da će najbolje biti da potvrdi Bogu, ne bi li skratio diskusiju i završio svoju započetu molitvu: "Da znaš ima to nekog smisla. Idemo dalje. 'Da dođe Carstvo tvoje, da bude volja tvoja, kako na nebu, tako i na zemlji.'"

"Stvarno tako misliš?"

Čovek se opet zbunio: "Naravno, zašto ne bih! pa to bilo sjajno zar ne?"

"I šta konkretno preduzimaš u vezi s tim?", upita Gospod.

Čovek poče da se komeša i češka po glavi. "Šta preduzimam? Pa, mislim da bi bilo super kada bi ovde na zemlji bilo kao tamo gore, na nebu. Bilo bi divno, kada bi uredio stvari i ovde tako," odgovori Gospodu.

"Pa, da li sam tebe uredio? Da li sam te doveo u MOJ red?", zapita Gospod ljubazno.

Čovek opet počne da muca: "Ja... idem u crkvu, redovno! Ti to znaš."

"Nisam na to mislio. Već, šta je sa tvojom požudom? I kakva je tvoja narav? Čini mi se da tu ima nekih ozbiljnih problema. Zatim tvoja rasipnost, trošiš novac samo na sebe. Živiš samo za sebe. Pa, tu su knjige i časopisi koje čitaš, filmovi, muzika..."

Čovek se uspravi i reče glasno, upadajući Gospodu u reč: "Prestani stalno da me peckaš! Ja sam u redu, ja sam super u poređenju sa drugim ljudima u mojoj crkvi."

"Onda oprosti. Meni se činilo da si molio 'neka bude volja tvoja.'"

"Dobro, imam neke mane, priznajem. Toliko su male da mi treba napor da se nekih setim." Odvrati čovek.

"I ja ih se setim, samo bez napora," reče Gospod.

Posle trenutka tišine, čovek ponovo klekne i potišteno reče Gospodu: "Nisam do sada o tome razmišljao, ali ti znaš da bih hteo da se oslobodim nekih stvari."

"Dobro." Reče Gospod. "Ovo već nekud vodi. Od sada ćemo raditi zajedno, ti i ja. Zajedno ćemo pobediti loše navike, loš karakter, greh..."

Čovek pogleda na sat i uznemiri se veoma: "Važi, ali sad moramo da prekinemo, ova molitva se već neplanirano odužila. 'Hleb naš nasušni daj nam svaki dan...'"

"Hleb slobodno onda preskoči a i meso. Ionako imaš višak kilograma."

Čovek se naljuti: "Vidi ti sad ovo?! Ovo je otvorena kritika." Reče ljuto i nastavi: "A ja se znojim i pokušavam da ispunim svoju religioznu dužnost pred tobom a ti tako, prvo upadaš a sad kritikuješ zbog sitnica."

"Znaj, molitva je opasna stvar, mogla bi da te promeni. Zvao si me i ja sam se odazvao, tu sam. Ti samo nastavi da moliš, jer me zanima i preostali deo molitve." Završi Gospod.

"Pa, više mi se nemoli, izgubio sam svaku želju. Postaje mi sve više neprijatno..."

"Neprijatno, zbog čega?" Iznenađeno će Gospod." Ne bi trebalo da bude, sam si rekao da si ti super. Hajde nastavi molitvu."

Čovek nastavi svoju molitvu poluotvorenih očiju i veoma polako, i oprezno: 'I oprosti nam dugove naše, kao što i mi opraštamo dužnicima svojim.'"

"Stani, stani!" Prekide ga Gospod. "Šta je to između tebe i brata Đure?"

Čovek opet plane: "E, znao da ćeš to pitati! Znao sam. Đura mi i nije neki drug, on stalno priča okolo nešto o meni, a kad se pročuje onda, dolazi da mi se izvini. Samo ga čekam, vratiću mu ja, onako duplo. Ima da se puši. Ja nikome ne ostajem dužan...

Gospod ga ljubazno prekine: "A šta je sa tvojom molitvom? Zar nisi rekao, 'I oprosti nam dugove naše, kao što i mi opraštamo dužnicima svojim.'"

Čovek počinje da se opravda pred Gospodom: "Ma, Ti znaš da je moja situacija specifična i da se ne uklapa u to. Ne mogu da mu oprostitim, jer nije u pravu.

"Oprostićeš, i te kako oprostiti." Reče kroz uzdah Gospod i nastavi: "Ako ti njemu ne oprostiš, onda ni ja ne mogu ni tebi oprostiti tvoje propuste a ima ih... Recimo, juče šta si rekao majci... Danas, u pošti na koga si se to izderao, vređao... Povredio si druge bezobzirno."

Čovek se ražalosti: "U pravu si. Ti si izgleda uvek u pravu. Treba da oprostim Đuri a ti se pobrini za njega, pomozi mu."

"Odlično, to volim da čujem. Zar se ne osećaš sada bolje?" Radosno će Gospod.

"Pa, da nekako... drugačije, lakše." Odvrati sa čuđenjem čovek. "Čini mi se da bih sada zagrlio Đuru, da je ovde."

"Hajde sad, nastavi molitvu."

"Gde sam ono stao... Ah, da. 'I ne uvedi nas u napast, nego izbavi od zla.'

"Dobro hoću. Ali i ti sam moraš da se potrudiš da izbegavaš mesta gde možeš upasti u iskušenje." Opet se javi Gospod.

"Kako to misliš?" Čovek počinje da se isčuđava.

Gospod počinje da mu objašnjava: "Evo kako: Trebalo bi da otpišeš neke takozvane prijatelje, jer loše utiču na tebe. Nemoj da si naivan, oni su s tobom samo u lice fini a kad im okreneš leđa prave viceve na tvoj račun. Dalje, ne idi na mesta gde su ljudi sumnjivog morala, tamo upadaš u nevolje a posle mene zoveš da te vadim."

"Ne razumem, o čemu ti to?"

"Odlično ti razumeš. Tu taktiku si primenio više puta. Upadneš u gužvu, onda, tražiš pomoć od mene i kuneš mi se, ako ti pomognem da više nikad nećeš tako nešto uraditi, da ćeš biti dobar. Zar nije tako?"

Čovek se zastidi i tužno reče: "To je istina, stid me je. Promeni me.

"Dobro, hoću a sad dovrši svoju molitvu."

"'Jer je tvoje Carstvo i sila i slava, zavek. Amin'".

"Znaš šta bi me danas razveselilo i proslavilo?" Reče Gospod.

"Zaista bih to hteo, ali i sam sada vidim da je moj život u zbrci. Voleo bi, kada bi bio tvoj pravi, iskreni učenik."

"Eto, upravo si sam odgovorio na pitanje šta bi me obradovalo i proslavilo."

"Ozbiljno, samo to?" Čudi se čovek Božjem odgovoru.

"Da, jer mene mogu da proslave ljudi koji me vole a takav odnos se upravo razvija između tebe i mene. Pošto su ti neki gresi razotkriveni i oprošteni, pred nama je divno prijateljstvo, ako tako nastavimo."

"Gospode, hajde onda da vidimo šta može da ispadne od mene?"

"Hoću. Budi od sad' blagoslovljen, dete moje." Reče Gospod ljubazno.

^vrh

BRAČNE KRIZE U BIBLIJI

- Jan Huđec

Od kada su sklapani brakovi između muškarca i žena, bilo je i bračnih kriza koje su dovodile brak u opasnost. O tome postoje zapisi i u Bibliji, u Starom Zavetu. U daljem tekstu ćemo malo da se pozabavimo njima.

Adam i Eva. Prvu bračnu krizu u braku prvog čoveka i žene prouzrokovao je đavo. Prevario je Evu i nagovorio je da proba voće sa jedinog drveta u raju, sa kog im je Bog zabranio da jedu. Ponudila je i svome mužu, i on je takođe jeo. Kada ih je Gospod pozvao na odgovornost, Adam se izgovarao da ga je »žena koju mu je On dao« prevarila. Žena se opet izgovarala na zmiju, da ju je ona zavela i prevarila. Zgrešili su oboje, ne samo Bogu, nego i jedan drugome. Eva, zato što je pričala sa đavolom bez Adama, a on opet zato što ju je poslušao i, takođe, jeo zabranjeno voće uprkos strogoj Božjoj zabrani. Posledice su bile tragične, ne samo za njih, nego i za sve ljude, njihove potomke (1. Moj. 3). Bračnu krizu je moguće sprečiti samo pouzdanjem u Boga i poslušnošću Njegovoj reči u jedinstvu duha muža i žene.

Avram i Sara. U 1. Moj. 12,10-20 opisan je događaj prilikom boravka u Egiptu. Avramovo nepoverenje u Boga za vreme gladi u Hananu, i onda u Egiptu, bio je uzrok velike krize u njihovom braku. Avram je bio spreman da žrtvuje svoju i čast svoje žene, samo da bi sačuvao svoj život. Samo je Božje delovanje protiv faraona i njegovog doma sačuvao Avrama i Saru da ne budu osramoćeni. Da li su u tome svemu bile i Avramove molitve za Saru, Biblija o tome ne donosi nikakav izveštaj. Gospod Bog je rekao da ono dvoje,koje je je On stvorio, biće jedno telo. Bračnu krizu je moguće sprečiti ili savladati samo borbom za očuvanje bračnog saveza.

Avram i Sara su preživljavali i dugotrajnu bračnu krizu, uzrokovanu Sarinom neplodnošću. Posle mnogo godina očekivanja na Božje delovanje, nisu uspeli u tome da istraju i hteli su sami sebi pomoći, ljudskim rešenjem. Rezultat toga je bilo rođenje Ismailja od Agare i problem koji je iz toga nastao za svo četvoro. Gospod Bog se ipak osvrnuo na Avramovu veru i darovao im je obećanog sina - Isaka. Ljudsko rešenje, koje dolazi usled nevere u Boga prouzrokuje krizu u braku - vera je savlađuje.

Isak i Reveka. U njihovom braku se ponovio, već navedeni događaj, kao kod Avrama i Sare. Ovaj put se odigrao u hananskoj pustinji i u Filisteji. Isak je svojoj supruzi učinio istu nepravdu, kao i njegov otac njegovoj majci, Sari. Gospod Bog je u svojoj milosti ponovo delovao slično kao u Egiptu i tako sačuvao i ovaj brak od sramote i krize (1. Moj. 26,6-11). Samo čvrsta vera u Boga i ljubav, zbog koje je nemoguće drugog žrtvovati radi sopstvenog spasa - može da spreči bračnu krizu.

Brak Isaka i Reveke je prošao kroz još dve velike krize. Druga kriza je bila dugoročna i njen uzrok je bila Revekina neplodnost. Isak se za nju molio 20 godina, a sigurno i ona sama još više, i Gospod je čuo njihove pokorne molitve, iako nije dugo odgovarao na njih. Rodila su im se dva sina, blizanci Isav i Jakov (1. Moj. 25,19-26). Pokorna i istrajna molitva je način savladavanja bračne krize.

Treća kriza u braku Isaka i Reveke je nastala kad je Jakov na prevaru dobio očev blagoslov, koji je trebao da pripadne njegovom bratu Isavu. Odnosi unutar porodice su još i pre toga bili zategnuti, jer je Isak povlađivao Isavu a Reveka Jakovu. Poslednje godine njihovog braka su bile jako tužne, jer Reveka više nije doživela Jakovljev povratak a i Isav je, takođe napustio porodično ognjište. Očekivanje na Boga i Njegovu volju, sa puno poverenja, i jednaka ljubav roditelja prema deci sprečava bračnu i porodičnu krizu.

Jakov, Lija i Rahilja. Neprirodno takmičenje dve žene, krvnih sestara, za Jakovljevu ljubav i rađanje sinova, prouzrokovalo je mnogo problema u ovom braku sa četiri žene. Pa, ipak se Gospod Bog u svojoj milosti opomenuo Jakova, Lije i Rahilje. Kada su se sa poverenjem obraćali Njemu, uprkos njihovim slabostima i manama, učinio je od njihovih, ali i od sinova njihovih robinja, Vale i Zelfe, praoce svog izabranog naroda, Izraela, sa njegovih dvanaest plemena (1. Moj. 30,1-24; 35, 16-20). Gospod Bog u svojoj milosti može da savlada krizu u braku onih, koji u Njega veruju, uprkos njihovim slabostima i razočarenjima.

Samson i Dalida. Za Samsona je to bio brak u "tuđem jarmu", koji je kao izrailjski sudija sklopio sa ženom pagankom. Brak je nastao usled neposlušnosti izričitom Božjem naređenju. Rezultat toga su za njega bili ne samo problemi i kriza braka, već i gubitak vida i slobode, a na kraju i života (Sud. 16,4-31). U poslušnosti Božjoj Reči, božji ljudi će izbeći takav brak, krize unutar njega i njegovih jako često teških posledica.

Elimeleh, Nojemina i Ruta. U 1. poglavlju knjige o Ruti je na početku zabeležen život Elimeleha, stanovnika judejskog Vitlejema, koji je sa ženom Nojeminom i dva sina, za vreme gladi otišao u Moavsku zemlju. Tamo su se sinovi oženili sa Moavljankama. Posle toga su Elimeleh i njegovi sinovi pomrli. Ostala je Nojemina sa dve snaje, od kojih je jedna, Ruta, odlučila da se sa njom vrati u Vitlejem. Događaj pokazuje kako neposlušnost prema Božjoj reči može da prouzrokuje ne samo krizu u braku, nego i njegov tragičan kraj. Sledeća tri poglavlja pokazuju kako Gospodnja milost tamo, gde je pokajanje i vera, i pored tragičnih posledica neposlušnosti, čini ne samo nov, predivan brak, nego i uključuje pokornu i pobožnu paganku Rutu u rodoslov Božjeg Sina, Isusa Hrista.

Jov i njegova žena. Na početku knjige o Jovu saznajemo kakve su velike nesreće sustigle ovog bogobojaznog čoveka. Izgubio je sav imetak, svu svoju decu a na kraju i zdravlje. Dalje čitamo, kakav bezbožnički savet mu je u svemu tome dala njegova žena, ali i to šta je na takav savet Jov odgovorio (Jov 2,9-10). Bila je to strašna porodična tragedija, iz koje je proizašla i teška bračna kriza. Pa ipak, Jov je u ovoj tragediji i krizi opstao, zahvaljujući svom nesalomivom poverenju u Boga i zahvaljujući veri na kraju pobedio i dostigao novo poznanje Boga punog ljubavi i veći blagoslov od Njega, nego što je pre toga imao. Poverenje u Boga savladava krizu u braku na strani verujućeg i tada, kad je prouzrokuju velike ljudske tragedije.

Josif i Marija. U njihovom slučaju radilo se o budućem braku, koji je tek trebalo da sklope. Bili su vereni i odjednom je Josif saznao, da je Marija trudna. Hteo je tajno da je pusti, da joj ne bi načinio sramotu. Gospod mu je u snu preko anđela javio, da je Marija i dalje devica, i da je dete u njoj začeto natprirodnim Božjim delovanjem, i da će roditi Božjeg Sina, obećanog Mesiju Izraela. Josif je verovao Božjem vesniku i uzeo je Mariju za svoju ženu i postao zaštitnik i zemaljski roditelj Božjeg Sina, Isusa Hrista. Poverenjem u Boga i poslušnošću Njegovoj reči - iako razumom nisu shvatali - Josif i Marija su savladali preteću bračnu krizu. U Božjem planu spasenja postali su instrumenti za blagoslov celog čovečanstva.

Izvor: Živé slovo, 4/2002.

^vrh

misaone refleksije

ZEMLJA PEVA

- Branka Klaćik

Zemlja peva

krvlju Onog

koji je otkupi,

kedrovima

što iz nje iznikoše,

tišinom koja

nebom se proliva

nad igličastim

talasom zvezda

tananim kao šal!

Zemlja peva

vetrovima što je

okreću

ka srcu Onog

koji je rodi

snagom vatre

otvorenih usta

iz kojih izađe

živa reč!

DIVNE MISLI O BOGU

Ako se tvoje oči tvoje zaslepe od sunca, nećeš kazati da nema sunca. Nećeš reći ni da nema Boga, ako se razum tvoj zbunjuje i gubi, kad hoćeš da shvatiš početak i uzrok svega. (Angelus)

Boga je teško poznati, ali to ne znači da ga nema, već je to znak njegova veličanstva, a naše slabosti. (Lav N. Tolstoj)

Boga nema samo za onoga ko ga ne traži. Traži ga, i on će ti se javiti. (Lav N. Tolstoj)

Bog je Duh! Bog je lep, mudar i dobar. Bog najbolje zna šta nama treba. (Puškin)

Brojevi mojih matematičkih računa potpuno se slažu s kretanjem zvezda i tako sve jasnije otkrivaju veličinu bezgranične mudrosti. Pa zato slava ti, Bože, SvedržiteIju, Što si nam dao silu i moć da gledamo i razumemo puteve tvoje. (Njutn)

Da sam slavuj, vršio bih dužnost slavuja; da sam labud, činio bih ono šta labud čini, ali, budući da sam ja razumno biće, moram Boga slaviti. (Epiktet)

Dve stvari mi kažu da ima Boga: zvezdano nebo nada mnom i moralni zakon u meni. (Emanuel Kant)

Istinski Bog je živ, razuman i svemogući Bog. (Njutn)

Ja sam van sebe od divljenja i izjavljujem Bogu svoju beskrajnu zahvalnost, što je blagoizvoleo da budu, preko mene, otkrivena tako velika i do sada nepoznata čuda. (Galileo Galilej)

GLOBALNA STATISTIKA - izabrani delovi

- Friday Fax 2003 Issue 7, 14 February

Globalni statistički podaci o hrišćanstvu preuzeti iz "World Christian Trends", izdati od strane "American missions statistician, Prof. David Barrett and Todd Johnson". Evo nekih delova iz njihovog proučavanja:

- Preko 70 milliona sledbenika Isusa Hrista je ubijeno u toku 20 vekova i to među svim 238 nacija sveta.

- Pet najopasnijih profesija sa preko 3% mogućnosti da budu ubijeni su: biskup, evanđelist, učitelj, kolporter, misionar.

- Knjige koje se bave Isusom Hristom broje oko 175.000 raznih naslova, na 500 jezika. Ovaj broj raste za oko 4 knjige svaki dan.

- Uprkos Hristovoj zapovesti o propovedanju evanđelja "do kraja zemlje i svakom narodu", danas se može reći da je evangelizirano samo oko 67% čovečanstva. Ostatak nikada nije čuo o Hristu.

- U svetu postoji još 818 etničkih grupa koje nisu evangelizirane, koje nemaju Bibliju na svom jeziku i za koje ni jedna hrišćanska misija ne ispoljava interes.

- Najveći rast ostvaruju crkve koje ne pripadaju ni jednoj konfesiji ili denominaciji. Ove slobodne i nezavisne crkve beleže rast za 19% veći od svih drugih tradicionalnih denominacija zajedno.

- Postoji preko 386 hiljada nezavisnih crkava u 220 zemalja sveta. Ove crkve nemaju nikakav interes za uključivanje u denominacione blokove istorijskog hrišćanstva.

- Zemlja u kojoj se odvija najbrži rast hrišćanstva je Kina. U toj zemlji se svaki dan obrati do 10.000 ljudi.

- U preko 20 zemalja hrišćani su pompezno napravili preko 1.500 planova kako da evangeliziraju ceo svet, većina tih planova ne funkcioniše i odbačeni su. Od toga 250 planova je zacrtalo godinu 2000 kao zadnji rok (AD 2000). Svi ovi planovi nisu uspeli.

- Tri nacije sa preko 1 milion stanovnika su najtvrđe za Evanđelje: Japan, Švajcarska i Danska.

- Tri nacije sa preko 1 milion stanovnika koje najlakše prihvataju Evanđelje su: Mozambik, Etiopija i Tanzanija.

- Preko 180 miliona primeraka Biblija i Novih zaveta je svake godine uništeno - zbog: neodgovornosti, neprijateljstva, lošeg planiranja, loše štampe, neadekvatnog skladištenja i sl.

- Preko 250 od 300 velikih denominacija u svetu javno i svesno obmanjuje javnost objavljivanjem netačnih podataka o svom radu tj. uspesima.

Izvor: World Christian Trends; Pasadena: William Carey Library.

SVEDOČANSTVO IZ TURSKE

- Friday Fax 2003 Issue 11, 14 March

"Deljenje Novih zaveta sa zvaničnom dozvolom vlasti na ulicama Istanbula je bilo sasvim novo iskustvo za osoblje OM-a." Izveštava OM (Operation Mobilisation). Ovo je imalo svoju cenu: "Brzo se pojavila saobraćajna policija, specijalna policija i iznenadili se kad su videli našu dozvolu. Došli su i novinari i pravili intervijue prolaznika i okupljenih, sa tendencijom da sve prikažu veoma negativno i neobjektivno. Jedan policajac, koji je sam uzeo primerak Novog zaveta je rekao: 'Islam nam nije ništa dobro doneo.' Dva mlada muslimana sa bradama, su upozoravala ljude, vičući: 'Ovi ljudi žele da se infiltriraju u naš narod!' Ubrzo smo bili opkoljeni velikom masom naroda, i mogli smo podeliti još više Novih zaveta, nego li pre. Neki ljudi su pokušali da nam podmetnu klopku, poslali su deset godišnjeg dečaka da traži Novi zavet. Osoblje OM-a ga je odbilo, jer Turski zakon zabranjuje i smatra ozbiljnim zločinom, svedočenje mlađim osobama od 18 godina. Dečakov otac, koji se posle pojavio je bio šokiran i vikao nam: 'Idite u pakao'.

Uprkos svemu, tim je podelio 8.640 primeraka Novih zaveta, za samo jedno veče. Mnogi su tu stajali i čitali, a mnogi su pitali gde mogu naći hrišćansku crkvu. Jedna mlada žena nam je rekla: 'Pre dve godine, Isus mi je rekao u snu, da me je On izabrao. Ja već imam Novi zavet i čitam ga, ali veoma sam uzbuđena što vas vidim na ulici. Kako mogu postati hrišćanka? Mogu li s vama ostati u kontaktu? Želela bi da idem u neku hrišćansku crkvu.'" Izvor: OM News 3/2003.

KADA CRKVA OSTAVI SVOJE IDOLE

- Friday Fax 2003 Issue 12, 21 March

"Na Tajvanu je 28. februar, 2003. godine bio proglašen za dan 'nacionalnog pokajanja,'" izveštava doktor David Demian, koji živi u Kanadi. On je prisustvovao skupu sa grupom hrišćana iz Kanade, na koji se okupilo oko 15.000 do 20.000 ljudi iz raznih denominacija, na stadionu Lingko, Taipei, da bi 12 sati zajedno molili za svoju naciju. Pastir Nathanile Chow je pozvao Tajvanske hrišćane na pokajanje, naglašavajući da Bog će uslišati samo molitve, koje dolaze iz istinski slomljenih srca. Pastir Andrew Ko, je posetio 25 Tajvanskih gradova pre ovog molitvenog skupa, i pozivao Tajvanske hrišćane da obnove svoju ljubav i odgovornost prema naciji u kojoj žive i kojoj pripadaju. Pastir Braian Liu je pozivao crkve da se pokaju i odreknu idola koje nose u svojim srcima, pre nego što krenu u 'obračun' sa idolima nacije. Hiljade ljudi je kroz suze, tražilo Boga i Njegovo oproštenje zbog idolopoklonstva i krenulo u žarku molitvu za spasenje svoje nacije." Piše, Demian. Izvor: David Demian, www.watchmen.org

^vrh

Smešna strana...

MOLITVE IZ NEDELJNE ŠKOLE

Dragi Bože, zašto je nedeljna škola u nedelju? Ja sam mislio da si ti rekao da je to dan odmora. (Tom)

Dragi Bože, možda se Kain i Avelj ne bi poubijali, da su imali svoje sobe. Ja i moj brat se ne svađamo jer imamo svaki svoju sobu. (Larry)

Dragi Bože, ne moraš da brineš za mene, ja uvek gledam na obe strane kada prelazim ulicu. (Dean)

Dragi Bože, mora da je teško voleti sve ljude na svetu. Nas u kući ima samo četvoro, i ja to baš ne mogu uvek. (Nan)

Dragi Bože, ako dođeš u nedelju na bogosluženje, pokazaću ti moje nove cipele. (Mickey)

Dragi Bože, i ja bi voleo da živim 900 godina kao oni ljudi u Bibliji. (Chris)

Dragi Bože, u školi smo čitali da je Edison napravio svetlo, ali u nedeljnoj školi kažu da si ti. Kladim se da je Edison ukrao tvoju ideju. (Donna)

I OVAJ JE PROTIV

Dva prijatelje iz iste crkve se srela na ulici i razgovaraju.

- Hej, kako je bilo na bogosluženju u nedelju? Ja nisam stigao da odem.

- Pa, onako...

- Jel' propovedao onaj novi propovednik što su nam ga poslali?

- Da.

- A o čemu?

- O grehu.

- I šta je rekao?

- Ma, i ovaj je protiv!

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 17 / 2003.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Tajne čokota - Brus Vilkinson

* Oni koji ljube Gospoda - Brent Lewis

* Povodom godišnjice rođenja Džona Veslija - Marina Bako

* Sloboda hrišćanina - Vlatko Dir

* Povratak prvoj ljubavi - Chuck Smith

* misaone refkesije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

u Hampton Court, blizu Londona, postoji jedna vinova loza koja raste unutar staklenika. Ovaj čokot je star blizu 1000 godina. Njegov obim je oko dve stope, dok neke grane koje nosi su dugačke i preko 70 metara. Zbog stalnog nadzora, zaštite i orezivanja, ovaj čokot svake godine donese nekoliko stotina kilograma grožđa.

Ovaj fenomen od čokota je uspeo tako dugo da poživi i bude rodan iz dva razloga, on je rastao u stakleniku gde je bio zaštićen od suše i štetočina i posedovao je stalnu negu i pažnju vrtlara - vinogradara.

Ovo bi smo veoma lako mogli primeniti i na naš duhovni život i biti poučeni ovim primerom kako i mi možemo biti učinjeni plodnima bez obzira na broj naših godina života. Poput ovog čokota i mi bi trebalo da budemo odvojeni od ovog pokvarenog sveta i prebačeni u Hrista - naš zaklon, zaštitu, naše posvećenje, naš staklenik. I naravno potpuno da se prepustimo brizi i volji vinogradara, kao Onog koji ima savršen plan za naš život.

Tako dragi naši čitaoci, predajte se Hristu i ostanite u Hristu, i vaš život će doneti slatke plodove koje će Boga proslaviti.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

TAJNE ČOKOTA

- Brus Vilkinson

Šta je to plod?

Ja sam godinama čitao odeljak u Jovanu 15:1-17 kao generalni poziv hrišćanima da druge ljude dovode Hristu. Ipak, nema nikakvog razloga da se ono što je Isus mislio, kada je rekao plod, ograniči samo na zadobijanje duša. Istraživao sam u Bibliji značenje reči plod i dobra dela, i otkrio da se te reči koriste u skoro istom značenju. Na primer stih iz poslanice Titu: "Ali i naši neka se uče da budu prvi u dobrim delima gde je to neophodno potrebno, da ne budu bez ploda," (3:1)

Ni sami apostoli ne bi Hristove reči razumeli isključivo u smislu evangelizacije. Kao ljudi koji su živeli ruralnim načinom života, oni bi razumeli da plod označava najbolji rezultat ili najslađu nagradu u životu.

Možda su se prisetili i ovih, za njih poznatih reči: "On je kao stablo zasađeno uz vode tekućica što u svoje vreme plod donosi; lišće mu nikad ne vene; sve što radi dobrim urodi" (Ps. 1:3). Praktično rečeno, plodovi predstavljaju dobra dela - naše misli, stavove ili aktivnosti koje Bog priznaje zato što donose slavu njegovom Imenu. Plod u vašem životu jeste ono što Bogu donosi čast na zemlji. Zbog toga je Isus i izjavio: "Time se proslavio moj Otac, da donosite mnogo roda" (Jov. 15:8).

Kada dopustite Bogu da promeni vašu prirodu, počećete da donosite unutrašnje plodove svog novog Hristolikog kvaliteta: "A plod Duha je ljubav, radost, mir dugotrpljenje, čestitost, dobrota, vera, krotost, uzdržanost" (Gal. 5:22).

Kada dopustite Bogu da deluje kroz vas i tako sebi pribavi slavu, počećete da ubirete spoljašnje plodove. (U ovo je svakako uključeno vaše svedočenje za Hrista.) Apostoli su u svakom području života videli priliku da bi donosili plodove. Pavle je pisao: "A Bog je kadar učiniti da se svaka blagodat obilno izlije na vas, da u svemu svagda imate svega dovoljno i da vam preostane za svako dobro delo" (2. Kor. 9:8). Neovisno o tome da li cepate drva kakvoj udovici, brinete se za bolesnog komšiju ili život provodite kao misionar u srcu džungle, spoljašnji plodovi će se pojaviti uvek kada je motiv zbog kojega radite to što radite, donošenje slave Bogu.

Pitate se koliko su plodovi važni i značajni? Isus je rekao: "...nego sam ja vas izabrao i postavio da vi idete i donosite rod, i da vaš rod ostane..." (Jov. 15:16). Plod je vaš jedini postojani depozit u nebu. Pravi plod će uvek ostati. I ne zaboravite, plod je glavni zemaljski razlog vašeg spasenja. Pavle je rekao hrišćanima u Efesu da su u "Hristu Isusu stvoreni za dobra dela" (Ef. 2:10).

Isus nas ne vodi do osvetljenog kruga u vinogradu samo zato da bi se naši snovi ostvarili. Naši snovi, kao i snovi prvih učenika, isuviše su mali. Mi smo pozvani da ostvarimo Božije snove - da njemu donesemo slavu time što ćemo živeti izobilan život. Na taj način ćemo pronaći i svoje sopstveno ispunjenje - sada, i za svu večnost.

Možda mislite da će se nešto što je tako odlučujuće u Božijem planu dogoditi samo od sebe? Ništa ne može da bude toliko daleko od istine kao ta pretpostavka. Da bi vinograd bio istinski produktivan, vinova loza treba da "odgovori" na vinogradarevu pažnju. Ali, kao što ćemo videti, ne odgovaraju sve loze na isti način. Zapravo svaka loza u vinogradu je jedinstvena, i kada dođe dan berbe, na različitim lozama će visiti različiti broj i različita veličina grozdova.

Prošetajte sa mnom kroz vinograd, jer želim da vam na upečatljiv način ilustrujem četiri različita nivoa žetve za večnost. Na taj način ćete dobiti i jasnu sliku o tome. šta će vaš život da "sabere" za Boga.

Suva loza?

Isus je rekao: "Svaku lozu na meni - koja ne rađa roda - On uklanja..." (Jov. 15:2a). Kakva problematična misao! Čak i neki dobri biblijski učitelji tumače ovaj stih u značenju, da ako ne donosiš plodove tada nisi hrišćanin. Neki drugi kažu da reč "uklanja", znači gubitak spasenja ukoliko čovek u dužem periodu ne pokazuje dokaze tog spasenja. Međutim, zar ne mislite da je poenta ovog stiha sledeća: "Svaku lozu na meni." Novi zavet na više mesta opisuje hrišćane kao one koji su "u Hristu". (Na primer: 1. Kor 1:30; 2. Kor. 5:17; Ef. 2:10 i Fil. 3:9.) Zbog ovoga verujem, da slobodno možemo da zaključimo kako je moguće biti u "Hristu", a ipak, kao ona suva grana, jedno određeno vreme ne donositi plod. Iskustvo rađanja ploda je nešto subjektivno. Ako ste vi kao ja, biće nedelja pa i godina u vašem životu za koje ste svesni da u njima nije bilo ploda. Ja verujem da je (u pomenutom stihu) Isus upravo ovo želeo i da kaže.

Pored toga mi znamo da spasenje ne zavisi od nas: "Jer ste posredstvom vere blagošću spaseni, i to nije od vas - Božiji je dar; ne od dela, da se niko ne pohvali" (Ef. 2:8-9).

Takođe, Isus nas stavlja pred ozbiljnu nedoumicu rekavši: "Vi ste već čisti..." (Jov. 15:3). Kako se "uklanja" odnosi na to da smo već "čisti"? Šta bi to moglo onda da se "čisti"?

Odgovor nam stiže iz dva dela:

Prvo, tačniji prevod grčke reči airo, iz koje je izvedeno "uklanja" (Jov. 15), bi bio "podiže" ili "uzdiže". Takav (ispravniji) prevod reči airo nalazimo, na primer, kada učenici "podigoše" dvanaest punih košara sa hranom pošto je pet hiljada ljudi obedovalo (Mt. 14:20); Simon je bio prisiljen da "ponese" Hristov krst (Mt. 27:32); Jovan Krstitelj je Isusa nazvao Jagnjetom Božijim koji "uzima" greh sveta (Jov 1:29, prevod dr Lujo Bakotić). U suštini, kako u biblijskoj tako i u grčkoj literaturi airo nikada ne znači "odseći". Zbog toga. kada neki biblijski učitelji tu grčku reč prevedu sa "odstraniti" ili "odseći", to je pre nespretna interpretacija nego korektan prevod.

"Podizanje" govori o sklonosti vinogradara da podigne polegle loze... Pokazivao je kako se Otac osigurava da će njegova letina da sazri i da bude slatka. Kada loza polegne na prljavu zemlju, Bog je ne odseca i ne baca. Podiže je, čisti i pomaže da ponovo postane plodna.

Za hrišćane greh je kao prljavština koja prekrije lišće. Vazduh i svetlost više ne mogu da prodru tamo gde treba, loza počinje da malaksava i prestaje da razvija plod. Kako nas naš Vinogradar podiže iz blata i bede? Šta On čini da naša loza od suve ponovo postane sveža kako bi mogli početi da punimo košare plodom? Odgovor na ovo pitanje je prva tajna čokota.

Prva tajna čokota

Ako naš život konstantno ne donosi rod, Bog će da posegne za disciplinskim metodama. Bude li neophodno, Bog će da dopusti određenu količinu bola na nas sa ciljem da nas dovede do pokajanja. Božija svrha je da nas očisti i oslobodi od greha tako da bi mogli da živimo izobilniji život njemu na slavu. Ovaj proces Biblija naziva vaspitavanje ili karanje, a ja ga zovem najboljom dobrom vešću koju ne želimo da čujemo.

Sva Božija dela su učinjena sa namerom da vas mudro, nežno ali uporno "guraju prema životu i karakteru koji i sami želite da dosegnete, ali ne možete bez pomoći.

Proba vaše vere

Našao sam da je korisno razmišljati o "orezivanju" ljudi u svetlu Biblijskog izraza "proba (testiranje) vaše vere". Do vremena kada su pisali poslanice, učenici su naučili da svaku priliku upotrebe na usavršavanje svoje vere u Isusa, i da povećaju svoju uspešnost u službi za njega. "...kušanje vaše vere... ima savršeno delo", pisao je apostol Jakov, "da budete savršeni i potpuni, bez ikakvog nedostatka." Prilikom orezivanja, taj čin je pojačan približavanjem Božijih makaza suštini čovekovog bića. Bog ne pokušava samo da ukloni. On verno stvara prostor za snagu, produktivnost i duhovnu silu u našim životima. Njegov cilj je da nas dovede bliže "savršenosti i potpunosti" Hristovoj slici.

Proba vaše vere nema ništa sa statusom vašeg spasenja. To je već završena činjenica. Nadalje, kušanje naše vere nema ništa zajedničko sa nivoom vere tipa: "Zašto mi Bog ne pomaže da pronađem ključeve od kola?" Testiranje naše vere su različite nevolje koje nas navode na predanje Bogu, nama inače nečeg veoma dragocenog, pa čak i kada bismo imali svako pravo da to zadržimo.

Osećaćete da vas okolnosti guraju ili vuku, ali ne i da vas udaljavaju od Boga; osećaćete da vas Bog kara, ali ne i da vas osuđuje ili proglašava krivim. Psalmista mora da je opisivao pročišćujuće iskustvo... i neprocenjiv rezultat tog iskustva. "Jer si nas ti okušao, Bože; na vatri si nas okušao, kao srebro što se kuša" (Ps. 66:10)

Jeste li ikada uočili da "kušanje vaše vere" zapravo i nije test, ukoliko vas ne gura dalje od vašeg poslednjeg testa. Ukoliko vas ne gura da potvrdite vaš poslednji test, upravo zbog toga orezivanje traje duže i odseca više nego što mi mislimo da je potrebno i da je fer. Ali i zato što se obično povučemo kada mislimo da smo dosegli svoj maksimum i da ne možemo više. Ukoliko bi nas Orezivač tu ostavio, nikada ne bi rasli više niti bi saznali koliko Bogu uistinu verujemo. Kada vaša vera oseća da ne može dalje, setite se nekih važnih istina orezivanja: Bog nikada ne poseže za bolom, ukoliko bezbolnom metodom može da postigne isti rezultat. Orezivanje je jedini i najbolji odgovor na naše najdublje želje; to je nežni poklon Svemudrog, Oca koji ljubi. "Bol je bilo ispravno i neophodno ljubimo nasilje koje mi je donelo slobodu", pisao je Paskal.

Nije svako bolno iskustvo rezultat orezivanja. Da li vam je srce slomljeno zato što se vaše maloletno dete upustilo u eksperimentisanje sa drogom i seksom? Bog nije upotrebio vaše dete da bi vas obrezao. Jesu li doktori otkrili da bolujete od dijabetisa ili raka? Nije to Bog izveo da bi video kako ćete reagovati. A ipak, sve što vas zadesi možete da iskoristite i dopustite Bogu da radi u vašem životu i učini ga izobilnim. Ukoliko Ga pozovete u sred okolnosti u kojima se nalazite, On će ispuniti svoje obećanje da sve izlazi na dobro onima koji Ga ljube (Rim. 8:28).

Bol orezivanja dolazi odmah, a plodovi orezivanja kasnije. Baš kao i u vinogradu, orezivanje naših života je sezonski posao. Kvantitet i kvalitet buduće berbe zavisi o našem pokoravanju Vinogradaru sada.

Druga tajna čokota

Ukoliko vaš život rađa malo ploda, Bog će intervenisati orezivanjem.

Mada su trajanje, veličine i obimi sezona orezivanja različiti, sezone koje se smenjuju nisu neodređene. Obećavam vam da će sezona ploda doći i vi ćete znati da više niste pod Božijim makazama. Gde god pogledate videćete neverovatne dokaze promene u ljudima i širenje Božijeg carstva. Pogledajte samo na mnoge nevolje u životu apostola Pavla. A potom razmotrite neverovatan obim berbe. To je čak nemoguće izmeriti, zar ne? Ustvari, Pavlova loza je još uvek zelena; još uvek rađa plod.

Osoba trajnog odnosa

Trajnost je najvažnije prijateljstvo vašeg života. Trajnost ne gleda na to koliko mnogo znate o veri ili o Bibliji. U trajnosti vi tražite, čeznete, žednite, čekate, vidite, znate, volite, čujete i odnosite se prema... osobi. Više trajnosti znači više Boga u vašem životu, više Njega u vašim aktivnostima, mislima i željama.

U našem zapadnom stilu žurbe i aktivnosti za Boga često "promašujemo" zadatak jednostavnog uživanja u Božijem društvu. A ipak, stvoreni smo na takav način da smo nezadovoljni i nekompletni izvan tog odnosa. "Kao što košuta potoke traži, tako duša moja za tobom čezne, Bože" (Ps. 42:1).

Ako je naša potreba za tim odnosom toliko duboka i trajna, zašto ga tek neznatan broj ljudi tako vatreno traži? Uveren sam da je jedan od osnovnih razloga taj što ne verujemo da nas Bog odista voli. Naravno, verujemo u Božiju ljubav na teološki način (Bog voli svakoga, je li tako?), ali ipak se nekako ne osećamo subjektom njegove ljubavi. Uvereni smo da se On seća svih loših stvari koje smo uradili i da je brz u osudi svega lošeg što činimo sada. Mislimo da je nestrpljiv i zauzet nekim važnim stvarima, tako da tek preko volje provodi vreme sa nama. Ima li ikakvog razloga zbog kojeg bi želeli da budemo u društvu sa takvom osobom?

Ukoliko biste sačinili listu kvaliteta svog najboljeg prijatelja, mislim da bi zapisali nešto kao: "On / ona me prihvata", "uvek ima vremena za mene" ili "u njegovom tj. njenom društvu se osećam prijatno" Osobine koje cenite kod svog najboljeg prijatelja (zbog čega vam i jeste najbolji prijatelj) je upravo ono što vam Bog nudi. Kada Bog pogleda na vas, On ne poziva u pamćenje grehe za koje ste zamolili oproštenje. On vidi voljeno dete, dragocenog naslednika. A taj Bog - vaš prijatelj - trajno želi da bude sa vama, čak trajnije nego što vi želite da budete sa Njim. Isus je rekao: "Kao što je Otac ljubio mene, i ja sam ljubio vas; ostanite u mojoj ljubavi" (Jov. 15:9). Razumete li vi ove reči? Ostanite, bujajte, osetite pravu ljubav "u mojoj ljubavi".

Ako odista ostanemo u Njegovoj ljubavi, počećemo da se osećamo tako odgajani, tako cenjeni. tako voljeni, da ćemo prosto trčati u njegov zagrljaj kada god je to moguće.

Ako vaš život donosi više roda, Bog će vas pozvati u odnos dublje trajnosti sa sobom.

Izvor: Glas Jevanđelja 5/2002.

^vrh

ONI KOJI LJUBE GOSPODA

- Brent Lewis

"Kad me ljubi, izbaviću Ga; zakloniću Ga, kad je poznao ime moje. Zazvaće me, i uslišiću Ga; s Njim ću biti u nevolji, izbaviću Ga i proslaviću Ga. Dugog života nasitiću Ga, i pokazaću mu spasenje svoje." (Ps. 91:14-16 RDK)

Ovde psalmista spominje neke od karakternih crta onih, koji iskreno ljube i slede Gospoda, i govori nama šta će sve Gospod za njih učiniti. Proučimo ove stihove pobliže:

1. Oni su izabrali da ljube Gospoda (st. 14)

Njihovo srce je okrenuto od sveta i greha, prema Bogu. Pavle opisuje verne u Solunu kao one koji "su se obratili od idola, da služe Bogu živom i istinitom." (1. Sol. 1:9-10). Dakle, ljubav prema Bogu se pokazuje tako što se okreću leđa svetu i grehu a želi se ugoditi Bogu.

"Hvala, dakle, Bogu što bivši robovi grehu poslušaste od srca tu nauku kojoj se i predadoste. Oprostivši se, pak, od greha postaste sluge pravdi." (Rim. 6:17-18 RDK)

"Ako dakle vaskrsnuste s Hristom, tražite ono što je gore gde Hristos sedi s desne strane Boga. Mislite o onome što je gore a ne što je na zemlji." (Kol. 3:1-2 RDK)

Samo onda kada imamo ovakvo predanje i razumevanje, možemo očekivati da ćemo od Boga dobiti priznanje, kao osobe koje Ga ljube. Mnogi ljudi pokazuju interes za Hrista, ali nisu odlučili da Ga ljube iznad svega. Sam Isus o tome govori:

"A priča ova znači: Seme je reč Božija. A koje je kraj puta to su oni koji slušaju, ali potom dolazi đavo, i uzima reč iz srca njihovog, da ne veruju i da se ne spasu. A koje je na kamenu to su oni koji kad čuju s radosti primaju reč; i ovi korena nemaju koji za neko vreme veruju, a kad dođe vreme kušanja otpadnu. A koje u trnje pade, to su oni koji slušaju, i otišavši, od brige i bogatstva i slasti ovog života zaguše se, i rod ne sazri." (Lk. 8:11-14 RDK)

"A On odgovarajući reče im: Dobro je prorokovao Isaija za vas licemere, kao što je pisano: Ovi ljudi usnama me poštuju, a srce njihovo daleko stoji od mene." (Mk. 7:6 RDK)

Ali, nije dovoljno samo imati interes. Oni koji ljube Gospoda, čine sve, da bi mu u svemu udovoljili i poslušali ga. Isus nam govori:

"Ako imate ljubav k meni, zapovesti moje držite." (Jn. 14:15 RDK)

"A Isus reče mu: Ljubi Gospoda Boga svog svim srcem svojim, i svom dušom svojom, i svom misli svojom. Ovo je prva i najveća zapovest. A druga je kao i ova: Ljubi bližnjeg svog kao samog sebe." (Mt. 22:37-39 RDK)

2. Oni poznaju Njegovo ime - Njegov karakter (st. 14)

Svi mi znamo sve o ljudima sa kojima smo veoma bliski, naši najbolji prijatelji postaju osobe sa kojima provodimo najviše vremena u druženju i razgovoru. To su oni koji su se pokazali kao verni prijatelji u raznim životnim situacijama koje su nas snalazile.

Da bi se Bog upoznao, potrebno mu je prvo prići verom i staviti potpuno pouzdanje u Njega. Psalmista kaže na drugom mestu: "U Tebe se uzdaju koji znaju ime Tvoje, jer ne ostavljaš onih koji Te traže, Gospode!" (Ps. 9:10 RDK)

Avram je poznavao Boga - verovao mu je: "Jer šta govori pismo? Verova Avraam Bogu, i primi mu se u pravdu." (Rim. 4:3 RDK)

I još o njemu čitamo:

"(Kao što stoji napisano: Postavih te oca mnogim narodima) pred Bogom kome verova, koji oživljuje mrtve, i zove ono što nije kao ono što jeste: On verova na nadu kad se nije bilo ničemu nadati da će on biti otac mnogim narodima, kao što mu beše rečeno: Tako će biti seme tvoje. I ne oslabivši verom ne pogleda ni na svoje već umoreno telo, jer mu beše negde oko sto godina, ni na mrtvost Sarine materice. I za obećanje Božije ne posumnja se neverovanjem, nego ojača u veri, i dade slavu Bogu. I znaše jamačno da šta obeća kadar je i da učini. Zato se i primi njemu u pravdu. Ali nije pisano za njega jednog samo da mu se primi." (Rim. 4:17-23 RDK)

Suprotno tome nevernici ne poznaju Boga i zbog toga su prokleti. "Vo poznaje gospodara svog i magarac jasle gospodara svog, a Izrailj ne poznaje, narod moj ne razume." (Isa. 1:3 RDK)

3. Oni ustrajno mole (St. 15)

"Zazvaće me, i ja ću ih uslišiti." Oni koji ljube Gospoda imaju sigurnost da će na njihove molitve biti odgovoreno, oni otvoreno iznose svoje uzdanje i zavisnost o Bogu. Dok suprotno tome, neke ljude Bog nikad ne usliša:

"Daleko je Gospod od bezbožnih, a molitvu pravednih čuje." (Pri. 15:29 RDK)

"Ko odvraća uho svoje da ne čuje zakon, i molitva je njegova mrska." (Pri. 28:9 RDK, Vidi dalje Pri. 1:24-31 i Jov 27:8-9)

Dakle, Božje uši slušaju pažljivo šta imaju da mu kažu oni koji Ga odano slede i ljube (1. Pet. 3:12, Ps. 18:3,6)

4. Gospod je s njima usred nevolja (St. 15)

Primetite kao prvo, da oni nisu imuni na probleme i nevolje. Kada problemi dođu moramo shvatiti da iz njih možemo izvući uvek i nešto dobro.

"Svaku radost imajte, braćo moja, kad padate u različne napasti, Znajući da kušanje vaše vere gradi trpljenje; a trpljenje neka delo dovršuje, da budete savršeni i celi bez ikakve mane." (Jak. 1:2-4 RDK)

Nevolje čine da naša vera bude još više ojačana. U ovom životu možemo očekivati dane koji će "testirati, kušati" našu veru, ali možemo biti uvek sigurni i uvereni, da će Bog biti s nama u svakoj nevolji i problemu, jer Ga ljubimo.

"Bog nam je utočište i sila, pomoćnik, koji se u nevoljama brzo nalazi." (Ps. 46:1 RDK)

"A dobro činiti i davati milostinju ne zaboravljajte; jer se takvim žrtvama ugađa Bogu." (Jev. 13:6 RDK, vidi još Rim. 8:31-39 i Fil. 4:13)

5. Oni će biti spašeni (St. 16)

Kada nam Bog pokaže "svoje spasenje", shvatićemo da se isplatilo ljubiti Ga. Pavle kaže: "Jer ja se već žrtvujem, i vreme mog odlaska nasta. Dobar rat ratovah, trku svrših, veru održah. Dalje, dakle, meni je pripravljen venac pravde, koji će mi dati Gospod u dan onaj, pravedni sudija; ali ne samo meni, nego svima koji se raduju Njegovom dolasku." (2. Tim. 4:6-8, vidi takođe 1. Pet. 1:3-9, Lk. 18:29-30).

Kakav divan opis karakternih crta onih, koji ljube Gospoda, ali i Božjih blagoslova koje oni žanju nam ovde prikazuje psalmista.

Ako se ti odlučiš da ljubiš Gospoda, i uložiš napor da ga upoznaš, svi ovi blagoslovi će biti i tvoji, a i više od toga.

Izvor: Expository Files.

^vrh

POVODOM GODIŠNJICE

ROĐENJA DŽONA VESLIJA

- Marina Bako

"Putovao sam u Witney. Prošlog četvrtka je tu bila neobična oluja a u petak uveče je bilo još gore. U deset sati je nevreme bilo baš iznad grada, grmljavina i munje udarale su bez prestanka i sve je bilo kao u vatri. Sve je to ljude probudilo iz sna i mnogi su verovali da je došao sudnji dan. Ljudi, žene i deca izašli su iz kuća i klečali po ulicama. A iz vatre je došla Božja milost na nečuven način. Tako sveobuhvatan je bio ovaj doživljaj i tako trajan da nije nestao sa burom već je duh ozbiljnosti, milosti i molitve ostao. U subotu uveče bio je sazvan u crkvi molitveni čas, a crkva je bila tako ispunjena da je narod ostao i pred vratima i pred prozorima. Nešto slično se u toj crkvi nije videlo. Propovednik je bio veoma dirnut i propovedao je kratko ali sa neobično važnim naglaskom. Kad sam došao sledeće srede, većina članova je bila neobično ozbiljna. U Wood Greenu, gde se okupilo mnogo naroda, propovedao sam uveče o dolasku Sina Čovečjeg u slavi. Reč je dirnula mnoge a njihova srca su bila kao mekani vosak."

(Iz "Dnevnika" Džona Veslija, dana 16. jula 1783. godine.)

Naslov jedne knjige o njemu - naziva ga "Velikanom duhovnog probuđenja". A prvi podnaslov u istoj knjizi naziva ga, takođe, opisno, ali " Baklja iz vatre izvučena". I jedan, i drugi opisni nadimak vodi poreklo iz njegove biografije, koju ćemo pokušati da sažmemo u nastavku teksta. I to drage volje, jer smatramo da bi istorija čovečanstva bila bitno osiromašena bez upravo ove ličnosti 18. veka. Sećamo ga se tačno na 300-tu gopdišnjicu njegovog rođenja a on je - Džon Vesli.

Džon Vesli, inicijator velikog verskog probuđenja i pokretač Metodizma u Engleskoj, rođen je 17. juna 1703. godine, od oca Samuila i majke Suzane. Njegov otac je bio propovednik anglikanske crkve, pun vere i žara u Boga, koga je Bog blagoslovio sa devetnaestoro dece, od kojih je samo jedanaestoro preživelo. Džonova mati, je bila darovita žena i jako pobožna hrišćanka. Živeli su u siromaštvu, ponekad i ne sastavljajući kraj sa krajem, u finansijskom smislu.

O deci se brinula, uglavnom, majka. Ona je vaspitala i obrazovala svoju decu sama. Zbog veličine porodice uvela je strogi plan u njihov odgoj. Nakon petog rođendana počinjalo je njihovo formalno obrazovanje. Imali su predavanja 6 sati dnevno i očekivalo se od njih da prvog dana nauče napamet celu abecedu. Već drugi dan počeli su sa čitanjem Biblije. Svi su bili dobro obrazovani, i sinovi i kćeri. Dobro su znali latinski i grčki i bili dobro podučeni u klasičnim predmetima. No, za majku je još važnije bilo da ih od malih nogu vaspitava u strahu pred Gospodom. Odgajala ih je za večnost isto kao i za život na zemlji. Baš zato što je tako snažno uticala na svoga sina Džona, i usadila u njega dobre navike, ljudi su je s pravom prozvali "majkom metodizma".

Zanimljiv je događaj, posle koga je majka svom sinu Džonu nadenula onaj drugi opisni nadimak, naveden u uvodu: "Baklja iz vatre izvučena". Jedne noći je Veslijevu kuću zadesio jak požar. Svi su se već nekako trgnuli iz sna i istrčali napolje, ali kada su roditelji prebrojali decu, videli su da jedno nedostaje. Bio je to Džon. Samuilo Vesli je utrčao u "paklenu" kuću da spasi svog sina, ali do njega nije mogao doći. U predsoblju već zahvaćenom vatrom kleknuo je i predao dušu svoga deteta Gospodu.

No, napolju je jedan od prisutnih primetio dete na visokom prozoru. Nije bilo vremena da se potraže merdevine. Komšije su same od sebe napravile žive merdevine penjući se jedan na drugog. Tako poslagani, dohvatili su Džona. Srećan otac je pozvao sve da kleknu i zahvale Bogu za taj spas a srećna i ponosna majka je sve prokomentarisala: "Nije li on baklja izvučena iz vatre?!"

Kasnije je Džon sam koristio ovaj izraz pri opisivanju svoj vlastitog života, kroz koji su ga mnogo puta Božije ruke izbavljale od vatrene stihije greha koji je hteo da ga proguta.

Posle osnovnog i srednjeg obrazovanja, Džon Vesli je svoje obrazovanje nastavio na Oksfordu. Iako marljiv i vredan učenik, koji se molio Bogu u javnosti i tajnosti, koji je pored Biblije čitao mnogo verskih knjiga, a posebno komentare Novog zaveta - Vesli je kasnije o prvim godinama na fakultetu razmišljao sledeće: "čitavo to vreme nisam imao pojma šta znači unutrašnja svetlost." Saznao i stekao je to tek posle svoje tridesete godine, pri susretu sa vernicima, koji su se zvali Moravska braća. Do tada je Vesli verovao i propovedao o spasenju verom i delima, ali posle tog susreta i dubokog proučavanja Biblije a posebno knjige Dela apostolska - nije se više oslanjao na Hrista i dobra dela, radi svog spasenja se od tada uzdao samo u Hrista.

Magistrirao je 1725. godine i postao sveštenik. Jevanđelje je propovedao ne samo u crkvi. Već i na trgovima, crkvenim dvorištima; u svojoj domovini, ali i u Americi. Ne retko je govorio, da je ceo svet njegova parohija. Sa ljudima zainteresovanim za dublje proučavanje Svetog pisma sastajao se u manjim grupama, čiji su se članovi opominjali, izgrađivali i bodrili jedan drugog. U tim grupama se vidi prototip ćelija, koje je Vesli kasnije koristio u metodizmu.

Proputovao je sveukupno oko 400 hiljada kilometara, što znači u proseku nešto manje od 30 km dnevno. Propovedao je oko 40 hiljada puta, a u međuvremenu napisao je 231 knjigu. Noćivao je kod ljudi svih mogućih društvenih staleža, upoznao je zemlju u svim vremenskim prilikama i neprilikama, a bio je više puta povređen u saobraćajni nezgodama. No, sve što je doživljavalo, bilo je u njegovim očima drugorazredno u poređenju sa njegovim velikim ciljem, o kome u svom dnevniku piše: "... da širim biblijsku svetlost kroz čitavu zemlju."

A kako je pokret, na čijem se čelu našao Vesli nazvan - metodistički. Strogo disciplinovan Vesli je uvideo da je pravilna upotreba vremena važan faktor u posvećenju. Govorio je, da je vreme dragoceni Božiji dar, koji se ne može povratiti kada se jednom izgubi i zato mora biti pravilno iskorišćeno. Uviđali su to i članovi grupa, kojima je rukovodio, pa su i ostali sledili tu Veslijevu disciplinu. Parola jedne od tih grupa je bila: "Stiči sve što možeš! Štedi sve što možeš! Daj sve što možeš!" Neposvećeni ljudi su ih ismevali, nazivajući ih svakojakim imenima, kao recimo "Klub pobožnih, Klub reforme, Sakrametalisti, Sveti klub, pa i Metodisti." Metodisti su posećivali zatvorenike, opismenjavali su nepismene i delili hrišćansku literaturu, brinuli se o bolesnicima i siromasima u gradu i omogućavali besplatno školovanje siromašnoj deci.

Silne tragove Veslijevog delovanja Bog je ostavio u gradu Njukastl /Newcastle/, na severu Engleske. Osim Doma za propovedanje, tamo je podstakao izgrađivanje i sirotišta koje je uskoro primilo 40-oro dece, dok je nedeljna škola u tom gradu obuhvatila hiljadu đaka nedeljno. Kroz ove i druge aktivnosti Vesli je osvojio srca ljudi u Njukastlu.

U rodnom Epvortu /Epworth/ nailazio je na topao doček meštana, ali su propovednici zatvarali pred njim crkvena vrata, smatrajući da čovek je na najboljem putu da gasi Duha, kada postane "verski fanatik" poput metodista, koje su oštro napadali svojom neukusnom retorikom."

Veslijevo propovedanje izazivalo je mnoge snažne reakcije strahovanja, očaja, ali i slavljenja. No, čak i kada je probuđenje dostizalo vrhunac, Vesli nije smatrao spoljne manifestacije za znak Božije prisutnosti. Za njega je jedini dokaz autentičnosti propovedanja i obraćenja čoveka Bogu bio promena karaktera i mišljenja. Da li je vera bila delotvorna u dobrim delima? Da li postoji praktičan dokaz kroz život vernika, da je Božija ljubav izlivena u njegovo srce? On je često govorio svojim pomoćnicima: "Nemate drugog posla osim da spasavate duše."

Vesli je imao, međutim, poseban dar. Uspevao bi razjareno mnoštvo okrenuti u poslušne slušaoce. Nakon što je njega i njegove prijatelje jednom takva gomila napala, jednog od njih čak i bacili i izgazili u blatu - Vesli je stupio pred njih, popeo se na stolicu i počeo propovedati. Kasnije o tome zapisuje: "Moje je srce bilo puno ljubavi, moje oči pune suza i moja usta puna dokaza. Divili su se, posmatrali su se, gutali su svaku reč. Kakva promena. Bog je iskoristio ovu pobunu kako bi pijanci, psovači i grešnici svih vrsta mogli slušati o njegovom divnom spasenju."

Umro je u dubokoj starosti, 2. marta 1791. godine doživevši 88 godina. Poslednje reči, više puta ponovljene u trenucima umiranja bile su mu: "Najbolje je od svega to što je Bog sa nama".

U trenutku njegove smrti je u Britaniji postojalo već 800 hiljada članova metodističkog pokreta, dok ih je Amerika brojala oko 60 hiljada. Danas se metodistička crkva smatra nominalnom u mnogim zemljama a postoji i deluje i na prostorima bivše Jugoslavije (SFRJ).

^vrh

SLOBODA HRIŠĆANINA

- Vlatko Dir

Knjiga utisaka (Četvrtak, 22. Maj, 2003.)

Daniel Stanković

Da li zaista veran-nanovorođeni čovek u Hristu poseduje potpuno istu ličnu-neograničenu slobodu kao i nevernik, ili mu je sloboda ograničena? Ovo pitanje mi je postavio jedan mladi student Teologije za koga nisam siguran da je novorođen jer da jeste na ovo pitanje bi trebao znati koji je odgovor. Jednostavno sam ga uputio da ponovo pročita Poslanicu Ap. Pavla Rimljanima. Voleo bih da čujem šta Sionska truba kaže o tome.

Božji Blagoslov.

Jedno od "večnih" pitanja oko koga se lome koplja je dokle doseže sloboda hrišćanina? Postoje razne ideje i pogledi koji se kreću od jedne krajnosti do druge, neizbežno dotičući mnogo više nego samo pojam slobode.

Prva stvar koja se nameće je šta je u stvari sloboda? Postoji li apsolutna sloboda i šta bi ona predstavljala? Potom, u čemu se sastoji sloboda nehrišćanina i da li je ona neograničena? Onda, problem čovekove prirode i slobodne volje. A iznad svega kakav je odnos spasenja i slobode, odnosno slobodne volje?

Sloboda u savremenoj misli

Definicija slobode i razumevanja šta se pod njom podrazumeva ima verovatno koliko i ljudi. Shvatanje šta ona predstavlja i obuhvata se menjalo tokom vekova kroz različite kulture i uticaje. Postoji filosofska, politička, pravna, teološka i ko zna još koja definicija. Savremeno shvatanje slobode je drugačije, od recimo shvatanja koje je preovladavalo u srednjem veku, ili antici. Na primer, Merriam-Webster rečnik ovako iznosi značenje slobode koje je primereno modernom kretanju misli u savremenom engleskom jeziku:

1) kvalitet, ili stanje bivanja slobodnim: kao a: odsustvo potreba, prinude, ili ograničenja u izboru ili delovanju b: oslobođenje od ropstva ili sputavanja ili vlasti drugoga: nezavisnost c: kvalitet ili stanje izuzeća ili otpuštanja, uobičajeno od nečeg tegobnog <sloboda od brige> d: lakoća, mogućnost <govor jezika sa slobodom> e: kvalitet bivanja iskrenim, otvorenim, ili prostodušnim <odgovoriti sa slobodom> f: neprimerena familijarnost g: hrabro razmišljanje ili izvršavanje h: neograničena upotreba <dati slobodu da budu kao kod kuće> 2) a: političko pravo b: povlastica, privilegija.

Manje-više rečnici svih jezika bi se složili sa gore predloženim shvatanjem i definicijom slobode. Međutim, za hrišćane pravi odgovor bi trebao da se nalazi u Bibliji i naša spremnost da ga prihvatimo ili ne dosta govori o stanju naše vere.

Sloboda u Starom zavetu

Sveta pisma koriste više različitih hebrejskih i grčkih reči koje svaka po sebi ukazuju na različita stanja i odnose. Recimo, "rahav"[1] na hebrejskom nosi pozitivno značenje i ukazuje na prostor, širinu, dakle na stanje u kome nema ograničenja, ili prepreka da se čini dobro; "deror" upućuje na promenu u socijalnom statusu[2].

Prvi opšti pojam slobode u Bibliji se može naći u drugoj knjizi Mojsijevoj, koja se prigodno još naziva i Izlazak. Međutim, izbavljenje jevrejskog naroda ispod jarma egipatskog ropstva nije bilo puko nacionalno oslobođenje. Poziv koji Bog sedam puta upućuje faraonu preko Mojsija, "Pusti narod moj", nije potpun bez "...da mi posluži!" (Izlazak 7:16). Veoma je interesantno da je smisao slobode na koji je Gospod pozivao, a na koji su Jevreji pozitivno odgovorili - služiti Njemu.

Psalmista odražava ovo shvatanje koje provejava Starim zavetom, da se prava sloboda može naći samo u poslušnosti Tori,[3] koja je izraz Božje volje za čoveka.

"Hodiću slobodno, jer tražim zapovesti Tvoje." (Psalam 119: 45)

Pored toga, brojni odlomci u Mojsijevom Petoknjižju govore o ropstvu kao socijalnom stanju koje je tolerisano i nije bilo ohrabrivano (3. Mojsijeva 25:42 i 55). Njegovo trajanje je bilo regulisano na sedam godina (2. Mojsijeva 21:2-6), ili do godine Jubileja kada se sve vraćalo na svoje prvobitno stanje (3. Mojsijeva 25:10, 39-41).

Znači, sveta pisma Starog zaveta govore o spoljašnjoj, socijalnoj slobodi kao i o duhovnoj slobodi. Ona je uvek povezana sa odgovornošću i nigde se ne može naći bilo kakav nagoveštaj slobode kao stanja totalne nezavisnosti od Boga, Njegovih zapovesti, ili bližnjih. Oslobođenje od ugnjetavača i osvajača je uvek u službi nesputanog pristupa Bogu i života koji je ugodan Njegovoj volji.

Sloboda u Novom zavetu

Sa druge strane, grčka reč "eleuteria" u Novom zavetu u sebi nosi ideju slobode da se radi šta je kome drago[4,5], što je u stvari nepoznato starozavetnim spisima. Prosto, nije bilo druge odgovarajuće reči u grčkom jeziku.

Međutim, sve što se može naći u Evanđeljima, Delima i Poslanicama se blisko drži onoga što o slobodi govori Stari zavet gradeći na već postojećem temelju i stavljajući naglasak na duhovnu slobodu, postavljajući je iznad svega.

Na primer, smisao slobode kao uslova čiji je cilj služenje Bogu se može videti u hvalospevu Zaharije, oca Jovana Krstitelja.

"Blagosloven Gospod Bog Jakovljev što pohodi i izbavi narod svoj, i podiže nam rog spasenja u domu Davida sluge svog, kao što govori ustima svetih proroka svojih od veka da će nas izbaviti od naših neprijatelja i iz ruku svih koji mrze na nas; učiniti milost ocima našim, i opomenuti se svetog zaveta svog, kletve kojom se kleo Avraamu ocu našem da će nam dati da se izbavimo iz ruku neprijatelja svojih, i da mu služimo bez straha, i u svetosti i u pravdi pred Njim dok smo god živi." (Luka 1: 68-75)

U Evanđelju po Jovanu u osmoj glavi se nalazi odlomak koji na najbolji način odražava učenje Novog zaveta o slobodi. Isus govoreći u hramu pred velikim brojem ljudi kaže da će svako ko ostane na Njegovim rečima poznati istinu i da će ga istina osloboditi (Jovan 8:31, 32). Ova tvrdnja izaziva oštar odgovor od strane prisutnih koji su se opozvali na svoje srodstvo sa Avramom i zaključili da nikada nisu bili robovi. S' obzirom na pravo stanje stvari, Judeja je bila vazalna kraljevina pod direktnom upravom Rima, i dugu istoriju robovanja pod raznim imperijama, njihova izjava se očigledno odnosila na duhovnu slobodu koja prevazilazi političku, ili socijalnu slobodu. Isusov odgovor međutim pogađa srž problema, "...Kažem vam, da je svaki - ko greši - rob greha. A rob ne ostaje u kući doveka; sin ostaje doveka. Ako vas, dakle, Sin oslobodi, bićete stvarno slobodni." (Jovan 8:34-36, Čarnić).

Iz ovoga se može izvući bar nekoliko zaključaka: prvo, naše deklarisanje fizičkog porekla, ili pripadnosti nečemu nas ne čini slobodnim; drugo, prisustvo ili odustvo greha u našem životu je ono što nas zaista čini slobodnim, ili neslobodnim; treće, samo istina je ono što oslobađa; četvrto, duhovna sloboda prevazilazi socijalnu slobodu; peto, ali ne i poslednje, učeništvo je ono što nas dovodi poznanju istine koja dolazi kroz Sina i oslobađa.

Takođe, Pavle u poslanicama naglašava da je sloboda rezultat bivanja u Duhu.

"A Gospod je Duh: a gde je Duh onde je sloboda." (2. Korinćanima 3:17)

"A vi niste u telu nego u duhu; jer Duh Božji u vama živi." (Rimljanima 8:9)

"Dakle, život slobode je život u Božjem Duhu, ili biti vođen Duhom." (Rimljanima 8:13, 14)

Priroda čoveka i slobodna volja

Bog je čoveka stvorio prema svome obličju (1. Mojsijeva 1:26, 27), a ovo se uobičajeno smatra unutrašnjim kvalitetima kao sto su mudrost, razum, slobodna volja. Takođe, čovek je kao stvorenje koje živi u prirodi stvoren sa celim spektrom nagona i osećanja (uporedi 1. Mojsijeva 1:22 sa 1:28), inače se ne bi razmnožavali i napredovali.

U osnovi svih problema je sukob između čovekove slobodne volje koja ga osposobljava da bira između dobra i zla sa jedne strane, i nagona koji ga pritiskaju i insistiraju na njihovom udovoljenju sa druge. Ovo po sebi nije ništa loše ili zlo, inače Bog ne bi smatrao sve što je stvorio veoma dobrim (1. Mojsijeva 1:31).[6] Međutim, način na koji čovek odgovara svojim potrebama i ka čemu usmerava svoju slobodnu volju određuje njegov uspon ili pad i njegovo mesto pre Bogom.

Mi smo slobodni da sledimo bilo dobre ili zle podsticaje i da udovoljavamo svojim nagonima, ali bi trebalo da budemo rukovođeni savešću koja je svest da u moralnom smislu naši postupci nose posledice i da su njihovi rezultati u našoj vlasti (1. Mojsijeva 4:7).

Relativna sloboda nevernika - robovanje grehu

Filosofi su tokom perioda Antike pod uticajem grčke misli težili da naglašavaju koncept prirodne ljudske slobode i unutrašnje slobode čak i u uslovima ropstva. Popularna ideja o slobodi je bila raditi šta se kome sviđa. Mada se neki elementi opšteprihvaćenih ideja tog vremena, kao na primer unutrašnja sloboda nasuprot stanju socijalne neslobode mogu naći u poslanicama, kod Pavla se ovakav stav ne nalazi, već naprotiv stoji u suprotnosti sa zamislima tog doba. On objašnjava da sloboda nije dozvola da činimo šta god hoćemo. Kada uči da su sloboda i ropstvo u prostoj srazmeri tome čemu sebe dajemo u pokornost (Rimljanima 6:15-23), on odražava učenje Starog zaveta. Ako se pokoravam grehu, rob sam grehu i bezakonju, ali sam "slobodan" u pogledu pravednosti (2. Petrova 2:19). U drugu ruku, ako sebe dajem za "roba" pravednosti, postajem slobodan u pogledu greha.

Relativna sloboda vernika - robovanje pravdi

Verovatno jedan od biblijskih odlomaka koji se s' vremena na vreme koristi kao opravdanje, ili izgovor za neograničenu, ničim sputanu slobodu hrišćanina se nalazi u 1. Korinćanima 6:12:

"Sve mi je slobodno, ali nije sve na korist; sve mi je slobodno, ali neću da šta ovlada mnome."

Međutim, ovaj stih kada se posmatra u svome kontekstu, govori samo o hrani, a ne o moralnoj slobodi da se čini sve i svašta prema nečijoj volji i htenju, samo što to može biti nekorisno. Plata za greh je smrt, a ne beskorisnost.

Tako dakle, sloboda je znak prisutnosti Duha koji nas preobražava u obličje Gospodnje (2. Korinćanima 3:17, 18). Takodje, Pavle naglašava da naša sloboda nije dozvola da radimo sve što nam se prohte, već predstavlja preduslov za službu ljubavi među vernima (Galatima 5:13, 14) i vodi ispunjenju Zakona koji nam kaže da budemo robovi jedan drugome u ljubavi (Galatima 5:13-14). Jer, život koji dolazi od Duha i oslobađa nas od zakona greha i smrti (Galatima 5:18) proizvodi u verniku upravo onakvo vladanje na koje Zakon poziva (Galatima 5:22-23).

Ovo objašnjava zašto Pavle sebe naziva slugom, zapravo - robom (grčki doulos, "rob") Hristovim i spreman je da sebe učini robom svima (1 Korinćanima 9:19). Šta više, kada govori o problemu da li hrišćani robovi treba da traže socijalnu slobodu, on se opoziva na duhovnu slobodu: svako ko je u Hristu i nazvan je robom je u stvari je Hristov slobodnjak, dok onaj ko se naziva slobodnjakom je u stvarnosti rob Hristov (1 Korinćanima 7:22; Galatima 3:28; Kološanima 3:11).

Martin Luter je to ovako izrazio: "Hrišćanin je najslobodniji gospodar svima, nikome potčinjen; hrišćanin je dužni sluga svima, svakome potčinjen." (O slobodi hrišćanina 104:3)

Sloboda od i sloboda za[7]

Sve na šta smo se do sada osvrnuli ukazuje na dva vida biblijske slobode, slobodu od i na slobodu za. Sloboda od je sloboda od svega što nosi prinudu i sputavanje, u krajnoj liniji ropstvo bilo koje vrste koje nas odvaja od zajednice sa Bogom. Sloboda za je sloboda ispravnog izbora i pravednog delovanja.

Dakle, sloboda u Bibliji nije anarhija u kojoj svako radi šta mu padne na pamet bez ikakvog obzira i odgovornosti, već ima svoj cilj - služenje Bogu i bližnjima. Štaviše, hrišćani su ozbiljno upozoreni da se na nju ne oslanjaju suviše ili je zloupotrebe (Galatima 5:13; 1 Petrova 2:16).

Zapravo, može se reći da je prava sloboda činiti ono što je neophodno, a ne ono što se prohte.

Legalizam ili jeftina blagodat?

Ipak, i pored jasnog učenja Svetog pisma među hrišćanima postoji težnja ili ka krutom sabijanju u kalupe ljudskih standarda koje se neretko završava grubim legalizmom - nebiblijskim gušenjem slobode; ili pravdanjem svakakvih oblika neprimerenog vladanja i života koji je suprotan novozavetnom učenju Božjom milošću ili blagodaću - koja se naziva slobodom u Hristu.

Postoje razne definicije legalizma i on u početku nije bio shvatan u negativnom svetlu. Radilo se prosto o poštovanju zakona bilo ljudskog, bilo Božjeg. Međutim, kako se teološka misao razvijala nasuprot Zakonu i naglašavajući spasenje blagodaću koja je pogrešno izjednačavana sa milošću, pokornost zapovestima bez obzira odakle one dolazile se počela smatrati u najboljem slučaju legalizmom, a u najgorem judaiziranjem. Pošto je držanje zapovesti postalo veoma nepopularno, a potreba za kakvim-takvim normama bila vapeća, vremenom su počeli da se pojavljuju standardi, bilo ponašanja, govora ili odevanja, čak i službe Bogu i pobožnosti. Ovo je dovelo do ograničavanja ili redefinisanja slobode vernih zasnovanog na ljudskim normama, a ne na praktikovanju pouke Svetog pisma koje vodi oslobođenju od greha. Ne pridržavanje tih odredbi često rezultira discipinskim merama koje ponekad vode isključenju pojedinaca iz zajednice, grupe ili denominacije.

Sa druge strane ovaj isti proces je doveo do prenaglašavanja Božje blagodati koja se maltene smatra Božjom dozvolom hrišćanima da žive i rade šta i kako hoće, kao i Njegovom obavezom da pokriva i prašta sve i svašta što činimo. Uobičajeno poziv na biblijsko vladanje ili ostavljanje kakve grešne navike izaziva ovakav odgovor: "Nismo pod zakonom, nego pod blagodaću", ili "Bog me i ovakvog ljubi". Ovo je jeftina blagodat, koja previđa da smo plaćeni skupo, krvlju Hristovom.

"Koji je dao sebe za nas da nas izbavi od svakog bezakonja, i da očisti sebi narod izbrani koji čezne za dobrim delima." (Tit 2:14)

Teško je, a ne osvrnuti se na pitanje šta je dakle, blagodat?

Pavle u Efescima 2:4, 5 pravi jasnu razliku između milosti i blagodati.

"Ali Bog, koji je bogat u milosti, za premnogu ljubav svoju, koju ima k nama, i nas koji bejasmo mrtvi od grehova ožive s Hristom (blagodaću ste spaseni)."

Znači, milost i blagodat su dve različite kategorije ili Božje osobine. Milost bi se najbolje mogla objasniti kao: Božja ljubav koja prevazilazi i ide dalje od Božje pravedne osude. Dakle, milost je ta Božja nezaslužena naklonost.

Blagodat, sa druge strane je: Božje delo u nama koje nam daje želju i snagu da činimo Njegovu volju! (Vidi 1. Korinćanima 15:10; 2. Korinćanima 3:5; Filipljanima 2:12, 13).

Kako dakle, mogu da tvrdim da sam slobodan da živim kako hoću i radim šta mi padne na pamet kada me Božja Reč upućuje drugačije?

"Jer se pokaza blagodat Božja koja spasava sve ljude, učeći nas da se odreknemo bezbožnosti i želja ovog sveta, i da pošteno i pravedno i pobožno poživimo na ovom svetu..." (Tit 2:11, 12)

Jasno je da nas spasenje miri sa Bogom i dovodi pred Njega kao sinove i kćeri po Njegovoj milosti i zaslugom Njegove blagodati koja se izliva sa krsta Hristovog, ali tu nije kraj. Ako nema novog života koji je saglasan spasenju možemo se naći u situaciji na koju Pavle upozorava.

"Molimo vas, pak, kao pomagači da ne primite uzalud blagodat Božiju." (2. Korinćanima 6:1)

Odložena osuda stvara utisak da su naša (ne)dela prihvatljiva pred Bogom i da našoj slobodi nema kraja.

"Što nema odmah osude za zlo delo, zato srce sinova ljudskih kipi u njima da čine zlo." (Propovednik 8:11)

Međutim, sud dolazi na kraju, a tada nam naša teologija neće mnogo pomoći, ako nije u skladu sa Božjim očekivanjima.

"Raduj se, mladiću, za mladosti svoje, i neka se veseli srce tvoje dok si mlad, i hodi kuda te srce tvoje vodi i kuda oči tvoje gledaju; ali znaj da će te za sve to Bog izvesti na sud." (Propovednik 11:9)

Da se ponovo vratimo Pavlu, koji ni dan danas ne prestaje da nas budi svojim prekorima.

"Otreznite se jedanput kao što treba, i ne grešite; jer neki ne znaju za Boga, na sramotu vama kažem." (1. Korinćanima 15:34)

Ili drugim rečima: "živimo kao spašeni a ne kao nespašeni koristeći svoju slobodu u Hristu kao priliku da služimo, a ne kao izgovor da drugima budemo razlog za spoticanje" (1. Korinćanima 8:9).

Zaključak

Moralno govoreći, sila koja zarobljava je greh (Jovan 8:34), a sloboda se ne sastoji prosto u spoljašnjoj slobodi, ili posedovanju formalne slobode izbora, već u oslobođenju od zatamnjenog uma, tiranije pohotnih želja i sužanjstva volje prouzrokovanog stanjem moralne pokvarenosti.

Sloboda hrišćanina je uslovna i nije neograničena, već definisana Božjom Rečju kao stanje u kome možemo nesputano da služimo Gospodu i svojoj verskoj porodici.

Uistinu, gde je Duh Gospodnji, tamo je sloboda (2. Korinćanima 3:17; Galatima 4:28-5:1)! Pa ipak, iskustvo slobode koja je u Svetom Duhu je tek predukus nasledstva koje dolazi (Efescima 1:13, 14). Naša konačna sloboda tek treba da dođe, kada primimo potpuno posinjenje i kada čak i naša tela budu potpuno izbavljena u vreme vaskrsenja (Rimljanima 8:18-23).

Beleške:

^1) ISBE. U pozitivnom smislu predstavlja volju i sposobnost da se učini ono što je pravo i dobro. (Psalam 119:45, rahav, "prostor", "širina")

^2) Ibid. Suprotnost ropstvu ili okovima, odatle primenljivo na sužnje ili robove koji su oslobođeni potlačenosti (deror, 3. Mojsijeva 25:10; Isaija 61:1, itd.).

^3) "Tora" na hebrejskom ne znači - zakon, već pouka, uputstvo, instrukcija. Hebrejska reč koja odgovara našem razumevanju legalnog kodeksa je - dina. Ovaj pogrešan odnos prema Tori vodi poreklo od vremena kada je pravljen prvi prevod hebrejske Biblije na Grčki. Prevodioci su, da bi dali težinu Mojsijevim spisima izabrali reč nomos - zakon, jer su po tadašnjem grčkom shvatanju samo civilizovani narodi imali zakon.

^4) Vine's Dictionary. Eleuteros - primarno značenje je "slobodan da ide kud mu drago", uglavnom korišćeno kao (a) "sloboda od ograničenja i obaveza", Matej 17:26; Rimljanima 7:3; 1. Korinćanima 7:39; (b) u pravnom smislu, "slobodan" od okova i ropstva, Jovan 8:33; 1. Korinćanima 7:21, 22.

^5) Ova razlika u značenjima ukazuje na potpuno drugačije stanje duha i pristupa životu u Bibliji i grčke filosofije. Grčka misao vidi slobodu kao davanje krila slobodnoj volji. Prema Bibliji pak, sloboda je mnogo više od slobodne volje i ukazuje na stanje čoveka koje je srazmerno njegovom odnosu sa Bogom.

^6) "Tov meod" na hebrejskom zapravo znači - odlično!

^7) Erih From je iz perspektive moderne misli u Bekstvu od slobode dao potvrdu biblijskom učenju o slobodi "od" i slobodi "za".

Svi citati su iz Biblije Staroga i Novoga zaveta, VD ili Novog zaveta, E. Čarnića gde je to napomenuto.

^vrh

POVRATAK PRVOJ LJUBAVI

- Chuck Smith

"No imam na tebe, što si ljubav svoju prvu ostavio. Opomeni se dakle otkuda si spao, i pokaj se, i prva dela čini; ako li ne, doći ću ti skoro, i dignuću svećnjak tvoj s mesta njegovog, ako se ne pokaješ." (Otk. 2:4-5 RDK)

U Otkrivenju možemo čitati poslednju poruku koju je Gospod Isus uputio svojoj Crkvi, i to u drugom i trećem poglavlju. Nju je Isus adresirao na sedam crkava u Maloj aziji. Iznova i iznova, On govori o stvarima unutar crkava i upozorava: "Ko ima uho da čuje neka čuje šta govori Duh crkvama." Ove poruke Isusa Hrista su nešto veoma važno i za današnju crkvu, te ih zbog toga treba poznavati i razumeti.

DELA

Kada čitamo o crkvi u Efesu, vidimo da je tu bilo mnogo dobrih stvari. Isus, prvo spominje njena dela i trud. To je bila crkva veoma zaposlena, sa mnogim aktivnostima. Mnogo se radilo u ime Gospodnje u gradu Efesu.

Crkva u Efesu, nema sumnje, bila je dobro organizovana i crkva koja je savršeno funkcionisala. Oni su verovatno imali svoje timove za svedočenje, timove za posete, svoje propovednike, dušobrižnike i sl. i sve je to funkcionisalo besprekorno. Ona je bila primer organizacije i strukture, ali Efežani su imali jedan veliki problem. Oni su posedovali dobro usklađenu "crkvenu mašineriju", a Bog nije zamislio da Njegova služba bude sprovođena kroz "crkvenu mašineriju".

Bog nikada od nas ne traži da mu služimo mehanički. Kada bi On hteo da mašine izvršavaju Njegovu službu, On bi onda napravio mašine a ne ljude. Kada bi Bog hteo da naša služba za Njega treba da bude mehanička, onda bi On stvorio robote, koji bi odradili posao bolje nego mi. Bog nije zainteresovan da mu se služi mehanički. Bog je zainteresovan za službu koja proizilazi iz ljubavi, iz srca, iz života.

STRPLJENJE

Druga pozitivna karakteristika crkve u Efesu je bilo strpljenje. Kroz Novi zavet čitamo da su crkve bile upućivane na strpljenje, dok čekaju Gospoda, da On izvrši svoje delo i ispuni svoje obećanje.

Strpljenje je veoma poželjna vrlina. O, kako bi sam želeo da ga imam više! Koliko puta sebe nalazim da sam nestrpljiv u čekanju na Gospoda. Ja želim da se On vrati što pre. Dok gledam na svet oko sebe, moram priznati da sam uzbuđen, jer shvatam da ove stvari koje se danas dešavaju po svetu su poslednji minuti velikog finala. Svetski ekonomski sistem je postao kompjuterizovan. Vrše se eksperimenti sa indentifikacionim čipovima, koji će se ugrađivati ispod kože. Javlja se nova netrpeljivost prema Jevrejima i njihovoj državi. Slagalica je skoro kompletirana!

Ja nestrpljivo čekam Gospoda, i nagovaram Ga: "Gospode, sada je vreme da se vratiš. Imaš sve znake, tu su, u svetu. Zašto onda ne dolaziš?" Ali, Gospod ima svoje savršeno vreme. Jakov 5:7 kaže: "Trpite, dakle, braćo moja, do dolaska Gospodnjeg. Gle, težak čeka plemeniti rod iz zemlje, i rado trpi dok ne primi dažd rani i pozni." (RDK)

Predstoji velika žetva za carstvo Božje. Bog je priprema i čeka. A sve što meni treba jeste strpljenje, kao što On čeka, da dođe vreme žetve.

ČIŠĆENJE

Crkva u Efesu je imala zadivljujuću karakteristiku – strpljenje. No, ne samo to, ova crkva nije bila tolerantna prema zlim osobama. Gospod tako kaže za ovu crkvu: "ne možeš snositi zle".

Jedna od najvećih slabosti današnje crkve je ta da, veoma često je tolerantna prema ljudima koji su zli, zbog toga što su oni bogati. Crkve se veoma često trude da privuku ljude koji su bogati i poznati, a onda se toleranto ponašanju prema njihovim gresima da ih ne bi slučajno oterali.

I to postaje velika slaba tačka crkve. Kada crkva kao telo, postane toliko slaba da iz sebe ne može izbaciti otrov – zlo, takvo telo ubrzo umire. Crkva uvek treba da bude snažna. Treba da bude u stanju da iz sebe izbaci zlo, da ne bi umrla, da ne bi bila otrovana na smrt. Crkva u Efesu je posedovala ovaj kvalitet. Tamo je postojala želja za čistotom, oni nisu bili tolerantni prema onima koji su činili zlo.

RAZLUČIVANJE

Konačno između svih pozitivnih strana crkve u Efesu se nalazi i ova: imali su duh razlučivanja. Crkva nije prihvatala one ljude koji su sami za sebe tvrdili da su apostoli, a to nisu bili. Hrišćani u Efesu nisu dozvoljavali lažnim apostolima da stanu iza njihove propovedaonice, tamo ne bi mogli da stanu mnogi koji danas propovedaju po mnogim crkvama sveta. Ova crkva je mogla to da čini jer je jasno razlikovala duhove – lažne od pravih apostola.

LJUBAV

Između svih ovih pozitivnih vrlina crkve u Efesu, postojala je jedna negativna koja je anulirala sve pozitivne. Gospod kaže: "No imam na tebe, što si ljubav svoju prvu ostavio."

Veoma je moguće da crkva deluje i poseduje veliku dinamiku a da bude ta kojoj fali glavna karakteristika i osnovno hrišćansko iskustvo. Moramo biti oprezni, jer je Gospod mnogo više zainteresovan za naše motive, koji pokreću naše aktivnosti, nego za same aktivnosti.

Isus nam govori da treba da stanemo i ispitamo sebe. Stoga, kad činimo naša pravedna dela, da naši motivi ne budu vidljivi kod ljudi, da ne budemo oni koji žele ugađati ljudima.

Veoma često u našoj službi Bogu, zabrinuti smo mišlju, šta drugi misle o nama. Ponekad smo motivisani željom da ljudima pokažemo koliko smo talentovani. "Ja pevam i sviram Gospodu, da bi ljudi videli koliko sam talentovan i dobar. Želim da ljudi dobro misle o meni." Nalazimo sebe da radimo neke stvari za Gospoda, da bi drugi pomislili o nama, kako smo mi dobri.

Naši motivi su suviše često čoveko-centrični umesto da budu Bogo-centrični. Trebalo bi da budem mnogo više zabrinut u vezi s tim šta Bog misli o meni, nego šta ljudi misle o meni i o onome šta radim.

Isus nam daje dobar test u Propovedi na gori: Šta radim kad me niko ne gleda? Da li se molim samo kada me ljudi gledaju? Da li dajem samo kada to drugi mogu zapaziti? Ako imam ispravne motive, moliću se u tajnosti i davati u tajnosti. Radiću stvari za Boga bez fanfara i aplauza, bez želje da budem zapažen od drugih. Služiću Bogu, rado i voljno i onda kada me niko ne gleda i i kada me niko ne primećuje, jer je moja motivacija da to radim Bogo-centrična.

Bog želi da vidi samo jednu motivirajuću silu u našem životu, a to je ljubav. Ako ti ne možeš služiti Bogu iz ljubavi, onda mu bolje nemoj služiti. Poslednji put kad je do tebe došla posuda za skupljanje novca (kolekta, crkveni prilog), možda si pomislio: "Ne daje mi se, ali da ljudi ne bi pomislili da sam cicija, i ja ću ubaciti nešto..." Ako si imao ovakav stav, onda čoveče uzmi svoj novac natrag, nemoj ništa davati Bogu sa takvim srcem, jer Bog ne želi dar dat sa takvim srcem, već iz srca ljubavi. Šta god da radiš, služiš, ulažeš vreme ili novac, ako to ne činiš iz srca punog ljubavi, onda nemoj, ne radi, ne čini ništa. Bog to ne želi, ustvari to Ga vređa!

Svaki put kada ti ideš okolo i pričaš šta si ti i kako radio, žrtvovao ili dao Bogu, ti vređaš Boga. A On ti govori: "Zadrži to! Meni to tvoje ne treba!" Bog ne želi da ideš okolo i da pričaš, hvališ se ili kukaš, šta i kako si uradio za Njega i koliko te to koštalo. Ako mu ne možeš služiti srcem punim ljubavi, onda je bolje za tebe da mu uopšte ne služiš, jer dovodiš sebe u položaj onih hrišćana koji su se nalazili u Efeskoj crkvi. Ti radiš svakojake stvari za Gospoda, ali bez pravog motiva i emocija. I ta tvoja dela Gospod neće prihvatiti, niti će ti odati priznanje za njih. Gospod ih odbacuje, ne želi ih.

Apostol Pavle piše: "Jer ljubav Božja nagoni nas" (2. Kor. 5:14 RDK). Ako tvoja dela ne dolaze iz razloga što je Bog izlio svoju ljubav u tvoje srce, onda ne bi trebalo da Mu služiš, čak i ako to radiš u ime Isusovo. Svako ko radi nešto u ime Isusovo, dužan je da prvo ispita motive svoga srca. "Zašto ja to želim i radim?"

Pavle kaže: "Ako sudimo sami sebi, onda nećemo biti suđeni od Boga." On to govori o danu suda, kada će naša dela biti iskušana vatrom, i pokazaće se njihov pravi kvalitet." Šta su bili pravi motivi, koji su nas nagnali da to i to radimo? Ukoliko naš glavni motiv nije bila ljubav za Isusa, onda će dela koja smo učinili izgoreti. Ostaćemo bez priznanja i nagrade.

Jedna stvar je toliko važna u Efesu. Isus nalaže crkvi da odmah počne da se menja, jer u protivnom On dolazi da uzme i odnese njen svećnjak. Šta je taj svećnjak i gde se nalazio?

"Tako govori Onaj što drži sedam zvezda u desnici svojoj, i što hodi posred sedam svećnjaka zlatnih." (Otk. 2:1 RDK)

Svećnjak se nalazio u Isusovoj prisutnosti. Isus govori da iako crkva može činiti raznorazna dela, može imati i strpljenje, može se čistiti od zla, može biti ta koja razotkriva lažne apostole – ako nije motivisana ljubavlju, Isus kaže "Ja odatle odlazim!"

Gospod nije zainteresovan za naše velike aktivnosti, i detaljno isplanirane programe rada. Njega zanima da iz svega toga dolazi ljubav. Samo ta dela i aktivnosti koja su urađena iz i u ljubavi, biće od Njega prihvaćena. Danas ćete širom sveta naći mnoge crkve koje se bave raznoraznim socijalnim aktivnostima i problemima, koje imaju bogosluženja u skupim zgradama sa velikim horom, koje imaju razrađene aktivnosti do detalja, ali kada se tamo okrenete okolo, tamo nećete videti Isusa, osim ako je nacrtan na nekoj slici, ikoni ili prozoru. Gospod je davno napustio njihovu zajednicu, jer su Ga ljudi tu obožavali i slavili, hladno – kao u grobu, mrtvo, u određenoj religijskoj formi, bez iskrene i duboke ljubavi prema Isusu Hristu.

Isus govori: "Ukoliko se ne promenite, Ja odlazim. Ja neću ostati među vama, ako nemate ljubavi prema meni!" Bog ne traži ništa od tebe osim da Ga voliš. Ljubav za Boga treba da bude tvoja prva briga a ona će doneti prave motive, dela i plodove u tvom životu, koji će Ga proslaviti.

ZAPAMTI

Isus poziva crkvu u Efesu, da se seti svog početka. Da li se ti sećaš te prve ljubavi koje si imao za Gospoda? Sećaš li se tih dana kada je Isus ušao u tvoj život i promenio ga, kada je postao tvoj Spasitelj i Gospod? Kada si doživeo oproštenje greha? Kako li si tada bio uzbuđen! Poželeo si da celom svetu kažeš o Isusovoj ljubavi. Bio si spreman na bilo koju i bilo kakvu žrtvu ili izazov, jer ljubav Hristova je gorela u tvom srcu i duši. A danas ti možda Isus govori: "Opomeni se dakle otkuda si spao!" (Otk. 2:5 RDK)

Pokajati se znači "okrenuti se". Okrenuti od svoje hladne nezainteresovanosti, mehaničkog odlaženja u crkvu, pevanja i molitvi, mrtvih dela, i dozvoliti sebi da ljubav za Hrista ponovo zapali i obuzme tvoje srce. To znači iznova se zaljubiti u Isusa!

Isus savetuje: "Čini prva dela." Seti se jasno te tvoje prve ljubavi za Isusa, seti se tvojih dela koje si tada činio motivisan ovom ljubavlju, seti se te bezbrižnosti i odmora koje si imao pouzdajući se u Isusa. Tada nisi mario šta ti ko priča ili koliko može da te košta ako slediš Isusa. Tvoja jedina misao i želja je bila da Ga voliš i da Mu služiš – ta prva ljubav koju si imao činila je čuda, davala ti je krila.

Ukoliko ljubav ne bude vraćena na prvo mesto u Efeskoj crkvi, Gospod im poručuje: "Ja odlazim!" Oni mogu dolaziti i dalje na svoja bogosluženja ali On neće biti tamo. Gospod želi tvoju ljubav više od svega. Ako nisi u stanju da mu je daš, onda mu bolje ni ništa drugo nemoj davati.

Možda je za tebe danas pravo vreme da kažeš: "O, Gospode, oprosti mi!" Pokaj se! Okreni se Bogu da ga služiš iz ljubavi. Možda je tvoja služba Bogu postala ustaljena, stara rutina, u kojoj više nema uzbuđenja, života, radosti? Onda je i za tebe pravo vreme da se pokaješ! Da, se setiš... i kreneš ispočetka. Vrati se svojoj prvoj ljubavi, tom tvom prvom uzbuđenju, zajedništvu sa Njim, kada si bio preplavljen i savladan ljubavlju i željom za Njim. Da bi dela i služba koju činiš za Njega ponovo dobila pečat ljubavi!

Izvor: ANSWERS FOR TODAY, Chuck Smith.

^vrh

misaone refleksije

POVRATNI UDARAC

Tridesetih godina prošlog veka Staljin je naredio da se sprovede duhovna "čistka". Progonjeni su svi hrišćani i uništavane su Biblije. U Stavropolju je ovo naređenje sprovođeno sa neverovatnom revnošću i žestinom. Uništeno je na hiljade Biblija i mnogi vernici su poslati u tzv. gulage - zatvorske logore, u kojima su skoro svi umrli kao neprijatelji države.

Posle raspada SSSR-a, mnogi Rusi su ponovo počeli da se duhovno bude i da se interesuju za Boga. Ubrzo su počeli da dolaze misionari. Tako je jedna grupa došla i u Stavropolj. Nisu poznavali istoriju grada, ali kada su se pojavili problemi sa dovoženjem Biblija iz Moskve, neko od domaćina se setio da se na periferiji grada nalazi skladište u koje su za vreme Staljina sakupljane Biblije pre spaljivanja.

Posle mnogo molitvi konačno je jedan član grupe smogao hrabrosti i otišao kod predstavnika vlasti da se raspita da li su Biblije još uvek tamo. Još uvek su tamo bile! Dobili su dozvolu da te Biblije uzmu i ponovo ih razdele građanima Stavropolja.

Sledećeg dana su iznajmili kamion i došli su sa nekolicinom najamnih radnika, Rusa. Trebalo je da im pomognu da te Biblije natovare i odvezu odatle. Jedan od radnika je bio mladić, neprijateljski raspoložen, nevernik, koji je došao samo zbog nadnice. Dok su se utovarale Biblije, mladić je odjednom nestao. Pronašli su ga u jednom ćošku skladišta. Plakao je.

Sakrio se sa namerom da jednu Bibliju uzme za sebe. Međutim, to što je pronašao jako ga je potreslo. Sa unutrašnje strane korice Biblije koju je odabrao, bio je potpis njegove bake! To je bila njena Biblija. Iz tolike gomile Biblija ukrao je upravo onu koja je pripadala njegovoj baki, ženi koja je ceo život bila proganjana zbog njene vere. Zato je plakao. Shvatio je da je Bog stvaran. Njegova baka se sigurno molila za njega i za ceo grad.

Pronalaženje bakine Biblije je za ovog čoveka bio pravi duhovni bljesak. Danas je za njega Biblija isto tako dragocena kao što je bila i za njegovu baku.

(Prevedeno sa engleskog.)

NEKA NEMAJU VREMENA

Sotona je sazvao svetsku skupštinu palih anđela . U uvodnom izlaganju rekao je svojim zlotvornim pomoćnicima sledeće:

"Ne možemo zabraniti hrišćanima da odlaze u crkvu. Ne možemo im uzeti Bibliju i zabraniti da upoznaju istinu. Ne možemo ih odvojiti od Biblijskih vrednosti, kojima su generacije hrišćana odane, ali moramo uraditi nešto drugo. Moramo ih zaustaviti u izgradnji pouzdanog i trajnog odnosa sa Isusom Hristom. Kada imaju iskren i pouzdan odnos sa Hristom, onda je naša moć slomljena. Zato, ostavimo ih da odlaze u crkve i molitvene domove, ne uzimajmo im njihov konzervativan stil života, ali se usmerimo na njihovo vreme, da nemaju vremena za blizak i iskren odnos sa Isusom Hristom. Svoj cilj ćemo najbolje ostvariti na taj način, što ćemo im praviti prepreke u njihovim težnjama za iskrenim odnosom sa svojim Spasiteljem u samoći. Moramo po čitav dan biti u njihovoj blizini da bi im onemogućili ostvarenje tog i takvog odnosa."

"Kako ćemo to uraditi?" Pitali su demoni. "Zabavite ih životnim sitnicama, koristeći različite efektne trikove, da bi okupirali njihove misli." odgovorio je sotona. "Učinite im primamljivim trošenje, trošenje, trošenje a zatim pozajmljivanje, pozajmljivanje, pozajmljivanje. Zaplavite njihove poštanske sandučiće reklamnim materijalima, lecima, narudžbenicama i ponudama različitih besplatnih materijala, nudite im razne usluge i lažne nade. Neka je u njihovom životu novac uvek na prvom mestu. Ubedite žene da je bolje da nemaju dece, kako bi imale vremena za puno radno vreme i izgrađivanje svoje karijere, koja je važnija od porodice. Neka muževi rade šest, bolje sedam dana u nedelji, deset a možda i dvanaest sati, kako bi mogli zadovoljiti svoj životni stil. Zabranite roditeljima da provode vreme sa svojom decom. Tako će se njihove porodice početi da se raspadaju. Dom neće više biti azil za porodicu usled pritiska svakodnevnih briga.

Razdražujte njihova čula, kako ne bi mogli čuti tihi Božiji glas i razmišljati o Božijoj reči. Naučiće na stalno uključen radio, slušaće našu muziku, kadgod budu vozili automobil. Ubedite ljude da treba imati stalno uključen televizor, video plejer ili kompjuter. Neka u svim prodavnicama i restoranima svira glasna muzika. Sve ovo zaglušiće njihove misli, neće biti sposobni da saslušaju jedan drugoga i razbiće njihovo uzajamno i jedinstvo sa Isusom. Ne zaboraviti, da njihove noćne ormariće popunite novinama i časopisima . Bombardujte njihove misli novostima 24 časa dnevno.

Pobrinite se za njihove vikende. Neka se s posla vraćaju umorni, bezvoljni i nespremni za dane i nedelje koje dolaze. Nemojte im dozvoliti da odu u prirodu na odmor, kako bi se divili prirodnim lepotama i Tvorcu te prirode. Dajte im hleba i igara. Neka se zapale njihove strasti na različitim sportskim takmičenjima i koncertima. Pripremite im hranu za oči. Neka su filmovi akcije njihova glavna zanimacija, razdražujte njihova čula. Nemojte zaboraviti bilborde pored puteva. I kada budu na odmoru ne dajte im mira. Pošaljite ih na egzotična mesta, zabavne parkove... samo neka se zabavljaju kao što se zabavlja ovaj svet.

Kada se sastanu, servirajte im malo spletki i svetskih tračeva, zasvirajte im malo na osećaje i živce a iznad svega nemojte im dozvoliti, da svoju snagu crpe iz Božije Reči. Neka se raziđu sa opterećenom savešću i razdraženih osećaja. Ostavite ih da budu deo programa duhovnog nastojanja. Što više, to bolje. Prepunite njihove živote velikim mnoštvom dobrih razloga protiv trošenja vremena na molitvu i prilike da se studira Božja Reč. Uskoro će se truditi vlastitom snagom, žrtvovaće i svoje porodice i zdravlje zbog lažnih razloga."

Sastanak je bio završen. Đavolovi anđeli su otišli da ispunjavaju svoje zadatke - delovati da se mnoštvo hrišćana po celom svetu takmiči u pravljenju novih crkvenih programa, tako da nemaju vremena za svoje porodice ni za bližnje. Delovati da hrišćani trče sa jednog mesta na drugo, sa jedne akcije na drugu, sa jednog sastanka na drugi, tamo i ovamo. Da li je Sotonin plan bio dobar? Prosudite sami.

Skinuto sa Interneta i prevedeno. Vladimir Červenji (B. Petrovac).

Napomena: Do sada je ovaj tekst već objavljen u časopisima "Otvorene dvere (marec 2003) i "Cesta života" (2/2003).

HODAČI PO VATRI SE OPEKLI

- Friday Fax 2003 Issue 20, 16 May

Evanđelista Joel Marandi, koji služi u indijskom gradu Purnea, izveštava: "Ovde postoji Safa Hor, to je grupa ljudi iz Santal naroda, koji žive u Mohini selu, u oblasti Araria. Oni obožavaju hinduističkog boga Ramu i njemu u čast svake godine održavaju hodanje po užarenom ugljevlju. Oni iskopaju rupu u zemlji, u nju naspu uglja koji zapale a onda po tome hodaju – bez ikakvih opekotina. Ja sam služio kao evanđelista u ovom selu već dve godine, bez ikakvih rezultata. Shvatio sam da ovaj ritual hodanja po vatri ima demonsku pozadinu i podršku, i da je to glavni razlog zašto evanđelje nije prihvaćeno u selu. Ove godine sam pozvao neke prijatelje, hrišćane da mi pomognu. Zajedno smo obilazili mesto gde je trebalo da se ceremonija održi, i molili smo da Gospod slomi svaku demonsku silu u selu. Kada je trebalo da počne, na njoj se pojavilo samo nekoliko ljudi. Kada je prvi od prisutnih pokušao da hoda po vatri, izgoreo je svoje noge. Tada sam počeo da govorim ljudima o Isusu, o istinskom i jedinom Bogu, ukazujući na njegovu silu koju je pokazao na ovoj ceremoniji. 25 seljana je odlučilo da prihvati Isusa. Zar to nije predivno?" Izvor: Missions leader S.D. Ponraj, e-mail ponraj@md2.vsnl.net.in

EVANĐELISTA ICELJEN OD RAKA PLUĆA

- Friday Fax 2003 Issue 20, 16 May

Engleski evanđelista David Hathaway, dobro poznat po svojim evanđeoskim kampanjama po Rusiji, često je izveštavao kako su se dešavala razna fizička isceljena za vreme molitvi predanja Isusu. On sam je patio od bolesti pluća. Na pregledu su mu lekari rekli da ima ozbiljan slučaj pneumonije i prepisali mu antibiotike. Njegovo stanje se nije popravljalo tako da je na pregled otišao drugom specijalisti za pluća, koji je dijagnozirao da nije u pitanju pneumonija već rak na desnom plućnom krilu. Bronhoskopija i kompjuterska tomografija su potvrdile ove nalaze. Lekar mu je savetovao da će biti najbolje ako se to plućno krilo hirurški odstrani. Ali, čuvši to Hathaway se molio Gospodu i posle toga izjavio da je potpuno isceljen, što su potvrdili i novi nalazi lekara, koji su ujedno potvrdili da je to "neviđeno čudo". Izvor: David Hathaway, www.propheticvision.org.uk

^vrh

Smešna strana...

PASTOR ĆE ME SPASITI

Jedna grupa hrišćana je malim brodom pošla na izlet i obilazak nekih ostrva. Dogodila se nesreća, i svi su bili prinuđeni napustiti brodić koji je tonuo i otplivati do malog pustog ostrva.

Posle par sati, na ostrvu. Kad su došli sebi, i razumeli šta im se desilo, jednoglasno su udarili u kuknjavu, plač i molitve. Neki su glasno vikali: "Teško nama umrećemo ovde! Nemamo ni vode, ni hrane! Umrećemo!"

Jedan čovek se udaljio od ove grupe, naslonio se na palmino drvo i u ovom prijatnom hladu pevušio i dremao, delovao je veoma opušteno i bezbrižno. Njegovo ponašanje je sve u zabrinutoj grupi izluđivalo, pa da su došli, stali ispred njega: "Hej, čoveče šta je s tobom! Da li razumeš da nam se crno piše!"

Ovaj čovek ih pogleda i smireno im kaže: "A da li vi razumete da ja zarađujem 100,000 dolara nedeljno?"

Neko iz grupe će na to sa čuđenjem: "Kakve to veze ima? Na ostrvu nema ni hrane, ni vode! Svi ćemo ovde poumirati!"

Čovek ih opet pogleda te im obrazloži: "Vi zaista ne shvatate!? Ja zarađujem 100,000 dolara za nedelju dana i 10% (desetak) toga dajem u crkvu. Moj pastor me skoro svaki dan zove telefonom i pita me, kako sam. Kada ne bude mogao da me dobije, zabrinuće se, prevrnuće nebo i zemlju, ne bi li me pronašao. I naći će me ovde i spasiće me.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 18 / 2003.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Martin Luter - James C. Hefley

* Dnevna pobožnost Martina Lutera - Walter Trobisch

* Osećaj Božje prisutnosti - Thomas Shaw

* Blagoslovi ovo jelo - Vlatko Dir

* Bezumni bogataš - Aleksandar Birviš

* misaone refleksije

* Smešna strana

Govori Onaj koji svedoči ovo: Da, doći ću skoro! Amin. Da, dođi, Gospode Isuse. (Otkr. 22:20)

Stajali smo na autobuskoj stanici. Jedan čovek je želeo da stupi u razgovor i pitao je: "I vi čekate?"

"Da", odgovorio sam "i ja čekam".

Takav razgovor bi mogli da vode i članovi crkve Gospoda Isusa Hrista. "I vi čekate?" "Da, i ja čekam na dolazak Isusa Hrista u slavi".

Veoma jasno, veoma ozbiljno skoro slavno i nadahnuto ovde govori uzvišeni Gospod o svom povratku u slavi. "Govori onaj koji svedoči ovo: Da, doći ću skoro." Ko živi bez uverenja o povratku Isusa Hrista, sam pada u veliku opasnost. Ko Isusa Hrista poznaje, taj se raduje Njegovom povratku. Tako se teško podnose sve te tamne tajne, sve zle namere i nepravde ovog sveta. Kako nas to tišti, kada vidimo kako je Isus Hrist omalovažavan. To je iskusilo već prvo hrišćanstvo u propadajućem rimskom carstvu. Pa ipak, nije jadikovalo nad tim tegobama, već je otvorilo uši i srce obećanju: "Isus će se vratiti". A obećanje je uzvratilo snažnim glasom: "Amin". Neka bude tako. Dođi Gospode Isuse!

Zaslepljeni svet se ruga ovom nadanju. A crkva prati znake vremena i posmatra kako se taj dan stalno približava. I dok se svet osvesti, taj dan će biti vidljiv.

Wilhelm Busch / 365 X ON

^vrh

MARTIN LUTER

- James C. Hefley

"Ja sam seljački sin", izjavio je Martin Luter. "Moj je otac bio siromašni rudar a mati je na plećima nosila drva iz šume."

To je bila istina: daleko od toga da bude car ili papa, Martin Luter je bio skroman sveštenik seljačkog porekla, ali je postao najuticajniji čovek Evrope XVI veka. Radi njegovih reči i dela, istorija hrišćanstva i sveta se presudno promenila.

U dobi od pet godina, Martin je pošao u školu, gde se sticanje znanja potpomagalo okretnom učiteljevom šibom. On je lako naučio Deset zapovesti, Oče naš, Apostolsko veroispovedanje, osnove čitanja i pisanja i latinske gramatike. "Jednog jutra", priseća se Martin, "dobio sam 15 šiba". Pa, ipak, je voleo školu.

"Martine, želeo bi da postaneš advokat", rekao mu je njegov otac. "Siromašan sam, ali će mi Bog dati snage da ti omogućim najbolje školovanje."

Sa 14 godina poslao je Martina u školu u Magdeburg. Školarina je bila besplatna, ali su studenti morali da plaćaju za stan i hranu. Sa ostalim siromašnim mladićima, i on je ispred bogataških kuća pevao i prosio hranu.

"Ko god želi temeljito studirati, mora poći u Erfurt", govorilo se tada. Godine 1501. u upisnu knjigu najpoznatijeg nemačkog fakulteta upisano je i ime Martina Lutera.

Luter je svoj školski dan počinjao molitvom, držeći se gesla: "Onaj koji se dobro pomoli, uradio je već više od polovine svojih domaćih zadataka (učenja)." Slušao je pažljivo, postavljao pitanja koja su otkrivala njegov sjajan um, a kad nije bio u sobi, našli bi ga u biblioteci.

"Ovde je cela Biblija!", uskliknuo je jednoga dana, dok je oprezno kopao po dragocenim knjigama. Nikada je ranije nije video. Željno listajući plesnive stranice, pomislio je u čudu: "Tu postoji mnogo više od onoga što sam čuo da sveštenika čita." Dogodilo se da je prvo naleteo na priču o Ani i Samuilu. Pao je na kolena i molio se: "Bože, učini me tako pobožnim i tako korisnim kao što je bio Samuilo."

Godine 1502. Luter je postigao najniži akademski stepen u filozofiji. Tri godine kasnije, kao drugi u klasi, postao je magistar nauka. Zatim su bile predviđene pravne nauke, a onda advokatska karijera. Međutim, Luter se strahovito plašio smrti, i kad je jedan grom za vreme strašne oluje udario neverovatno blizu njega, u kriku je dao očajničku zakletvu da će postati sveštenik i tako osigurati svoj ulazak u raj. Dana 17. juna 1505. teška vrata agustinskog samostana otvorila su se da ga prime.

Trudio se da postane uzor redovničke pobožnosti. Ponekad je po tri dana postio. Odbacio je pokrivače i zamalo se smrznuo, a sve u pokori pokajanja zbog svojih greha. Uprkos tome, i dalje mu je na duši ležao nepodnošljiv teret krivice. "Moj greh, moj greh" - bio je stalni jecaj njegovog srca.

Dr Johan Štaupic, generalni vikar reda, ohrabrio je Lutera da čita Bibliju. Nedeljama je Luter razmišljao nad Pavlovim poslanicama. "Evanđelje Hristovo... Je sila Božja za spasenje svakom verniku... Jer u njemu se očituje pravednost Božja, iz vere u veru, kao što stoji pisano: pravednik će živeti od vere!" (Rim. 1:16-17).

Zatim su Luter i još jedan redovnik poslani na sudbinsko putovanje u Rim. "Pozdravljen budi, sveti grade", uzviknuo je Luter kad ga je ugledao.

"Moram za se i za svoje rođake pokupiti sve duhovne blagoslove koji su ovde na raspolaganju."

Upustio se u besomučnu delatnost ispovedanja, pohađanja misa i svetilišta, posvećivanja katakombi i štovanja svake relikvije koju je mogao naći. Ali površnost italijanskih sveštenika i njihovo nepoštovanje propisa mise ga je uznemirilo. "Požuri", govorili bi mu oni nestrpljivo kad bi on pobožno počeo molitvu.

Na kolenima se uspeo stepeništem Scala Santa, koje se držalo za stepenište Pilatove u Jerusalimu. "Svakako ću, uspnem li se stepenicama kojima se Isus penjao, ugoditi Bogu", kazao je samome sebi. Ali spokojstvo srca nije nastupilo; umesto toga on je primetio pomanjkanje pobožnosti i čistoće u glavnom gradu Crkve, pa se u Nemačku vratio s očajem u duši.

Godine 1512. Luter je imenovan za profesora moralne filozofije na Vitenberškom fakultetu. Te iste godine škola ga je proizvela u doktora teologije.

Sve je više i više čitao Bibliju. Poslanice Rimljanima, Galatima, kao i Psalmi, postali su deo njega. Pomalo se počelo nazirati novo svetlo: pravednost Božja nije samo svojstvo Spasitelja, nego je Bog u svojoj ljubavi, darežljivo daje verniku. "Cela Biblija, tako reći i nebo samo, otvorilo mi se", uskliknuo je Luter.

Profesor je počeo predavati prema Bibliji. Više je voleo da ga zovu doktorom Svetog pisma nego doktorom teologije. Na svoja je predavanja počeo privlačiti neke od najbistrijih umova Nemačke. "Mi ne možemo zaraditi oproštenje greha vlastitim delima ili stegom zakona", čuli su ga kako tvrdi. "Isus je poneo naše grehe, a njegova se naklonost dobiva isključivo verom."

Luterova se zvezda vinula visoko u naučnim i verskim krugovima. Njegove su se štampane propovedi prodavale takvom brzinom, da je bilo potrebno prve stranice štampati ponovno i pre nego što su poslednje stranice izašle iz štamparske mašine.

31. oktobra 1517. počela je da se formira linija fronta. Vitenberg je bio pun posetilaca koji su došli da proslave godišnjicu crkve u dvorcu. Toga su jutra studenti otkrili na crkvenim vratima 95 napisanih teza za diskusiju. Potpisane od profesora Lutera, one su hrabro prkosile rimskoj Crkvi u nekoliko važnih doktrina.

"Za četiri nedelje one su se proširile hrišćanskim svetom kao da su ih raznosili anđeli", napisao je jedan posmatrač tih događaja.

"Ho! Ho!", hihotao se jedan stari sveštenik. "Javio se čovek koji će odagnati tminu iz naših škola i crkava."

Luterova su mišljenja osobito pogodila prodavanje indulgencija ozloglašenog Tetzela. Taj sakupljač novca je za papu torbario oprostima za "svakojake grehe" celom Nemačkom.

"Čim novčić zazveči u kasici, duša se penje iz čištilišta u raj", obećavao je Tetzel lakovernom narodu. Ali kad je Luther javno ustvrdio da "pravi hrišćanin može uživati oproštenje greha bez plaćanja oprosta", Tetzelovi prihodi su počeli da se smanjuju. Uz potporu crkvenih glavara, Tetzel je zagrmio: "Jeres!"

Kad su papu Leona upozorili na teze, on je samo primetio: " O, pa njih je napisao neki pijani Nemac. Čim se otrezni, govoriće drugačije." Ipak, narednog avgusta papa je preduzeo akciju. "Pozvani ste da se u roku od 60 dana pojavite u Rimu i odgovorite na optužbe za jeres", stajalo je u papinom pismu.

Luter je znao da put u Rim znači smrt. Napisao je molbu svojem moćnom političkom prijatelju princu Fridrihu Mudrom. Fridrih je zamolio papu Leona da "dopusti Luteru saslušanje pred papinskim legatom u Augsburgu". Ne želeći da produbi već postojeće pukotine između nemačkih prinčeva i crkve, papa je dao saglasnost. Nakon što je primio pismo o slobodnorn prolazu od nemačkog cara Maksimiljana, Luter se sastao s Kajetanom, papskim legatorn.

"Ukažite mi moje pogreške", zamolio je Luter uljudno. Kajetan je spomenuo dve teze. Luter je počeo odbranu. Kardinal ga je prekinuo: "Opozovite to još danas, ili ću osuditi sve vaše teze." Još su se dva puta susreli, ali legat je bio nepristupačan, konačno izjavivši: "Ili porecite, ili mi više ne izlazite na oči."

Luter je u gluvo doba noći umakao iz grada i pošao pravo u Vitenberg. Nemačka je suzdržala dah, čekajući kaznu izopštenja, ali papa je oprezno odlučio da pričeka.

Zatim je Dr Eck, istaknuti teolog, izazvao Luterovog kolegu Karlštata na debatu u Leipcigu. Luter je uskoro ubacio svoj glas u debatu izjavljujući: "Glava Crkve je Hrist. Crkva može postojati nezavisno od pape i kardinala. Nikoga ne treba prisiljavati, da se drži doktrine koje nema u Svetom pismu. Jedino je Biblija nepogrešiva. Čak i koncili mogu pogrešiti, a i grešili su." Eck je raspu završio tako, što je Lutera proglasio neznabošcem i prostakom.

Luter je počeo da piše, pa je svom štamparu davao stalno nove naloge. "Tvoji stavovi mogu da dovedu do rušenja vekovne tradicije", upozoravali su ga plašljivi prijatelji.

"Šta me briga za to?", odvratio je Luter. "Reč Božja mora dobiti prednost".

15. juna 1520. papa Leon X. potpisao je nalog kojim izbacuje Lutera iz rimske crkve i naređuje svakom vernom hrišćaninu da ga odmah uhapsi. Moćni princ Fridrih je se bunio protiv toga i tražio da se dr. Luter sasluša pred nepristranim sudijama.

Car Maksimilian je umro, i krunu je dobio njegov unuk Karlo, kralj Španije. Svestan Luterova uticaja na mase, carev je ispovednik pozvao Lutera da pred saborom u Vormsu "da informacije u vezi sa svojim knjigama i pogledima."

Mada se vozio u jednostavnim kolima, Luteru su u Vormsu priređene opšte ovacije naroda, kakvim se počašćuju sami kraljevi. Čekajući u biskupovoj palati, sjatio se krem nemačkog plemstva: car sa svojim prinčevima i vodeći sveštenici. Izložena je bila gomila knjiga.

"Sve su to moje knjige", rekao je Luter nakon što ih je pregledao.

"Hoćete li ih opozvati", pitao ga je oštro jedan sveštenik.

Nakon što mu je uskraćeno sve osim odgovora "da" i "ne", Luter je zamolio da mu daju vremena da razmisli. To mu je odobreno do narednog dana, kad je opet stao pred veliku skupštinu. Drščući od uzbuđenja, započeo je tako sjajnom odbranom svojih uverenja, da ni njegovi protivnici nisu mogli da ga utišaju sve do svršetka.

"Ja sam čovek a ne Bog", rekao je ponizno u zaključku. "Dokažite mi moje pogreške potvrdama iz Biblije, i ja ću prvi baciti svoje knjige u vatru. Sve dok me ne uverite svedočanstvima iz Biblije, ne mogu ništa opozvati, jer ne mogu delovati protiv svoje savesti. Ja sam tu. Ne mogu učiniti drugačije!"

Luterove reči su potresle Vorms poput zemljotresa. Prinčevi i plemići preplavili su Luterovu kuću. U strahu od narodnih nemira, car je produžio Luterovu ispravu o slobodnom prolazu. Konačno je potpisao papir kojim se naređuje hapšenje Lutera i njegovih pristalica, ali se on već bio izgubio iz grada.

Gde je profesor Luter? Je li otet? Je li napustio zemlju? Njegovi su ga neprijatelji uzaludno tražili, dok je bio sakriven na sigurnom mestu, u jednom planinskom dvorcu pod zaštitom moćnog princa Fridriha.

Čak i kad se sakrio, Luter je bio zaposlen. Prionuo je prevođenju Novoga zaveta na nemački jezik. Dve godine kasnije prevod je bio na tržištu. Pet hiljada primeraka razgrabljeno je u manje od tri meseca. Po prvi put je običan svet mogao čitati i proučavati Bibliju na svom maternjem jeziku.

Luter, sada izopšten i osuđen od cara, neustrašivo izlazi iz zabiti i vraća se svojem fakultetskom položaju. Anarhija je tiho ključala u seljačkom nezadovoljstvu zbog vladara, kao i zbog ozloglašene crkve.

U roku od pet nedelja po svom povratku, Luter je privremeno utišao buru. Ona je nastupila kasnije u strahovitom besu, kada su se verske strasti pridružile društvenoj revoluciji. Celom Nemačkom ratovi su se nastavljali na mahove, tokom mnogo godina, premda se "luteranstvo" sigurno učvrstilo.

Luter nije nameravao da osnuje novu crkvu. Papa je naturio odvajanje od Rima. Kad je car pozvao Nemce da "zatru kugu luteranstva i privedu bludne članove u krilo crkve", Luterovi su sledbenici predali svečani protest. Od tada su otpadnike nazivali "protestantima".

U 42. godini Luter se oženio Katarinom od Bora, bivšom opaticom. Kritike i prijatelja i neprijatelja podjednako su pljuštale po njemu, ali je reformator zadržao svoj stav. On je želeo primerom dokazati da odobrava brak sveštenstva i obnoviti čast ženskoga roda. Njegov brak je bio sretan. Šestoro dece, dvoje od kojih umrlo je još u ranom detinjstvu.

Luter je umro 1546. nedaleko od svoga rodnog mesta. Za sobom je ostavio pravu pravcatu biblioteku biblijskih komentara i teoloških spisa. Jedan od njegovih najglasovitijih radova, himna "Moćna tvrđava je naš Bog", i danas je sjajan spomenik autorove vere i hrabrosti. Malo se ljudi u istoriji suočilo s tako strašnom opozicijom i pobedilo sa Božjom silom, kao Martin Luter.

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

DNEVNA POBOŽNOST MARTINA LUTERA

- Walter Trobisch

Martin Luter je imao berberina koji se zvao Petar. Jednoga dana majstor Petar je smogao hrabrosti da upita svoju čuvenu mušteriju, doktora teologije: "Gospodine, Dr Luter, kako se vi zapravo molite?"

Martinu Luteru nije bilo ispod časti, da svom berberinu napiše pismo dugo četrdeset stranica! To pismo je objavljeno 1535. godine pod naslovom: "Jednostavan način molitve. Dobrom prijatelju".

Da pročitamo delove tih uputa:

"Dragi majstore Petre. Evo da vam opišem što bolje mogu kako se ja molim. Neka Vam dobri Gospod Bog pomogne da to vi činite još mnogo bolje.

Liči to na dobrog, vrednog berberina koji mora da uperi svoje misli, um i oči tačno na brijač i kosu, kako ne bi zaboravio šta treba da seče i brije; a kada bi istovremeno mnogo pričao, gledao na drugu stranu ili nešto drugo mislio, verovatno bi posekao usta i nos ili daleko bilo prerezao grkljan. Stoga, da bi stvar bila dobra, mora uposliti celog čoveka, sa svim njegovim mislima i udima. Kaže se: "Ko svašta misli, ništa ne misli i ništa ne uradi dobro." Tim više molitva, da bi bila dobra zahteva čitavo srce.

Zato je dobro da je odmah izjutra molitva prvo a uveče poslednje delo, i neka se svako čuva varljivih misli koje kažu: sačekaj malo, molićeš se sat kasnije, moraš prvo završiti ovo ili ono. Takvim se mislima molitva zaobiđe, dođe se na posao, posao obuhvati čoveka i toga dana od molitve nema ništa.

Važno je obratiti pažnju da se ne odviknemo od prave molitve, ali da ne odstupimo i od pravog rada, te postajemo lenji i hladni. Trudeći se oko nas đavo nije ni lenj niti popustljiv."

Kakvu pomoć u vidu odbrane od đavola nudi Luter. On kaže:

"Srce se mora zagrejati, da dođe k sebi i da se rado moli." Kao 'potpalu' on preporučuje čitanje odlomaka iz Biblije. I položaj tela je važan. Klekni ili stoj, ali se nemoj preopteretiti da se tvoj duh ne umori. Dobra molitva ne mora da bude duga, nego učestala i vatrena."

A sadržaj molitve? Da li samo lične potrebe? O ne! Luter preporučuje:

"Počni sa deset zapovesti. Razmisli o svakoj, kako bi sve odstranio i kako bi molitva mogla nesmetano da teče. Evo, kako to ja radim: Od svake zapovesti pletem venčić i uzimam ga prvo kao pouku. Ispitujem se kako je to kod mene i razmišljam šta Bog preko nje od mene zahteva. Onda je pretvaram u zahvalnost, kasnije u ispovest i na kraju u molitvu.

Recimo: sedma zapovest 'Ne kradi'. Prvo, učim da ne treba da uzimam dobra moga bližnjega, niti da ih držim protiv njegove volje, bilo tajno ili javno. Da ne budem neveran niti podao u svom delovanju, službi i poslu kako ne bih lopovski stekao svoja dobra, već da se hranim u znoju svoga lica i da svoj hleb jedem sa svima vernima, pa čak i da se staram da se mom bližnjem ne uzima njegovo dobro...

Drugo, zahvaljujem Njegovoj vernosti i dobroti, što je meni i čitavom svetu dao takvu dobru pouku (Evanđelje) a time zaštitu i zaklon; jer da me On ne štiti ne bi u kući bilo ni hleba, ni para.

Treće, ispovedam sve svoje grehe i nezahvalnost, gde god sam nekome učinio nepravdu.

Četvrto, molim Boga da mi podari milost, da ja i sav svet naučimo tu zapovest i da se na osnovu nje poboljšamo opšte stanje, kako bi se smanjili: krađa, otimanje, zlostavljanje, neverstvo, nepravda i da ubrzo nakon drugog dolaska Hristovog nestanu, - čemu se nadaju i teže svi sveti i celo stvorenje u molitvi (Rimljanima 8)".

Luter nastavlja.

"Kad si tako završio sa deset zapovesti, pređi na 'oče naš' (Matej 6:9-13). Obrađuj ga na isti način. Uzmi uvek po jednu molitvu. Savij venčić od četiri užeta. Verovatno će ti biti dovoljno za čitav dan".

Luter se nakon molitve "oče naš" okreće "apostolskom verovanju" (kredu). Usred razlaganja, Luter prekida tok svojih misli, i daje jedno upozorenje:

"Ponekad se dešava da pri molbi moje misli počnu da šetaju. Pa, kad mi tako dođu neke dobre misli, onda ostavljam sve i sledim njih. Tiho ih saslušam i ne smetam im, jer mi kroz njih Sveti Duh propoveda a u njegovoj propovedi je jedna reč bolja od naših hiljadu molitvi. Još nešto; ponekad sam iz takve molitve više naučio od više do svog mog čitanja i pisanja.

Znači, za Lutera molitva nije bila samo govor. On je i slušao. Molitva nije bila jednosmerna ulica. Tu su dva sagovornika. Ne govori samo čovek Bogu, nego i Bog čoveku. Ovaj poslednji vid je najvažniji deo molitve. Takođe, kod molitve treba očekivati da sam Bog govori. Evo, šta u vezi s tim Luter predlaže svom berberinu Petru:

"Pristupi svakom biblijskom tekstu mislima:

1. Za šta da se zahvalim? (zahvalnost)

2. Gde moram da se menjam? (kajanje)

3. Za šta smem da se molim? (molba - zastupnička molitva)

4. Šta da činim? (delovanje)"

No, dolazi i upozorenje: "Nemoj preduzeti premnogo, kako se tvoj duh ne bi umorio... kada duša čezne za nečim, bilo to dobro ili zlo, i kada joj je do toga stalo, u trenutku ume da misli više no što je jezik u stanju da govori za deset časova i pero da napiše za deset dana. Tako su hitri, osetljivi i snažni naš duh i naša duša".

Luterovo pismo je svedočanstvo njegovog uverenja: Bog mi govori kroz moje misli "kada se srce ugreje", "kada duh poučava" i "kada je srce očišćeno od drugih poslova i misli".

Evo još jedne Luterove preporuke njegovom berberinu.

"A kao što sam ranije rekao kod 'oče naš', ponovo ti savetujem: Kada Sveti Duh dolazi u tvoje misli i kad počne propovedati tvom srcu bogatim i prosvetljenim mislima, odaj mu čast i tiho slušaj Onoga koji ume više i bolje od tebe da propoveda. Zapamti i zapiši (imaj uvek pri ruci papir i olovku), pa ćeš doživeti prava čudesa u Božjem zakonu (kako to David govori)."

Kad naša molitva iz govora prelazi u ćutanje, i kada iz ćutanja dolazimo do slušanja, prodreće glas dobrog pastira – prepoznatljivo, jasno i razumljivo. To je glas Duha, koji nadalje poučava čoveka u srcu koje je očistio Bog i koje je u skladu sa Božjom Reči.

Izvor: Iskre, 10/1986.

^vrh

OSEĆAJ BOŽJE PRISUTNOSTI

- Thomas Shaw

Neverovatno je teško definisati prisutnost Božju. Zapravo, verovatno je to i nemoguće. Kako bi ljudsko biće moglo definisati taj neopisiv doživljaj, koji nazivamo Božjom prisutnošću? Kad je doživimo, ne možemo a da ne kažemo kao Jakov u Vetilju: "Zaista se Gospod nalazi na ovom mestu."

Iako nismo u stanju definisati prisutnost Božju, razborita sveta duša će znati kad je ona tu, a kad je odsutna. Jedan od osnovnih problema današnjice je, da većina hrišćana živi na tako niskom duhovnom nivou, te prestaje "da oseća" prisutnost ili odsutnost Božju. Toliko dugo smo bez te prisutnosti, da smo to počeli da prihvatamo kao normalno. A ono što se tako često opisuje kao prisutnost Božja, zapravo je pogrešno mišljenje ljudi koji su van Božjeg dodira.

U odličnoj knjizi Brajana Edvardsa (Brian Edwards) "Probuđenje" nalazi se jedan odlomak koji govori sam za sebe: "Posećivao sam crkve pune aktivnosti, entuzijazma i darova na čemu bi i anđeli zavideli, ali koje su morale moliti da bi više ljudi došlo na molitveni sastanak. Posećivao sam i crkve s mnogo muzike i buke, kao i crkve sa svečanom tišinom. Ali ni jedna od njih nije videla prisutnost Božju."

Ova izjava, koju je izneo Brajan Edvards, vrlo je žalosna i ozbiljna, jer imamo generaciju koja raste u verskim aktivnostima i verskom okruženju, a koja zapravo nikada nije osetila ili iskusila tako dragocenu Božju prisutnost.

U "Velškom probuđenju" iz 1904., u blizini grada Gorseinona bogosluženje je trajalo čitave noći. Jedan rudar je, tvrda i bezbožna duša, vraćajući se iz svoje smene oko 4 sata ujutro, video svetlo u crkvi i odlučio da pogleda šta se događa. Čim je otvorio vrata bio je savladan osećanjem Božje prisutnosti. Čulo se kako je uzviknuo: "O, Bog je ovde!" Bojao se da uđe, a još se više bojao da ode, i tako je tamo na pragu crkve započeto delo spasenja u njegovom srcu.

Tokom velikog američkog probuđenja 1858., samim brodovima se činilo da su ušli u zonu prisutnosti Božje i uticaja Duha, čim su se približili američkim lukama. Brod za brodom je stizao sa istom pričom o iznenadnoj sigurnosti i obraćenju čim su se približili američkoj obali.

Tokom probuđenja godine 1735., u Northamptonu, Massačusets, Džonatan Edvards (Jonathan Edwards) piše: "Grad izgleda kao da je pun Božje prisutnosti." Kad su Dankana Kampbela (Duncan Campbell) pitali šta je bilo glavno obeležje probuđenja Levis (Lewis) u godinama 1949-1953, odgovorio je: "Svesnost Boga!"

U knjizi "Jedan božanski trenutak: probuđenje u Ausburi", Hovarda Anke (Howard Anke), profesora Biblije u koledžu Ausburi (Asbury, Wilmore, Kentucky), opisuje probuđenje u tom koledžu 1970. godine: "Ne postoji ljudski rečnik koji može obuhvatiti svu dimenziju jednog božanskog trenutka. U jednom smislu sve to izgleda gotovo kao san, a ipak stvarnost. Videli smo to svojim očima. Nemoguće je opisati, ali Bog je bio među nama. Mi, koji smo tada bili tamo nikada više ne možemo stvari ovoga sveta posmatrati na isti način."

Prilike, kao ove upravo opisane, divne su i vrlo značajne. Verovatno su to periodi kada očekujemo da ćemo doživeti dubok osećaj Božje prisutnosti ili bi to možda mogli opisati kao povećani osećaj Božje prisutnosti. Ono zbog čega sam ja zabrinut je jedan vidljiv nedostatak prisutnosti Božje u većini naših normalnih hrišćanskih života i crkava. Iako možda ne živimo uvek u okruženju probuđenja, kad je prisutnost Božja vrlo stvarna, ipak trebalo u nekoj meri osetiti Boga u našim sredinama kad god se sastajemo u Njegovo ime. Nije li Bog obećao: "Jer gde su dva ili tri koji su sabrani u ime moje, tu sam ja među njima." (Mat. 18:20 LB).

Ako je Bog obećao, da će biti među svojim narodom koji se skuplja u Njegovo ime, zašto onda imamo toliko sastanaka i službi slavljenja bez stvarnog osećanja da je Bog prisutan u sili i slavi? Odgovori na to pitanje su mnogi i različiti. Greška se svakako ne nalazi u Bogu, jer je On veran svojim obećanjima saveza.

Prisutnost Božja u našoj sredini daleko je važnija i poželjnija od velike posećenosti, prelepih zgrada ili prisutnosti vodeće ličnosti ili propovednika. Ništa se, savršeno ništa, ne može meriti sa radošću i blagoslovom prisutnosti Božje među nama, kad se skupimo da ga slavimo.

Jedan od razloga odsutnosti Božje prisutnosti među nama je, nažalost, što je On ožalošćen samim onim ljudima koji žele da ga slave. Lakoća kojom se hrišćani natežu, prepiru i ne slažu vrlo jasno pokazuje da nisu svesni, da Duh Božji može biti ožalošćen ili da ih nije briga. To je jedan neverovatno žalostan trenutak kada se Bog povlači, jer smo ga ožalostili našim grehom.

Pre nekoliko godina propovedao sam u jednoj crkvi gde je prisutnost Božja bila vrlo stvarna i duboko se osećala. Nedavno sam se vratio u tu istu zajednicu, ali sam osetio potpunu odsutnost Duha Božjeg. Kad su me pitali kako sam se osećao dok sam propovedao, priznao sam kako mi se čini da se Bog povukao s tog mesta. Ihavod - "slava je otišla" - moglo se velikim slovima napisati nad tim mestom.

Duh sveta nam često oduzima osećaj Božje prisutnosti. Bog neće učiniti svoju prisutnost stvarnom među ljudima kojima prva stvar nije da čast i slavu daju Njemu. "Prijateljstvo prema svetu je neprijateljstvo prema Bogu." (Jak. 4:4 SSP). Kad je Bog u neprijateljstvu s nama, njegova prisutnost nije moguća. Taj svetovni duh je previše medu ljudima Božjim, što rezultuje time da se Bog ne oseća, a što je čak i tragičnije, da ne nedostaje.

Dobro ćemo učiniti da se setimo mudrosti iz pera Čarlsa Sperdžena (C. H. Spurgeona): "Onaj ko nema sveti miris neka traži mrki Božji pogled." Bolje da imamo celi svet protiv sebe, nego da izgubimo Božju prisutnost za ljubav sveta. Svetovni materijalizam učinio je da se hrišćanske crkve osećaju samodovoljnim i u toj udobnoj samodovoljnosti više ne osećaju obavezu da traže osećaj Njegove prisutnosti. Ne kaže li Bog i o nama: "Jefrem prionu za idole svoje... ostavi ga!" (Osija 4:17 LB).

Propust da se pripremimo za duhovno bogosluženje, sledeći je razlog zašto ne osećamo prisutnost Božju. U ovo vreme dugo spavamo i mnogo jedemo a vreme za ličnu duhovnu pripremu srca za Božju prisutnost teško da neko nalazi. Iz vrtloga mnogih potrebnih aktivnosti upadamo u dom Božji, obično kasneći. Kašnjenje pokazuje nemarnost, a koliko samo njih osećaju tu krivicu? Kad bi na naše bogosluženje trebalo da dođe kraljevska porodica, dobro bismo se pripremili: stigli bismo rano i zauzeli najbliža sedišta. Zašto onda to ne učinimo kad je Gospodar nad gospodarima i Kralj nad kraljevima naš počasni gost?!

Ljudi koji su nemarni u pripremi srca i duše za prisutnost Božju obično su ljudi koji zapravo ne očekuju Božju prisutnost ni u kom smislu. Njihova je vera tako formalna i rutinska, da osećaj Božje prisutnosti nije nešto što im je blisko. Oni su se pripremili za sjaj hrišćanstva i zadovoljni su stanjem bez osećanja bilo kakve Božanske prisutnosti.

Zar nije istina da često odlazimo sa jednog sastanka na drugi, bez da ikada tražimo ili osećamo prisutnost Božju među nama? Važne su nam vera i verske aktivnosti, ali bez prisutnosti Božje. Mi dolazimo i odlazimo sa mesta svetosti gde je vrlo vidljiva činjenica, da Bog nije prisutan u sili i stvarnosti.

Kakvi god razlozi bili za odsutnost Božje prisutnosti, a postoje mnogi, glavni razlog je greh u jednom ili drugom obliku, i važno je da se njime pozabavimo, da bi iskustvo dubokog osećanja prisutnosti Božje ponovo bilo medu nama. Setite se reči proroka Isaije: "...al’ zločinstva vaša rastavljaju vas sa Bogom vašim, gresi vaši zaklanjaju od vas lice njegovo i smetaju da vas čuje." (Isa. 59:2).

Zamislite šta bi bilo u vašoj i mojoj crkvi da jednog dana Isus dođe na bogosluženje i zauzme stolicu u prvom redu. To bi unelo sveto strahopoštovanje na naše bogosluženje i to iskustvo nikada ne bismo zaboravili. Teško da će se tako nešto dogoditi. Međutim, mi možemo doživeti Njegovu prisutnost da bude stvarna, baš kao da On sedi u prvom redu, ali se moramo lično ili kolektivno pozabaviti grehom koji je oterao Njegovu prisutnost od nas. Ozbiljno postavimo sami sebi ovo pitanje: "Šta se dogodilo s prisutnošću Božjom?"

"Vrati se, Duše Sveti,

vrati se dragi glasniče mira!

Mrzim grehe koji su te ožalostili

i iz mojih grudi oterali."

Izvor: Propovedi 1998/174.

^vrh

BLAGOSLOVI OVO JELO

- Vlatko Dir

(Kratak komentar na Matej 26:26 i Matej 14:19.)

Jedna od najlepših tradicija u hrišćanstvu je da kada se verni okupe oko trpeze obrok počne kratkom zahvalnom molitvom i prizivom Božjeg blagoslova nad hranom. Mada nigde zapoveđen, ovaj običaj potiče od ugledanja na Isusa Hrista koji je i sam to činio. Bliži pogled na Pismo međutim, daje nešto drugačiju sliku.

Blagoslov pre obroka prema jevrejskoj tradiciji

Cela tradicija blagosiljanja Boga i zahvaljivanja za hranu je veoma duga, dolazi iz Judaizma i zasniva se na držanju zapovesti Pisma koje to nalažu:

Ješćeš i bićeš sit, pa blagosiljaj Gospoda Boga svog za dobru zemlju koju ti da. (5. Mojsijeva 8:10)

Zakle se Gospod desnicom svojom i krepkom mišicom svojom: neću više dati žito tvoje neprijateljima tvojim da jedu, niti će tuđini piti vino tvoje, oko koga si se trudio; 9 Nego koji ga žanju, oni će ga jesti i hvaliti Gospoda, i koji ga beru oni će ga piti u tremovima svetinje moje. (Isaija 62:8-9)

Dakle, ješćeš, pa potom kada se nasitiš blagosiljaj i hvali Boga. Međutim, Jevreji nisu ništa činili, a da najpre ne blagoslove Boga prema rečima Psalma:

Blagosiljaj, dušo moja, Gospoda, i ne zaboravljaj nijedno dobro što ti je učinio. (Psalam 103:2)

U vreme Isusa je to bio kratak, neformalni blagoslov koji je postajao sve složeniji da bi se kasnije, u vreme rabinskog judaizma razvio u ceo splet zahvaljivanja i blagosiljanja Boga za sva dobra koja je učinio i čini svome narodu. Ipak, osnovna forma je ostala ista bez obzira na sve dodatke: prvo kratak blagoslov pre, a onda po obroku dodatni blagoslovi i zahvaljivanje.

U svom sadašnjem obliku prvi i osnovni blagoslov, koji se još zove i Moci je ostao nepromenjen već dvadesetak vekova i ide ovako:

Baruh ata Adonaj, Elohejnu, meleh ha-olam,

ha-moci lehem min ha-arec.

(Blagosloven si [ti] Gospode, Bože naš, kralju sveta, koji pravi hleb iz zemlje.)

Takođe, propratni blagoslov pre ispijanja prve čaše vina je vekovima ostao isti:

Baruh ata Adonaj, Elohejnu, meleh ha-olam,

borej pri ha-gafen.

(Blagosloven si [ti] Gospode, Bože naš, kralju sveta, koji stvara plod grožđa.)

Takođe, sve što je bilo izuzetno i sobom povlačilo hvalu, oduševljenje, zaprepašćenost, pa i šok je bilo propraćeno blagoslovom upućenim Bogu. Rabinska tradicija je iz ovog običaja koji se prenosio iz generacije u generaciju sačinila dug niz obaveznih situacija koje su zahtevale blagoslov. Tako na primer i u slučaju smrti Jevreji blagosiljaju Boga rečima, "Blagosloven si Gospode, pravedni sudijo!" Jedno od Božjih imena kojim su Ga oslovljavali je bilo - Blagosloveni (Marko 14:61)

Verni Jevreji u doba Isusa i apostola, a to je slučaj i danas, nisu jeli hleb ni započinjali obrok, ili pili vino bez da prvo na ovakav način iskažu svoju zahvalnost i priznanje Boga kao izvora svakog dobra. Hleb, vino i hrana su se smatrali darovima i blagoslovima koji dolaze od Njega, pa po sebi nisu iziskivali potrebu da budu dodatno blagoslovljeni (Vidi 5. Mojsijeva 28:4, 5, 8, 11).

Svako jevrejsko dete čim je počinjalo da govori je pored reči mama i tata bilo učeno da kaže Š´ma (Čuj, Izraele) i Moci (blagoslov pred hleb).

Blagoslov pred obrok u Novom zavetu

Nesumnjivo je da je i Isus isto tako bio naučen od roditelja i da je praktikovao običaje svoga naroda. Mnoga mesta u Evanđeljima to potvrđuju na nedvosmislen način, lista bi bila previše duga da se sada njome pozabavimo. Ovoga puta ćemo se zadržati na blagoslovu pred jedenje hleba i to kroz dva primera.

Matej 26:26 - Pashalna večera

Evanđelja sadrže mnoge hebraizme i dodiruju svakodnevni način života Jevreja podrazumevajući da su čitaoci familijarni sa običajima tog vremena i ne zadržavaju se na detaljima objašnjavajući ih. Tako, kada su Gospod i apostoli jeli takozvanu "poslednju večeru", radilo se o proslavi Pashe (Mat 26:17) na kojoj se prema tačno utvrđenom redu jelo gorko zelje, jagnje i bekvasni hleb - maca, uz vino i još neke dodatke.

Dakle, prema običaju svi su ležali oko trpeze dok je Isus, kao najstariji među njima, predvodio ceo ritual. Prvo je podigao hleb da ga svi vide i izgovorio blagoslov Bogu, a potom prelomio i razdelio učenicima. Jevrejski izvori potvrđuju svaku Njegovu radnju do u najsitniji detalj.

A kada su jeli, uze Isus hleb, blagoslovi, izlomi i dade učenicima... (Matej 26:26)

(Isto tako i Marko 14:22.)

Grčki tekst ovde koristi reč eulogeis, koja znači govoriti dobro o, blagosloviti i u Novom zavetu se uvek koristila da označi blagoslov upućen Bogu, ili čoveku. Blagoslov nikada nije bio prizvan nad stvarima, ili predmetima. Mada gramatika u ovom stihu ne precizira da je blagoslov bio upućen Bogu i time ostavlja utisak da se radi o hlebu, upotreba reči i jevrejski običaji ne ohrabruju takav zaključak.

Takođe, veliki broj grčkih rukopisa umesto blagoslovi, imaju zahvali Bogu, a takođe i paralelna mesta govore o zahvaljivanju što potvrđuje da se radilo o blagosiljanju Boga, a ne - hleba, kako to Vukov i još neki prevodi sugerišu. Recimo, Luka isti događaj opisuje ovako:

Tada uze hleb, zahvali Bogu, izlomi ga i dade... (Luka 22:19)

Ista terminologija prati i blagoslov pred ispijanje vina.

I uze čašu i davši hvalu [Bogu] dade im govoreći... (Matej 26:27)

Matej 14:19 - Hranjenje mnoštva

Istovetnu situaciju imamo i kod čuda sa hranjenjem pet hiljada:

I zapovedi da narod poleže po travi, uze pet hlebova i dve ribe, pogleda na nebo i blagoslovi, izlomi i dade učenicima hlebove, a učenici narodu. (Matej 14:19)

(Isto tako Marko 6:41, ali vidi prevod u Luka 9:16)

Međutim, u evanđelju po Jovanu imamo paralelno mesto koje daje više svetla na to o tome šta, ili ko je bio blagosloven,

Isus tada uze hlebove, zahvali Bogu i razdeli onima koji su polegali, isto tako i od riba koliko su hteli. (Jovan 6:11)

Ili u Mateju u opisu hranjenja četiri hiljade.

I zapovedi narodu da poleže po zemlji, 36 uze tih sedam hlebova i ribe, zahvali Bogu, izlomi i davaše učenicima, a učenici narodu. (Matej 15:35-36)

(Isto tako Marko 8:6, ali vidi prevod sedmog stiha.)

Takođe i Pavle u svojim poslanicama izražava istu ideju.

Ja sam, naime, primio od Gospoda što sam i vama predao, da je Gospod Isus, one noći kada je bio predan, uzeo hleb, 24 zahvalio Bogu, izlomio i rekao: ovo je moje telo za vas. (1. Korinćanima 11:24)

(Vidi 1. Korinćanima 10:30, Rimljanima 14:6 i 1. Timotiju 4:4.)

Zaključak

Dakle, isti argumenti koji su primenjeni u analizi Mateja 26:26-27 se mogu i ovde primeniti, jer se radi o sličnim okolnostima sa istovetnim zaključcima. U oba slučaja Isus je:

1. uzeo hleb [čašu vina] u ruke

2. blagoslovio Boga [zahvalio Bogu] koji je dao hleb [vino]

3. prelomio hleb

4. razdelio hleb [vino] učenicima (narodu)

Ni u jednom slučaju nije blagoslovio vino ili hleb, već Onoga koji ih je dao. Ovo potvrđuju kako gramatika i paralelna mesta u Novom zavetu, tako i jevrejski običaji prilikom Pashe kao i u svakodnevnom životu.

Primena

Kao što sam napomenuo u početku, zahvalnost pred obrok je jedan od najlepših hrišćanskih običaja i ako ga sledimo, mi se zaista ugledamo na Gospoda Isusa Hrista. Međutim, da bi naše ugledanje bilo potpuno, naša pažnja treba da bude usmerena na Boga koji je izvor svakog blagoslova, a ne na rezultate blagoslova. Zato kada mu zahvaljujemo pred obrok, blagoslovimo Njega, jer Mu uistinu blagoslov i pripada, Psa 34:1.

Blagosiljaj, dušo moja, Gospoda,

i ne zaboravljaj nijedno dobro što ti je učinio.

Psalam 145:21

Za dalje proučavanje

Iskazi hvale i blagosiljanje u judaizmu uobičajeno počinju rečima, "Blagosloven [hvaljen] si Gospode...", ili "Blagosloven [hvaljen] je Bog..." Pogledaj sledeće stihove i zapazi njihovu strukturu (neki od njih su veoma složeni i nose višestruke blagoslove i hvale): 1. Petrova 1:3-4; Efescima 1:3-14; Matej 11:25; Luka 1:64; Luka 1:68-79; Luka 2:28-32; Matej 9:8; Matej 15:31...

Svi citati Novog zaveta, E. Čarnić. Svi citati Starog zaveta, Vuk-D.

^vrh

BEZUMNI BOGATAŠ

- Aleksandar Birviš

Nebriga za vreme u kom živimo

Kaza im pak priču govoreći:

U jednoga bogatog čoveka rodi njiva. I razmišljaše u sebi govoreći: "Šta da činim, jer nemam u šta sabrati letinu svoju?". I reče: "Ovo ću učiniti srušiću žitnice svoje i sagradiću veće; i onda ću sabrati sva žita moja i sva dobra moja. I kazaću duši svojoj: "Dušo, imaš mnoga dobra sabrana za mnoge godine; počivaj, jedi, pij, veseli se". A Bog mu reče: "Bezumniče, ove noći tražiće dušu tvoju od tebe; a ono što si pripremio čije će biti?". Tako biva onome koji sebi teče blago, a ne bogati se Bogom.  (Lk. 12:16-21)

Kako izgleda kad voz kasni? Jedanput je dežurni otpravnik vozova primio dužnost. Javljaju mu da voz koji stiže u 11.10, stiže u 11.05. Začudio se što voz stiže pet minuta ranije. Objasnili su mu da taj voz kasni 1435 minuta, tj. da je trebalo da stigne juče u 11.10.

Čitali smo o čoveku koji se obogatio, a već je bio bogat. Pokazao se jako zaostalim. Bog mu govori da će umreti već iste noći. Sve to što je mislio da je postigao za možda pedeset, možda sedamdeset godina unapred, to nije unapred nego u zakašnjenju. Međutim, zakašnjenja su opasna.

Neću ovde govoriti protiv bogataša (ima toga na drugim mestima i kod drugih ljudi). Umesto toga želim da razgovaramo o opasnostima što ih donosi kašnjenje, oklevanje, nebriga za vreme u kom se nalazi svako od nas. Bojim se da mi nemamo dovoljno razvijen smisao za vreme.

Uzmimo, na primer, zakašnjavanje na bogosluženje. Crkva nije radna organizacija, nije škola, u njoj se ne meri vreme i ne beleže izostanci. Ljudi navikli na prinudu, u crkvi vide slobodu i čudno im je da treba da budu na vreme kad počne bogosluženje. Međutim, kad se pogleda na vreme kao Božiji dar, kao dragocenost koja se ne može uskladištiti pa koristiti po nahođenju; gubiti takvo blago, greh je protiv darodavca Boga, a greh je i protiv bližnjih koji su razumeli vrednost vremena, a drugi ih ometaju u primanju tih darova.

Sličan greh je i kad u svojim molitvama govorimo više nego što bi trebalo govoriti ili kad ponavljamo što su braća i sestre molili pre nas. Nisam za skraćivanje molitvenih časova nego za kraće i sadržajnije molitve. Nije dobro oduzimati vreme onima koji bi se molili bolje, a ne mogu doći na red. Nepristojno je ponavljati Bogu nešto što on jamačno zna - a znaju i bližnji. Suvišno je i kazati da je i ovim načinom moguće biti nepošten, odn. krasti tuđe vreme.

Najvažnije vreme je kad se naći i kad se susresti s Bogom. Ako promašimo taj trenutak, ode večnost u propast. Niko neće prestati da večno traje, ali će to trajanje provoditi "gde crv njihov ne umire, i oganj se ne gasi" (Mk. 9:44).

"Ove noći", ali ne iznenada

U drugoj poslanici Korinćanima piše: "U vreme pogodno poslušah te, i u dan spasenja pomogoh ti. Evo, sad je najpogodnije vreme; evo, sad je dan spasenja" (2. Kor. 6:2). Iako se borimo za večnost, moramo biti okrenuti kako sadašnjosti tako i vremenu koje dolazi. Veoma je mudro što nam Gospod nije saopštio dan i čas kad će doći. U protivnom bi se naša nemarnost pokazala u punoj meri. Ovako smo pažljiviji i koristimo sadašnje vreme.

Razmišljajmo, radimo, učimo kao da će sve trajati veoma dugo. Međutim, naše moralno i duhovno stanje mora da bude takvo da - ako sad dođe Gospod - možemo reći: "Gospode, evo nas".

Kad ljudi žive u nevoljama, oni pomišljaju na smak sveta. Gube se čovekova bogatstva i on pomišlja: Čim propadam ja, propade selo - čim propade selo, propade svet.

U vreme kad je prvi svetski rat bio završen srušile su se mnoge zamisli i propale mnoge vrednosti, kako materijalne tako i duhovne. U Njujorku susretne jedan prijatelj drugoga i kaže mu:

- Ispunjavaju se proročanstva. Znaš li da će Gospod uskoro doći?

- Znam - odgovara prijatelj - ali i on zna da ja stanujem u 17. aveniji.

Gospod može doći kad hoće. To me neće iznenaditi. Ako hoću da ga dostojno dočekam, to mora biti u svako doba, da srce moje bude spremno, svi odnosi s ljudima ispravni. Neka dođe upravo sada i radujmo se što će doći.

Ako ovakvog stanja nema, sve naše tzv. "pripreme" naopake su, zato što nismo spremni u onom što je bitno, nismo spremni u ovo vreme - a to je sad. "Sad je najpogodnije vreme, sad je dan spasenja" - nemoj odlagati, jer ova noć je možda poslednja tvoja noć.

Misliti danas

Zato treba razmisliti o sledećim stvarima:

Prvo: način življenja. Velika većina živi da bi preživela. Za mnoge je važno, ne šta će uraditi i kako će nešto uraditi, već kako će doći do penzije. Obratno, ima ljudi koji celog života nešto rade i čudimo se kako su uspeli da urade sve što su uradili.

Pogledajte, na primer, Sperdžena. Od njega je malo prevedeno na naš jezik. Zato nam je više poznat iz navoda i razgovora, nego li iz dela. Živeo je od 1834. do 1892. god. U njegovo vreme London je bio jedan od najvećih gradova na svetu. Nije imao automobil, jer ih nije ni bilo. Nije imao kočije. Imao je jednog konja, ne baš osobitog, ali korisnog. U jednom trenutku morao je i njega da proda kako bi namirio potrebe sirotišta što ga je osnovao. U samom Londonu je opsluživao crkvu i hiljade ljudi okupljenih oko nje. Pored toga osnovao je i vodio učilište za propovednike. (Ono i danas postoji i deluje kao rasadnik dušebrižništva i duhovnog govorništva). Takođe je pomagao jednom broju zajednica, starateljstvima za ugrožene. Svrh svega pomenutog Sperdžen je pisao. Svake godine je objavljivao knjigu propovedi. Napisao je "Davidovu riznicu", višetomno delo velikog formata u kom je istumačio sve psalme, naveo važne citate o svakom njihovom stihu pisane do njegovog vremena i dao nacrte za propovedi na svaki red iz Psalama. Objavio je i svoja predavanja i niz drugih dela. Kad je sve to stigao?

Drugo: korišćenje vremena. Među svojim pričama Spasitelj je ispričao i jednu o neplodnoj smokvi: "Neko je imao smokvu posađenu u svom vinogradu, i došao je da traži roda na njoj, i nije našao. Onda je rekao vinogradaru: "Evo, tri godine kako dolazim i tražim roda na ovoj smokvi, i ne nalazim. Poseci je! Zašto i zemlju da slabi?" A on odgovarajući reče mu: "Gospodaru, ostavi je i ove godine dok okopam oko nje i metnem đubrivo. Pa će možda roditi; ako li ne, poseći ćeš je docnije" (Lk. 13:6-9).

Bog te je čekao do danas. Možda će te čekati još godinu dana. Šta, ako je ovo vreme tvoja poslednja prilika? Kad bi znao da ti je ovo poslednja godina života, kako bi je iskoristio? Da li bi i u tom slučaju govorio: "Ne mora baš danas. Može i sutra"?

Koliko je ljudi u ovom gradu koji nikad neće dočekati to "sutra"? Jednostavno, umreće. Koliko će pojedinaca govoriti da sutra uradi ovo ili ono, ali će se sutra isprečiti neke okolnosti iz kojih neće moći da se izvuku. Tako će im propasti i trenutak da čuju vest o Gospodu Isusu.

U Poslanici Jevrejima (2:3-4) postavljeno je pitanje: "Kako ćemo mi izbeći ako ne marimo za tako veliko spasenje, koje otpoče propovedati Gospod, a potvrdiše ga među nama oni koji su čuli, što i Bog posvedoči znacima i čudesima, raznim moćnim delima i razdvajanjem Duha Svetoga po svojoj volji? Nudi nam se veliko i dragoceno spasenje, a mi ga izbegavamo. Nema izbegavanja.

Ne navlačimo li na sebe Božiji gnev? Izbegavajući spasenje vređamo Boga i zameramo mu što ne podešava sebe prema našem vremenu. Ne dolazi spasenje kad se nama sviđa niti kad nama pogoduje. Gospod je odredio najpogodnije vreme. Naše je da to vreme shvatimo i da ga ne propustimo.

Treće: saradnja s Gospodom. Često, makar i učtivo, umemo da naređujemo Bogu. Naučimo jednom: Bogu se ne može naređivati. On je taj koji naređuje.

S Bogom možemo sarađivati. Hvala mu što nam je to omogućio. Blagodarni smo mu što nam je dopustio i omogućio da se nazovemo njegovim saradnicima i da to doista i budemo. On sarađuje sa onima koji su mu potrebni i za šta su mu potrebni. To je jedno od velikih dostignuća. Bog voli čoveka. Ljubav ne voli da je sama. Ona nastoji da ima koga da voli. Bog uključuje čoveka u sve što nazivamo razvojem i rastom.

Naša je krivica ako se ne uključimo u taj rast. Svevišnji nam pruža najdivnije mogućnosti da budemo saradnici u rastu i razvoju. Naravno, mi se priključujemo tako što spasenje počinje opravdanjem. Gospod opravdava grešnika. On hoće da učini da svaka grešnikova nepravda, svaki greh, svako bezakonje, padne u nespomen da bi grešnik mogao biti spomenut pred njim. Bog želi da kaže: "Evo, tu, u Knjizi života, je ime mog sluge". Međutim, on isto tako očekuje da njegove sluge dostojno služe, da budu od onih koji su svagda spremni da ga dočekaju i da budu s njim.

Četvrto: Primer koji opominje. U Nojevo vreme ljudi su bili zauzeti svakodnevnim životom i dugoročnim planiranjem. Rađali se, ženili, udavali, borili i umirali na različite načine. Vreme im je prolazilo u prijateljstvu i neprijateljstvu, u radu i zabavi, u različitim raspoloženjima.

Ljudi su videli da Noje pravi lađu. Za njihove ondašnje pojmove i merila gradilo se nešto izuzetno veliko. Nekima je taj rad bio podstrek da se pitaju: "Čemu to? Nije li to mlaćenje prazne slame?". Drugi su ga ismevali: "Noje, šta to radiš? Biće potop, kažeš. Taman posla. Sve ovo nebo i zemlja čvrsto stoje od sazdanja sveta. Koja voda i kakve kiše i poplave!". Bilo je takvih, verovatno, koji su svaki dan dolazili i gledali kako njihov sugrađanin radi, pa su mu govorili: "Šta se zamaraš? Miruj, počivaj i uživaj. Sinove si poženio, ima ko da ti pomaže i da te odmeni. Ne zamlaćuj se, čoveče!".

Noje je radio. Vredan rad je svojevrsna propoved. Ljudi su doznali da Gospod hoće da kazni čovečanstvo zbog grehova. Trebalo se kajati. Odlagali su. Mislili su: ako je nešto ozbiljno, sačekaće da Noje završi, da se pokaže to što on proriče, pa će tek onda napustiti greh i potražiti utočište.

Međutim, brod je završen. Ušli su koji su trebali da uđu. Ušle su i životinje. Bog je zatvorio vrata. Naišle su velike vode. Počeli su povodnji, voda se pela po planinama. Bilo je kasno. Ako je neko i zapomagao, nije vredelo: niti je Noje čuo, niti je mogao da otvori.

Trebalo je misliti i poslušati. Valjalo je shvatiti opomene Božije. To nije ništa novo, stara mudrost. U Pričama Solomonovima piše: "Čovek koji po karanju ostaje tvrdoglav, ujedamput će propasti, da neće biti leka" (Prč. 29:1).

Svako treba da se zamisli: Bog je dopustio ratove, glad i razne nevolje. Preko njih on nešto želi da nam poruči. To je: "Ljudi, počnite da mislite! Tvrdoglavi, ne zavaravajte sami sebe! Vreme prolazi. Prolaze najbolji dani". Hvala Bogu koji još čeka, ali njegovo vreme je sad ".

Biti Hristov - odmah

Blago onima koji ne oklevaju. Blago onima koji odbacuju sve što smeta blizini Gospodnjoj. Blago onima koji umesto stida pred svetom imaju hrabrosti da kažu: "Bože, evo me. Ti si jedini Bog, jedino uzdanje kom se mogu obratiti, jedini kom se mogu prikloniti. Ti i samo ti".

Gospod je jedina radost, jedini koji će me prigrliti, jedini s kojim mogu ostati. On sve do danas čeka. Dok on nešto očekuje dotle je dobro. Doći će dan kad on više neće čekati. Vrata će se zatvoriti bez obzira da li je čekaonica puna.

Ne treba mnogo mudrosti da se priključiš svom Bogu i da svaki korak učiniš kako je njemu ugodno. On će te voditi i ti ćeš ostati njegov sada i u sve veke.

Beograd, 16.02.1992.

Birviš, Aleksandar. SAGLEDAVANJA - Evanđeoske poruke u naše vreme. Beograd: Alfa i Omega, ?. Str. 73-77.

^vrh

misaone refleksije

TRNJE MOŽE DA RAĐA RUŽE

Gospode, ne molim te za čuda i vizije,

već za snagu za svakodnevni život.

Uči me veštini sitnih koraka.

Učini me pronicljivim i inventivnim kako bih u svakodnevnoj

raznolikosti i raznorodnosti pravovremeno zapazio

svoje spoznaje i iskustva koja me snalaze.

Učini me sigurnim da pravilno rasporedim vreme.

Podari mi veliku osetljivost kako bih pronašao

šta je najvažnije a šta je drugo po redu.

Molim te za snagu da znam za disciplinu i meru

i da ne lutam besciljno kroz život,

već da razumno rasporedim tok dana,

te obratim pažnju na svetle tačke i vrhunce.

Sačuvaj me od naivnog verovanja da

život mora da protekne bez problema.

Podari mi trezvenu spoznaju da su sve teškoće,

svi porazi i neuspesi

prirodni dodatak životu pomoću kojih rastemo i sazrevamo.

Pošalji mi u pravom trenutku nekoga

koji je dovoljno odvažan da mi kaže istinu u ljubavi.

Želeo bih da mogu i tebe i druge uvek da saslušam do kraja.

Istinu ne kažeš samom sebi; uvek ti je govore drugi.

Znam da se mnogi problemi rešavaju kada ništa ne uradimo.

Daj da mogu da čekam.

I sam znaš koliko nam je potrebno prijateljstvo.

Daj da budem dorastao tom najlepšem, najsloženijem,

najriskantnijem i najnežnijem poklonu života.

Podari mi potrebnu maštu kada treba da u pravom trenutku

predam paketić dobrote rečima ili bez njih i to na pravom mestu.

Sačuvaj me od straha da bih mogao da propustim život.

Ne daj mi ono što želim, već ono što mi je potrebno.

NAUČI ME VEŠTINI SITNIH KORAKA!

Iz knjige Jorga Cinka - "Trnje može da rađa ruže". Poezija Egzuperija (pisca Malog princa). Prevela: Rut Lehotsky, Priložio: Žarko Đorđević, Novi Sad.

ŠTA TE UZNEMIRUJE VIŠE?

* Jedna duša koja propada - ili ogrebotina na tvojim novim kolima?

* Propušteno bogosluženje - ili neuspeli posao dana?

* Kada zajednica ne raste - ili kada kupus u bašti ne raste?

* Kada nisi čitao Bibliju - ili kada nisi uspeo da baciš pogled u novine?

* Kada propuštaš dobar biblijski čas - ili svoj omiljeli TV-program ?

* Kada tvoj doprinos za rad u Božijem carstvu ispada manji - ili kada ti se smanji lični dohodak?

* Kada tvoja deca kasne u nedelju školu ili na bogosluženje - ili kada ne stižu na vreme u školu?

* Kada misliš na milione ljudi koji ne poznaju Isusa - ili misao da nemaš toliki uspeh kao tvoj komšija?

Šta te uznemirava više?

Priložio: Žarko Đorđević (Novi Sad)

POČETAK NEVOLJA

- Friday Fax 2003 Issue 27, 4 July

Kao "početak nevolja" Isus u Mateju 24:5-8, nabraja: ratove, glad, kuge i zemljotrese. U velikoj firmi Munič Re (Munich Re), koja se bavi osiguranjima, nedavno je izdat izveštaj o neobičnoj učestalosti velikih i snažnih oluja (tornada) i poplava u 2002. godini. Njihova statistika upoređuje decenije od 1993-2002. sa 1960-tima. Prema tom poređenju broj "velikih katastrofa" gledano na celu zemaljsku kuglu povećava se 2.6 puta (od 27 na 70) a ekonomska šteta sa uračunatom inflacijom iznosi 7.3 puta više, (sa 75.5 na 550.9 biliona dolara).

Rast prirodnih katastrofa kroz decenije

Decenija:

1950-te

60-te

70-te

80-te

90-te

Broj katastrofa:

20

27

47

63

91

Ekonomska šteta

u bilionima dolara:

42.1

75.5

138.4

213.9

659.9

Računate su samo velike prirodne katastrofe koje su iza sebe ostavile teške posledice na cele regione. Izvor: Munich Re, www.munichre.com.

MOLITI ZA NEPRIJATELJE PO IMENU

- Friday Fax 2003 Issue 28, 11 July

"Indijski hrišćani doživljavaju velika progonstva. Nedavno smo čuli kako je veliki broj ljudi proganjao hrišćane u jednom Indijskom gradu," piše iz Davn Ministris (Dawn Ministries) Šeril Vingerd (Sheryl Wingerd). "Kako su tamošnji hrišćani na to reagovali? Na jednoj molitvenoj grupi u tom gradu, sačinili su listu ljudi koji su bili veliki protivnici hrišćanstva i teško su proganjali crkvu – oni su se molili za svakog sa te liste, poimenice! I Bog je intervenisao, svako od njih je doživeo nešto što ih je zaustavilo u njihov progoniteljskoj kampanji sledbenika Isusa Hrista. Jedan od glavnih vođa ovih gonitelja, povredio je svoju nogu veoma ozbiljno, kasnije se pojavila infekcija i lekari su mu savetovali da bi bila poželjna amputacija noge, kako bi se spasio njegov život. Međutim, kod njega su u posetu došli hrišćani, da mole za isceljenje njegove noge. I bio je isceljen! Sada više ne pravi nikakve probleme hrišćanima, kao ni svi drugi koje je on predvodio u gonjenju sledbenika Isusa Hrista." Izvor: Dawn Newsletter No. 71, fax (+1)-719-548-7460.

"RFID" ČIP POD KOŽOM

Američka kompanija Veričip (VeryChip) namerava da ugradi RFID čip ispod kože kao implantat. On bi zamenio veliki broj identifikacionih dokumenata (lične karte, pasoši...) Čip je veličine zrna pirinča, a sadrži jedinstveni broj koji bi se očitovao specijalnim skenerom povezanim na računar. Računar bi dalje pristupao bazi podataka sa detaljima identifikovanog čoveka. Sličan način se duže vreme primenjuje na životinjama. Ipak, RFID identifikacija ljudi bila je predmet opšte rasprave u SAD, čija ga vlada nije prihvatila. Nedavno je ova kompanija svoju tehnologiju ponudila i drugim vladama u svetu.

Izvor: Svet kompjutera, 8/2003. str. 6.

^vrh

Smešna strana...

"NE GREŠI VIŠE"

Saobraćajac je zaustavio sveštenika zbog prebrze vožnje. U momentu kada se spremao da mu napiše kaznu, sveštenik mu reče, "Blago milostivima, jer će biti pomilovani." Saobraćajac mu uruči kaznu i odgovori: "Idi i ne greši više."

MOLITVA ZA BICIKL

Mališan kleči kraj kreveta zajedno sa majkom i bakom, i tiho se moli, "Dragi Bože, molim te blagoslovi mamu i tatu i seku i batu... i molim te, daj mi da lepo spavam."

Odjedanput, pogleda naviše i povika: "I ne zaboravi da mi daš bicikl za moj rođendan!!"

"Nema potrebe da tako vičeš," reče njegova majka. "Bog nije gluv."

"Ne, nije," odgovori dečko, "ali baka jeste."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 19 / 2003.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Najvažnije pitanje današnjice - S. F. Moore

* Džon Viklif - James C. Hafley

* Slediti Hrista i krst - Dietrich Bonhoffer

* Slediti Hrista - Toma Kempinski

* Svedočanstvo - Ljubica Muzički

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

Vaš mali elektronski magazin ovim brojem navršava svoju TREĆU godinu izlaženja.

Za ove tri godine puno se toga promenilo u koncepciji magazina, a verujemo da to nije kraj. Možemo reći da je SIONSKA TRUBA danas stablo koje na sebi nosi više grana i polako, postaje prava "hrišćanska služba", nudeći svom čitalaštvu jednostavne alatke za proučavanje Biblije, e-knjige, forum, e-razglednice, igrice... Sa nestrpljenjem gledamo u budućnost i pitamo se kuda će nas sve to Gospod dovesti, jer "On je taj koji čini da sve raste" (1. Kor. 3:7)

Zahvaljujemo se svima onima koji su nas hrabrili svojim pismima. Zahvaljujemo se onima koji su nam slali priloge i na taj način u ovaj magazin uneli svežine i boje. Nadamo se, da se niste umorili i da ćete imati još što-šta da podelite sa čitaocima SIONSKE TRUBE.

Običaj je, da kada se duva u svećice na rođendanskoj torti - poželeti nešto... Naša želja je da nam četvrta godina službe donese nove saradnike... Braću i sestre sa kojima ćemo zajedno raditi u ovoj Gospodnjoj službi.

Neka Gospod u svemu bude proslavljen a Vi blagoslovljeni kroz službu SIONSKE TRUBE.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

NAJVAŽNIJE

PITANJE DANAŠNJICE

- S. F. Moore

JESTE LI SPREMNI ZA DOLAZAK GOSPODNJI?

"Šta vama govorim, to govorim svima: Bdijte!" Gospod dolazi uskoro. On dolazi kao zaručnik. Dolazi po zaručnicu. On ostavlja svoje dvore i dolazi po nju, jer je željan njene lepote. Lepota zaručnice Hristove prikazana je u svadbenom Psalmu 45 kao "sva lepa." Slava Gospodnja se mnogo puta spominje u Svetom pismu. Jedan prevod reči "slava" prevodi sa "lepota," to znači, lepota Gospodnja. Zato slavimo Gospoda u lepoti Njegove svetosti. Isto tako, Njegova zaručnica po koju dolazi iz neba, prikazana je kao ukrašena u lepoti svetosti. Njena je odeća zlatom izvezena (Ps. 45). Hrist dovodi sebi zaručnicu koja je lepa, i spolja i iznutra. Otkrivenjem Pavle vidi, da će Hrist sebi predstaviti zaručnicu "lepu, bez ljage, bez bore..." Jovan, prorok, unapred je video zaručnicu u nebu. Ono što je video i naglasio bilo je da se ona pripremila.

NAŠA JE ODGOVORNOST DA BUDEMO SPREMNI

O Crkvi prvorođenih se govori kao o devici, što znači, kao o ljudima odvojenim od sveta, za Boga. Pavle piše hrišćanima pod njegovom službom: "... jer sam vas obećao samo jednom mladoženji, da vas kao čistu devicu pred Hrista izvedem." (2. Kor. 11:2). Hrišćanine, da li si lep iznutra? Da li je tvoja duhovna haljina bez ljage i bore? Bog mrzi odeću umazanu telom. On želi da je i mi mrzimo. Henok je tip čoveka koji je bio svetac. On je imao svedočanstvo da je ugodio Bogu. Hrišćanine, da li je tvoj život čist? Da li je tvoje hodanje s Gospodom tako divno da će On poželeti tvoju lepotu? Ako vi ili ja imamo makar jednu stvar u sebi koja je u suprotnosti s Njegovom Reči, ne možemo mu ugoditi. On meri našu ljubav prema Njemu i merom naše poslušnosti prema Njegovoj Reči (Jn. 14:15).

NJEGOVA JE REČ UPUTSTVO ZA NAŠ ŽIVOT

Tokom očekivanja Njegovog dolaska, najvažnija stvar kojom treba da se pozabavimo je da se pripremimo. Mnogi prihvataju kao gotovu činjenicu da su spremni. Prema meri Hristovih vlastitih reči upućenih učenicima, spremnost za preobraženje nije, kao što mnogi pogrešno pretpostavljaju, u tome što su spaseni ili ispunjeni Duhom. Treba ući u Reč Božju i videti kakve uslove On traži za preobraženje i uznesenje sa Njim. U svojoj propovedi (Matej 24 i 25 glava), Gospod predskazuje strašne nevolje koje dolaze na ceo svet. Ukazanim upozorenjima i izričitim zapovestima On opominje svoje učenike kako da izbegnu sud. I On im kaže kako. Nije bez značaja da Njegove reči opreza i opomene nisu rečene Crkvi kao telu, nego pojedincima. "Čuvajte se da vam srce ne oteža od prekomernog jela i pića i od briga ovog sveta, i da vam taj dan ne dođe iznenada." (Lk. 21:34). U originalnom su grčkom reči "se" i "vam" sa specifičnim naglaskom. "Bdijte dakle jednako i molite se Bogu da biste bili dostojni uteći.."(Lk. 21:36). "Blago onom koji je budan i koji čuva haljine svoje..." (Otk. 16:15). U istaknutoj opomeni Gospodnjoj učenicima da budu budni i oprezni, On ih nije ohrabrivao da se uzdaju u svoje iskustvo novorođenja. Niti ih je ohrabrivao da počivaju na bilo kom prošlom blagoslovu, niti im je rekao da se mogu osloniti na ispunjenje Duhom. Gospodnji je naglasak bio na bdijte, pazite, molite. Beg će, prema Hristovim vlastitim rečima, biti moguć pod uslovom da se lično trudimo, i potpuna će nagrada za trud biti ako budemo spremni.

"ŠTO VAMA KAŽEM, TO KAŽEM SVIMA - BDIJTE!"

Ono što je Hrist rekao, trebalo bi da važi za sve nas. Njegova je česta zapovest: "Bdijte!" Bdeti u originalu znači "biti budan," "biti probuđen," "biti u pokretu." U ovom vremenu Njegovog skorog dolaska, On nam kroz upozorenja pokazuje da je jedini način da se utekne od nevolja koje dolaze na celu zemlju "biti budan i moliti bez prestanka" (Mat. 24:42; 25,13; Mk. 13:35; Lk. 21:34-36; 1. Sol. 5:6; 1.Pet. 4:7; Otk. 3:2; 16:15). Ponovo Gospod kaže: "Borite se da uđete... mnogi će tražiti da uđu i neće moći." (Lk. 13:24). Grčki prevod "Boriti se" znači "smrtno se boriti" - smrtno se boriti kako bi se ušlo. Pavle, tražeći da zadobije Hrista kao zaručnika, kaže: "... trčim prema cilju." (Fil. 3:14).

"JEDAN ĆE SE UZETI, A DRUGI OSTAVITI!"

Kako će biti veliko razočaranje bezbrižnih, mlakih i nespremnih u "trenutku bežanja" k Hristu. Sada, pre nego što je prekasno, vreme je za sve nas da se probudimo iz spavanja, da se pokrenemo, da bdimo i molimo, jer su znaci Njegovog dolaska svuda oko nas. Kukolj je sazreo, a takođe i pšenica. Žetva je blizu. Gospod kori svetovne hrišćane Laodikeje govoreći: "Znam dela tvoja. Znam da nisi ni studen ni vreo, izbljuvaću te iz svojih usta." Hrišćanine, da li je tvoj rad za Gospoda, tvoja molitva, tvoje čitanje Biblije, svedočanstvo tvog života u crkvi i javnosti, hladno, vruće ili mlako? Postavi sebi ovo pitanje: "Jesam li ja mudra devica koja doteruje svoj život Rečju Božjom ili sam ona luda? Očekujem li Njegov dolazak, pripremam li se za njega?" Nasuprot današnjim hrišćanima koji vole lagodan i udoban život, kako li se razlikovalo Pavlovo trčanje prema cilju! On se borio u očajnom nastojanju da zadobije Hrista kao zaručnika. Lišio se svakog tereta, trpeo je svaki gubitak da bi mogao u gorljivosti svog nastojanja dosegnuti prvo uskrsnuće od mrtvih (Fil. 3:11).

"TEŠKO BEZBRIŽNIMA U SIONU!" (Amos 6:1)

"Neka budu vaša bedra opasana i sveće vaše zapaljene! I budite kao ljudi koji čekaju gospodara svoga." (Lk. 12:35-36). Danas postoji zid svetovnosti koji deli većinu hrišćana od Hrista i koji sprečava budnost i molitvu. Naše su crkve pune ljudi i žena, koji žive u lenjim bezbrižnostima i sebičnim popuštanjima, i koji su upali u stvari ovog sveta, jer nisu bili budni. Pune su ljudi koji se bezbrižno odnose prema strogim zahtevima od Gospoda, upućenim svima koji žele biti dostojni da uteknu od stvari koje će prevladati svet i stati pred Sinom Čovečjim.

STRAŽARI KOJI ČEKAJU NJEGOV DOLAZAK

"Ali znamo da kad se on pokaže, bićemo slični njemu... i svaki koji tu nadu u njega ima, čisti se, kao i on što je čist." (1. Jn. 3:2-3 LB). "Predstojeći povratak našeg Gospoda je," tvrdi dr. Torej (Torrey), "veliki biblijski dokaz čistog, nesebičnog, posvećenog, nesvetskog. aktivnog hrišćanskog života." Prema apostolu Jovanu, svaki onaj koji ima nadu u Hristov povratak, čisti se. Ljubljeni, pitanje velikog trenutka nije je li Crkva spremna, nego jesi li ti spreman!

Crkva u Laodikeji simbolizuje konačno stanje otpada u Crkvi. Toj mlakoj Crkvi Gospod daje sledeću opomenu i zapovest: "Ja koje god ljubim one i karam, i kažnjavam. Pazi se dakle, i pokaj se! Evo stojim na vratima i kucam. Ako ko čuje moj glas i otvori vrata, ući ću k njemu i večeraću s njim, i on sa mnom." (Otk. 3:20 LB).

Gospod govori da se nalazi sa spoljnje strane Laodikejske mlake Crkve i pokušava ući. Isključen iz Crkve, On se objavljuje pojedincima i zauzima se za njih. Njegov ukor upućen je pojedincima čija dela Bog ne može prihvatiti. Njegova nagrada je za pobednike! (Otk. 3:15-22). On je spreman da zauzme svoje mesto na prestolu, a svima onima koji su celim putem išli s Njim, prema Njegovim merilima savršenosti - pazeći i moleći bez prestanka - daje ovo slavno obećanje: "Pobedniku ću dati da sedne sa mnom na moj presto, kao što ja pobedih i sedoh sa svojim Ocem na njegov presto."

Prva tri poglavlja Otkrivenja daju duhovnu istoriju Crkve od vremena Hristova uznesenja do trenutka Njegovog ponovnog dolaska. U konačnoj analizi o radu svake crkve kroz crkvenu istoriju, Gospod pomno iznosi svoja upozorenja pojedinim članovima tih crkava: "Ko ima uši, neka čuje šta govori Duh crkvama!" Poruka Duha je sedam puta data pojedincima - s oštrim upozorenjem pobedniku.

U originalu u Otkrivenju reč prevedena sa "pobednik" znači "onaj ko je osvojio." Zato u konačnoj oceni Crkve Gospod deli njeno članstvo na one koji su uspeli da osvoje i one koji to nisu. Njegove su nagrade za one koji pobede, a ukor za one koji nisu uspeli.

Ljubljeni, pri kraju vremena ne dopustite da ijedna stvar stane između vas i vašeg Gospoda, ili između vas i bilo kog živog bića. U trenutku Njegovog dolaska niko od nas, osim po Njegovoj beskrajnoj milosti,neće više moći stajati ispred Njega, osim kao pobednik.

On dolazi kao zaručnik. On dolazi po nevestu. Ljubljeni, jeste li duhovno tako lepi da će On poželeti vratiti se sa vama do svog prestola, do svog Oca i svojih anđela?

"Evo idem kao lupež, blago onom koji je budan i koji čuva haljine svoje". (Otk. 16:15 LB)

Izvor: PROPOVEDI, Br. 192.

^vrh

DŽON VIKLIF (JOHN WYCLIFFE)

- James C. Hefley

Sluga je otvorio teška vrata i provirio. Pred njim su stajala četiri svečano odevena fratra.

"Došli smo da obiđemo doktora Viklifa", otpočeo je vođa ove grupe.

"Ali kasno je doba, a moj gospodar teško bolestan".

"Mi smo ovde službeno i moramo ga videti", odvratio je fratar i mimo sluge uđe u bolesnikovu sobu.

"Da?" upitao je slabašno bolesnik.

"Smrt je pred vama, Viklife", prozborio je vodeći fratar s prigušenim zadovoljstvom. "Neka te ganu tvoje pogreške, pa opozovi sve što si rekao na našu štetu."

Džon Viklif, najbolji oksfordski profesor, poznat kao "evanđeoski doktor", ležao je pred njim savladan bolešću. Redovnici su se smejali očekujući smerni opoziv profesorovih nazora kojima je poučavao svoje studente: "Biblija je jedini zakon Crkve. Crkva nije usredotočena u papi i kardinalima, nego je celokupna zajednica izabranih".

Bolesnik je prošaputao svome sluzi: "Pomozi mi da se pridignem". Iscrpljen, bled i jedva kadar da sedi uspravno, okrenuo se fratrima. Oko mu je ulovilo njihov upiljen pogled i snagom koja nije bila njegova, izjavio je: "Ja neću umreti nego živeti! Opet ću obznanjivati zla dela sveštenika i kaluđera!"

Lica plavih od besa i zaprepaštenja, fratri su se smeteni povukli. Bitka Džona Viklifa za slobodu vere u Engleskoj bila je tek na početku. U preostalih nekoliko godina života ovaj znameniti oksfordski profesor sazdao je temelje buduće protestantske crkve u Engleskoj.

Kad je 1320. Viklif rođen, Engleska se, poput ostale Evrope, kolebala u vernosti papi. Kada bi papa išao na ruku neprijateljskom narodu, odnos kraljeva prema njemu našao bi se na testu. Obični ljudi zamerali su teške poreze koje je potraživala crkva i nisu odobravali pokvaren život mnogih sveštenika. Pa ipak, uticaj crkve ostao je snažan, jer je ona u svojim sakramentima zadržavala pravo davanja ili oduzimanja večnog života ljudima. U svesti miliona Evropljana odupreti se crkvi bilo je gore od smrti.

Ali, Džon Viklif bio je drukčijeg kova, kova onoga koji više veruje Božjoj Reči nego ljudskoj.

Njegova je mladost nepoznata, ali se zna da je kao šesnaestogodišnjak dospeo u Oksford, koji je tada imao 30.000 studenata. Jedan od njegovih učitelja, Bradvirdin (Bradwardine), glasoviti matematičar i astronom, duboko ga se dojmio. "Bogoštovlje koje se izvodi pukim vanjskim formama i ceremonijama, nikad ne može zameniti istinsko bogosluženje srca", preporučivao je.

Viklif se tada pripremao da postane sveštenik. Zapazio je da njegovi drugovi studenti smatraju, da im je ispod časti da uče iz "tako elementarne knjige kakva je Biblija". Od njega se nije zahtevalo da čita Bibliju, ali ga je vlastita želja navela da studira latinsku Bibliju, zbog čega su mu prišili nadimak "evanđeoski doktor".

Novembra 1348. Londonom je harala kuga i 100.000 građana je umrlo. Ovaj događaj proizveo je pokajanje u srcu čoveka iz Oksforda. U proučavanju Biblije našao je nov odmor i poverenje u Boga. Nedugo zatim zapisao je: "Tako kad smo bili grešni i deca gneva, Božji je Sin došao... On je umro za nas. Koliko će nas sigurnije spasiti od srdžbe sada kad smo već opravdani njegovom krvi."

Nakon diplomiranja postavljen je za direktora Bajlilova koledža. Osim svojih administrativnih dužnosti predavao je i Bibliju. Studenti su se gurali na njegova predavanja da čuju kako izjavljuje: "Biblija je naše krajnje pravilo - a ne papa!"

Engleska 33 godine nije platila danak papi, i 1365. stiglo je pismo od pape Urbana V. kojim se traži plaćanje. Edvard III. saziva parlament na sednicu i čita pismo. Prisutan je bio i Viklif, a bio je, veoma uticajan savetodavac. Očito je uzbuđenost činovnika tih dana bila rasplamsana upravo Viklifovim predavanjima.

Prvi velikaš je ustao i povikao: "Engleska je stečena mačem i mačem se brani. Neka papa pokuša uterati danak silom. Ja sam, na primer, spreman da se suprotstavim!"

Jednodušnom proklamacijom Edvardov parlament se odupro papi. "Prihvatamo Edvarda, engleskog kralja, a odbijamo Urbana rimskog", izjavili su. Bio je to korak prema nacionalnoj slobodi.

Viklif je postao odvažniji. Osvrnuo se na hordu "redovnika prosjaka" koji su preplavili zemlju. Odeveni u grubu vunenu odjeću, "crni fratri" propovedali su izmišljotine i praznoverje. Sami sebe su nazivali "papinim vojnicima", dok su iznuđivali darove od "vernih". Više su puta otimali decu i zatvarali u samostane. Godine 1333. oksfordski je rektor pisao papi: "Roditelji ne šalju decu u škole otkako ih otimaju tvoji fratri".

Viklif je potpirio vatru "svetim ljudima" optužujući ih za 50 hereza i pogrešaka. "Fratri kažu da je njihova vera savršenija od Hristove", optuživao je. "Oni u svoj red dovlače decu licemerjem, lažima i krađom. Žive poput lordova i šalju idiote da pričaju izmišljotine i laži, te pljačkaju narod". Nije nikakvo čudo da su redovnici željno čekali obuzdanje Viklifovog jezika.

Kad je kralj imenovao šest svojih poverenika za susret s papinim predstavnicima u vezi s raspravom o crkvenoj imovini, Viklif je bio jedan od njih. Sledeći tu službu, imenovan je od kralja Edvarda za paroha u Lutervortu (Lutterworthu), jednoj od najboljih engleskih parohija. Bez sumnje, bilo je to u znak priznanja za njegovu službu sa inostranstvom.

Godine 1371. parlament je predložio da kruna "odstrani sve prelate (ljude koji su bili na visokim crkvenim položajima) iz državnih službi i zameni ih laicima." Optužnica protiv pape sadržavala je stav: "Smrtna kazna i sakaćenje snaći će svakog papskog ubirača koji ostane u Engleskoj." U pozadini tih zakona glavni je uticaj imao "evanđeoski doktor". On je savetovao: "Kardinali i sveštenici su u srcu toliko zaokupljeni svetskim gospodstvom, da ih se ne susreće kako proučavaju i propovedaju evanđelje."

Viklifovo propovedanje i njegov uticaj na parlament pokrenuli su lavinu papinske osvete, koja se obrušavala prema njemu. U februaru 1377. Kortenaj (Courtenay), londonski biskup, pozvao ga je da dođe i odgovara za svoje naučavanje. No, on je došao u društvu dvojice najmoćnijih ljudi Engleske svoga vremena te je otpušten samo sa zabranom propovedanja svoje doktrine.

"Ako je kriv, zašto ga ne kazne?", pitali su se radoznalci. "Ako je nevin, zašto su mu naredili da ćuti? Ako je najslabiji što se tiče moći, je li najjači što se tiče istine?"

Kad je novi kralj Ričard II. došao na vlast, Viklif je pozvan da savetuje njegov parlament. Papska prestonica bila je sada u Avinjonu (Avignonu), i francuski je papa tražio danak od Engleske, iako se Engleska tada nalazila u ratnom stanju s Francuskom. Dati danak značilo bi finansirati neprijatelja. Viklif je zaključio: "Naše kraljevstvo može s pravom zadržati svoje blago za vlastitu obranu". Tada je iskoristio priliku da napadne papino pravo: "Kako je apostol Petar mogao dati tebi ono što ni on sam nije imao?"

Tada je u Englesku stiglo pet papinih bula, u kojima se naređivalo Viklifovo hapšenje i saslušavanje. Viklif je bez kolebanja ponovio svoj nazor da "pape nemaju svetovne vlasti", da "oprost greha neće nikome koristiti sve dok ne dođe oproštenje od Boga, a ni izopštenje ne može nikome naškoditi ako ga Bog nije osudio."

Crkva je izdala drugu zabranu poučavanju Viklifovih "pogubnih doktrina", ali on nije obećao poslušnost.

Godine 1378. šizma (podela) je rascepila papinstvo: papa Urban VI. vladao je u Vatikanu, dok je Klement VII. sedeo na papinskom prestolu u francuskom Avinjonu. Kad je video da se evropski narodi razvrstavaju, Viklif je bio duboko ganut. Napisao je raspravu u kojoj je tražio da "carevi i kraljevi obnove baštinu crkve."

U proleće 1381. "evanđeoski doktor" objavljuje u Oksfordu 12 teza. Prva negira da su hleb i vino u pričesti stvarno telo i krv Hristova. "To su tek simboli Njega", napisao je.

"Jeres!" vikali su klerikalci na to. Sazvan je crkveni sabor u Oksfordu. "Viklifovi stavovi su jeretični!" glasio je zaključak.

Viklif je držao predavanje, kad je činovnik ušao i pročitao mu presudu. "Treba prvo da mi pokažete, da sam u zabludi", rekao je. "Pozivam svoje protivnike da pobiju moja učenja."

"Vi se morate ili stišati ili ćete u zatvor", rečeno mu je.

"Onda ću se žaliti kralju i parlamentu", odvratio je.

Pre nego što se parlament sastao, biskup Kontrenaj, Viklifov stari neprijatelj, sazvao je crkveni sinod. Osuđeno je 10 od 24 Viklifova stavova i naglašeno je da se te "zablude ne smeju naučavati u Oksfordu", ali profesori se nisu složili sa sveštenstvom. Kontrenaj se žalio kralju. Političke okolnosti navele su kralja da se složi sa biskupom. Dao je odobrenje da se zatvori svako ko podržava osuđene stavove.

Ponižen, ali ne i slomljen, Viklif se povukao u svoju parohiju i započeo najveći posao svoga života: prevod Biblije na engleski, za obične ljude i pripremu putujućih propovednika za prikazivanje jednostavnog evanđelja širom zemlje.

Neki su sveštenici učili da je Biblija "štetna za laike", ali Viklif je rekao: "Da ima i stotinu papa i hiljade fratra, ipak ćemo više naučiti iz evanđelja nego od svog tog mnoštva. Budući da je vera Crkve sadržana u Svetom pismu, što ga više poznajemo... to bolje."

Sam je preveo Novi zavet. Stari zavet preveo je njegov prisni prijatelj dr Nikolas Hereford (Nicholas Hereford), a zatim ga je Viklif i delimično revidirao. Budući da nije bilo štampe, uzeo je 100 pisara (prepisivača) da izrađuju prepise. Veoma brzo je potražnja nadmašila prepisivanje i zalihe. Često bi se jednim primerkom služilo nekoliko porodica.

Da osujeti legende i praznoverne priče "crnih fratara", Viklif je pozvao pristalice da narodu propovedaju istinu. Napuštajući svoje posede odlazili su bosi, sa štapom u rukama, odeveni u jednostavnu odeću. Oni su propovedali svuda gde se moglo naći slušalaca. Narod se gomilao oko Viklifovih "siromašnih propovednika", željno upijajući poruku. Dragocene, rukom pisane Biblije čitale su se uz slabo svetlo i zatim predavale drugim gladnim srcima.

Poslednje nedjelje 1384. godine, dok je rukovodio Večerom Gospodnjom, Viklifa je zadesio udar paralize. Prijatelji su ga odneli u krevet, gde je 31. decembra i umro.

Njegova pobožna dela i primer nastavili su živeti. Njegovi sledbenici, Lolardi (Lollardi), proširili su njegove biblijske pouke po celoj zemlji, a Viklifovi spisi su postali dragoceno nasledstvo potlačenih naroda Evrope.

Četrdeset godina kasnije, crkveni je koncil u Nemačkoj odredio da se njegove kosti izbace iz groba i spale. Naređenje je izvršeno, i njegov je pepeo bačen u obližnji potok. Odatle je dospeo u reku, pa i u okean, simbolizirajući tako širenje njegova revolucionarnog učenja po drugim zemljama. Džon Viklif, "zvezda danica reformacije" dao je početno svetlo koje će na kraju dovesti do osvetljavanja celog evropskog horizonta.

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

SLEDITI HRISTA I KRST

- Dietrich Bonhoffer

"I poče ih učiti da Sin čovečiji mora mnogo da postrada i da bude odbačen od starešina, prvosveštenika i književnika, da će ga ubiti i posle tri dana će vaskrsnuti. I to govoraše otvoreno. A Petar ga uze nasamo i poče ga koriti. No on se okrenu i videvši svoje učenike ukori Petra i reče: idi od mene, satano, jer ti ne misliš o onom što je božansko nego o onom što je ljudsko. I dozvavši narod sa svojim učenicima reče im: ko hoće za mnom da pođe, neka se odrekne samoga sebe, pa neka ponese krst svoj i ide za mnom. Jer ko hoće da spase svoj život, izgubiće ga; a ko izgubi svoj život zbog mene i evanđelja, spašće ga. Jer šta koristi čoveku da zadobije sav svet, a život svoj izgubi? Jer šta će čovek dati u zamenu za svoj život? Jer ko se postidi mene i mojih reči u ovom preljubotvornom i grešnom rodu, njega će se postideti i Sin čovečiji kada dođe u slavi svoga Oca sa svetim anđelima." (Mk. 8:31-38)

Poziv slediti Hrista u ovom slučaju je povezan sa Isusovim naveštanjem svoje muke na krstu. Isus Hrist mora trpeti i biti odbačen. To "mora" je po Božjem planu, da bi se Pismo ispunilo.

Trpljenje i odbačenost nije jedno te isto. Isus je u svom trpljenju mogao biti i slavljen. U tom trpljenju je svet za njega mogao pokazati puno saosećanja i divljenja. Ono je, kao tragično, u sebi još moglo nositi i neku vlastitu vrednost, vlastitu čast i ponos, ali Isus je u svom trpljenju bio odbačeni Hrist - Mesija. Ta odbačenost oduzima Njegovom trpljenju svako dostojanstvo i ponos. To je trebalo biti jedno trpljenje bez časti. Trpljenje i odbačenost je sažeta poruka Isusovog krsta.

Smrt na krstu znači trpeti i umreti kao odbačen i ponižen. Isus mora trpeti i biti odbačen zbog božanske nužnosti. Svaki pokušaj da se ta nužnost spreči je sotonski, čak i ako dolazi iz kruga Njegovih učenika, od Petra. Hrist koji trpi je od početka bio sablazan za crkvu, jasno se pokazuje, da ona ne želi jednog takvog Gospoda, i ne želi da, kao Hristova Crkva, prihvati takav zakon trpljenja. Petrov prigovor je negodovanje prema trpljenju. Kroz ovakvo neprihvatanje trpljenja je sotona prodro u crkvu i želi je odvojiti od krsta Njenog Gospoda.

Stoga je za Isusa važno, da naglasak o istini trpljenja jasno i nedvosmisleno prenese i na svoje učenike. Kao što je Isus samo trpeći i odbačeni Hrist - Mesija, tako je i vernik samo učenik Hristov, samo onda ukoliko je odbačen i trpi, ukoliko je sa Njim razapet. Sledba Hrista stavlja sledbenika pod Hristov zakon, tj. pod krst.

"Ko hoće, neka za mnom pođe" - govori Isus. On ih još jednom stavlja pred odluku. To nije nešto što se samo po sebi razume, čak i među učenicima. Niko na takvu odluku ne može biti prisiljen, ona se od nekoga čak i ne može očekivati. Ta odluka mora biti donesena po rečima: "Ako neko" (želi slediti Isusa), i to uprkos svim drugim ponudama! Dakle sve zavisi od odluke da se sledi Hrist. Poziv je otvoren, ne nasilan. Odluka mora bili lična i slobodna.

"Ako me neko želi slediti, neka se odrekne samog sebe." Kao što se Petar odrekao Hrista rekavši: "Ne poznajem tog čoveka", tako sada onaj, ko se odlučio da sledi Hrista, treba samome sebi reći to isto. Samoodricanje se nikad ne može pretvoriti u mučenje samoga sebe ili u praktikovanje asketskih vežbi; ono nije ni samoubistvo, jer se i u tome može provući čovekova vlastita volja. Samoodricanje znači poznavati samo Hrista, a ne više samoga sebe, Njega gledati samo kako pred nama korača, a ne put koji stoji pred nama a kojim je veoma često preteško hodati. Samoodricanje znači: On me vodi i čvrsto se držim Njega.

"Ako neko želi da me slediti... neka uzme svoj krst na sebe." Isusova je milost sastoji se u tome, što je svoje učenike rečju o samoodricanju pripremio za sledeću istinu: Ako smo na sebe zaboravili i ne poznajemo se više, jedino tada možemo biti spremni da nosimo krst zbog Njega.

Ako poznajemo samo Njega, tada više ne osećamo bol i muke našeg krsta, jer vidimo samo Njega i krst Njegov. Da nas Isus nije tako prijateljski pripremio na ovu istinu, ne bi smo bili kadri uzeti i nositi taj krst. Ali on nas je osposobio, da tu tvrdu reč možemo prihvatiti čak i kao milost. Ona nas susreće u radosti dok Ga sledimo i u Njemu nas jača.

Krst nije nevolja ili zla sudbina, to je trpljenje koje nas snalazi zbog naše povezanosti sa Isusom Hristom. Krst nije slučajno, nego nužno trpljenje. To nije trpljenje prouzrokovano našim prirodnim karakterom (egzistencijom), nego usled našeg hrišćanskog karaktera. Krst ne predstavlja samo trpljenje, nego i trpljenje i odbačenost, Međutim, opet je to samo odbačenost radi Isusa Hrista, a ne iz nekog drugog razloga ili ponašanja.

Jadno je hrišćanstvo, koje sledbu Isusa ne uzima više ozbiljno, koje je od Evanđelja učinilo samo jeftinu utehu vere i za koje se prirodna i hrišćanska egzistencija nerazdvojno isprepliću, razumeće krst kao svakodnevnu nevolju, kao nužnost i strah našeg prirodnog života. Ovde se zaboravlja, da krst istovremeno uvek znači i odbačenost, da krstu pripada i sramota trpljenja. Biti odbačen u trpljenju, biti prezren i napušten od ljudi, predstavlja jedno istinsko obeležje trpljenja krsta. Krst znači sutrpljenje sa Hristom - Hristovo trpljenje. Samo povezanost sa Hristom, kako se razume poziv za slediti Ga, može iskusiti pravo značenje krsta. Jadno je hrišćanstvo, koje više nije u stanju razlikovati građansku i hrišćansku egzistenciju, on krst ne može shvatiti.

"Ako me neko želi slediti... neka uzme svoj krst" - on je već spremljen, samo ga treba podignuti. Isus je jasan - da ne pomisli neko, da sam sebi mora pronaći neki krst ili trpljenje. Za svakoga je pripremljen njemu svojstven krst, koji je od Boga određen i odmeren. On mora podneti ono trpljenje i odbačenost koja mu je određena. Za svakoga je to druga mera.

Jednome je Bog odredio veće trpljenje, te mu daruje milost mučeništva, dok drugoga čuva od većih napasti koje prevazilaze njegove snage. Ipak, to je jedan isti krst. I svakom se hrišćaninu zapoveda da ga ponese.

Prvo Hristovo trpljenje, koje svako mora iskusiti, jeste poziv na odvojenje od sveta. To je umiranje staroga čoveka u susretu sa Isusom Hristom. Onaj koji stupa u sledbu, poistovećuje se sa Isusom i u Njegovoj muci i smrti. Ali, krst nije užasni kraj jednog pobožnog i srećnog života, on stoji na početku zajedništva s Isusom Hristom. Opet, svaki Isusov poziv vodi u smrt. Nije važno, moramo li napustiti kuću ili zanimanje kao prvi učenici da bismo sledili Isusa ili kao Luter moramo izaći iz manastira u svetovno zanimanje. U oba slučaja očekuje nas ista smrt, smrt zbog Isusa Hrista, odumiranje našeg starog čoveka zbog Isusovog poziva.

Poziv slediti Ga, to krštenje u ime Isusa Hrista, to je poziv na smrt i život. Hristov poziv, krštenje, nalaže hrišćaninu svakodnevnu borbu protiv greha i đavola. Svaki novi dan sa svojim napastima tela i sveta, navaljuju na učenika. Zadobijene rane i ožiljci koji ostaju, živi su znaci nošenja krsta i zajedništva sa Isusom.

Postoji još jedno trpljenje i sramota od koje nijedan hrišćanin nije pošteđen. Istina je, da je samo Hristovo trpljenje donelo pomirenje svetu, jer je On trpeo zbog greha svog sveta, jer je na Njega pao sav teret duga. No, On svojim sledbenicima daruje ukus svog trpljenja. Zbog toga i na Isusovog učenika, takođe, dolaze kušnja i greh, ljudi ga često prekrivaju sramom i izbacuju kao žrtvenog jarca napolje iz grada. Hrišćanin postaje nositelj greha i duga drugih ljudi. On ne bi mogao izdržati taj teret, kad i sam ne bi bio nošen od Onoga koji nosi sve grehe. On može, snagom Hristovog trpljenja, nadvladati grehe kojima ga drugi ljudi napadaju, tako što im oprašta, da bi i njima se Bog smilovao i oprostio im.

Takav hrišćanin nosi teret drugoga – "Nosite bremena jedan drugoga, jer ćete tako ispuniti zakon Hristov!" (Gal. 6:2). Kao što Hrist nosi naš teret, i mi treba da nosimo teret naše braće; Hristov zakon, koga se treba držati, je nošenje krsta. Teret moga brata, koji treba da nosi, nije samo njegova vidljiva sudbina, njegov karakter i prirodne sklonosti, to je u pravom smislu reči – i njegov greh. A ne mogu drugačije nositi, nego samo ako mu oprostim i to snagom Hristovog krsta u kojem i ja imam učešća. Hristov poziv na nošenje krsta svakog sledbenika uvodi u zajedništvo – kroz oproštenje naših međusobnih greha. Oproštenje greha je Hristovo trpljenje učenika i zapoveđeno je svim hrišćanima.

A kako učenik može znati, šta je njegov krst? On će ga primiti kada počne da sledi Gospoda koji je trpeo, gde će u zajedništvu s Isusom prepoznati svoj krst. Tako trpljenje postaje obeležje Hristovih sledbenika. Učenik nije nad svojim učiteljem. Sledba je "passio passiva", imperativ trpljenja. Zbog toga je Luter mogao na svoju listu, kao jedno od obeležja istinske Crkve uvrstiti i trpljenje. Jedan članak u Augsburškom veroispovedanju definiše Crkvu kao zajednicu onih "koji su progonjeni i mučeni radi Evanđelja".

Ko ne želi prihvatiti svoj krst, ko svoj život želi sačuvati od trpljenja i odbačenosti od strane ljudi, taj će izgubiti zajedništvo sa Hristom, taj ne sledi Hrista. A ako ko izgubi svoj život sledeći Hrista, u nošenju krsta, povratkom sledbi i u zajedništvo sa Hristom, ponovo će ga pronaći.

Ko se stidi Hrista i sablažnjava krsta, taj neka za sebe ne govori da sledi Hrista – on nije u zajednici sa Hristom. Sledba je dragovoljno vezivanje za trpećeg Hrista. Stoga trpljenje hrišćana ne treba biti ništa čudno. Šta više, ono bi trebalo biti samo radost i milost. Izveštaji o prvim mučenicima Crkve svedoče da je Hrist trenutke njihove najveće patnje proslavio i preobrazio, darujući im neopisivu sigurnost svoga prisustva i zajedništva. Zato, iako su bili usred najstrašnijih muka, bili su obdareni neiskazivom radošću i blaženošću. Nošenje krsta pokazalo im se kao jedino moguće nadvladavanje trpljenja. Ovo pak, vredi za sve koji slede Hrista, jer je i za samog Hrista vredelo.

Kao što je Hrist poslušnim nošenjem svoga krsta sačuvao svoje zajedništvo sa Ocem, tako i naše nošenje svoga krsta može nas sačuvati u zajedništvu sa Hristom. Čovek se može osloboditi od tereta svoga krsta, ali se time uopšte ne oslobađa od tereta, on postaje nosač još jednog mnogo težeg i nepodnošljivijeg tereta. On tada nosi breme koje je sam izabrao i samoga sebe. Isus je pozvao sve koji su nosili terete i trpeli, da odbace svoje breme i prihvate Njegovo, koje je blago, i Njegov teret, koji je lak. Njegovo breme i Njegov teret je Njegov krst. Hod sa tim krstom nije nevolja i očaj, nego osveženje, odmor za dušu i najveća radost. Više nismo pod zakonima i teretima koje smo sami sebi natovarili, nego pod bremenom Onoga koji nas poznaje i koji uz to još zajedno sa nama teret nosi. Pod Njegovim bremenom možemo biti sigurni, da je On uvek blizu i da smo zajedno sa Njim. Oni koji Ga slede uzimajući na sebe svoj krst, uvek mogu računati na Njega.

"Stvari ne treba da idu po tvom razumu i logici, nego iznad tvog shvatanja; spusti se u tvoj nerazum i daću ti moj razum. Nerazum je pravi razum; ne znati kuda ideš zapravo znači znati kuda ideš. Moj te razum uopšte ne čini nerazumnim. Avram beše izišao iz svoje zemlje i to ne znajući kuda će. Odrekavši se svega i predavši se mome znanju dođe pravim putem do pravog kraja. Vidiš, to je put krsta, njega ti ne možeš naći, zato te ja moram voditi kao nekog slepca; ne ti, ne neki čovek, ne neko stvorenje, nego Ja, Ja sam. Poučiću te po mome Duhu i Reči kojim putem moraš poći. Ne dela koja ti izabiraš, ne trpljenje koje bi ti hteo, nego ono što te stiže protiv tvoga izbora, protiv tvojih misli i požuda, tu sledi, tu te zovem, tu budi učenik, ovo je pravo vreme, tvoj je Učitelj došao" (Martin Luter).

(Skraćeno i parafrazirano.)

^vrh

SLEDITI HRISTA

- Toma Kempinski

1. O imitiranju Hrista

i preziranju svih zemaljskih taština

"Ko sledi mene, ne hoda po mraku", govori Gospod (Jn. 8:12). Tim Hristovim rečima smo savetovani da imitiramo Njegov život i Njegove navike. Ako želimo biti potpuno prosvetljeni i oslobođeni od svake slepoće srca, neka naše glavno nastojanje bude studiranje života Isusa Hrista.

Učenja Isusa Hrista su bolja od svih saveta svetaca, i ko ima Njegovog Duha pronalazi skrivenu manu. No, postoje mnogi koji su čuli evanđelje, ali malo mare za Njega, jer nemaju Duha Hristova. Ko poželi da iskreno razume Hristove reči, mora se potruditi da živi onako, kako je On živeo. Mora živeti Hristov život.

Šta dobro činiš ako na učeni način iznosiš istine o Božjem Trojstvu, a nedostaje ti poniznost. Na taj način prezireš to Trojstvo! Istina je, da čoveka svetim ne čini učenje i znanje, već život pun vrlina, čini da on bude prihvaćen od Boga. Draže mi je, da Trojstvo i ne definišem. Jednostavno, da ne umem to. Jer kakvo će mi dobro doneti da znam i celu Bibliju na pamet, kao i sve filozofske principe, ako živim bez milosti i ljubavi Božje? Taština nad taštinama, sve je taština, sem ljubavi Božje i služenja Njemu.

Najveća ludost je tražiti carstvo nebesko kroz stvari ovoga sveta. To je taština, tražiti i verovati u bogatstvo, koje će nestati. Taština je i biti slavan, sav naduvan od ponosa. Taština je u udovoljavanju požuda i želja tela, zbog kojih će se jednoga dana morati snositi kazna. Taština je želeti dug život, a malo se brinuti o tome da ga mudro (dobro) proživiš. Taština je brinuti se za danas, a ne pripremati se za ono šta zasigurno donosi sutra. Taština je ljubiti stvari koje brzo prolaze a ne gledati napred, gde večna radost boravi.

Često se podseti na izreku: "Oko se ne može nagledati, niti se uho može naslušati." (Prop. 1:8). Uvek okreći svoje srce od ljubavi prema vidljiv stvarima, a predaj ga ljubav za stvari koje su nevidljive, jer ko ide za svojim zlim požudama i strastima, prlja svoju savest i ne nalazi milost Božju.

2. Imati ponizno mišljenje o sebi

Svaki čovek prirodno ima želju za znanjem, ali šta koristi imati znanje bez straha Božjeg? Zaista, ponizni seljak koji služi Bogu je bolji od ponosnog intelektualca koji zapostavlja svoju dušu, zbog studiranja zvezda. Ko sam sebe dobro poznaje, postaje mali u svojim vlastitim očima i nije srećan kada ga ljudi slave.

Ako bih ja poznavao sve stvari na svetu a ne bi imao milosrđa, kakvu korist od toga bi imao pred Bogom, koji će me suditi po delima mojim?

Kloni se velike želje za znanjem, jer u tome ima mnogo opasnosti i obmana. Intelektualci vole da se predstavljaju kao učeni i da ih nazivaju mudrima. Postoji mnogo stvari u znanju koje malo ili čak loše utiču na dušu, a oni koji sebe zaokupljaju pitanjima koja ne vode spasenju - su veoma nemudri.

Mnoge reči ne zasićuju dušu, ali dobar život umiruje um i čistom savešću stavlja svoje pouzdanje u Boga.

Što više znaš i bolje razumeš, to ćeš ozbiljnije biti suđen, ako tvoj život ne napreduje u svetosti. Nemoj biti ponosan, zato što si učen ili poznaješ veštine. Radije se boj, zbog talenata koji su ti dati. Ako misliš da znaš mnoge stvari i da ih razumeš veoma dobro, shvati da u isto vreme postoji mnogo stvari o kojima ne znaš ništa. Stoga, nemoj se pretvarati da si mudar, već priznaj svoje neznanje. Zašto sebe da dižeš iznad drugih, kada postoje drugi koji su učeniji od tebe, i mnogo kulturniji od tebe?

Ako želiš da učiš i ceniš nešto vredno, onda sebe smatraj kao nekog nepoznatog i malog – beznačajnog. Istinsko poznavanje i preziranje samoga sebe je najbolji i uvek savršen savet. Razmišljaj o sebi kao o beznačajnom, a o drugima uvek misli kao o velikim, boljim i mudrijim. Ako vidiš drugoga da greši javno ili da čini ozbiljan prestup, nemoj sebe onda smatrati boljim, jer ne znaš koliko tebi fali da ne padneš u greh. Svi ljudi su krti (lomljivi), ali ti moraš priznati da niko nije krći od tebe samog.

Iz knjige IMITATION OF CHRIST, Thomas Kempis. Knjiga prva, I. i II. poglavlje.

Toma Kempinski je rođen 1380. godine u Holandiji. Bio je kaluđer koji je živeo u zajednici "braća zajedničkog života". Njegova knjiga "Slediti Hrista" se ubraja među hrišćanske svetske klasike.

^vrh

SVEDOČANSTVO

- Ljubica Muzički (Beograd)

Operacija slepog creva nije uopšte teška, ni opasna, ali u mom slučaju je malo drugačije i želim da ispričam kako je Bog bio dobar prema meni.

Moje ime je Ljubica Muzički, bolujem od mišićne distrofije od rođenja, već 39 godina sam vezana za invalidska kolica. Na trajnom sam smeštaju u Domu za telesne invalide na Bežanijskoj Kosi u Beogradu.

No, bolesti ne biraju žrtvu, i kad je počelo da me boli slepo crevo, morala sam u bolnicu. Nisam se bojala operacije, niti mi je to bio neki problem. Moj veliki problem je taj, što ne mogu dugo da ležim u krevetu, pogotovo ne na leđima, zbog velike deformacije tela i kontraktura. Takođe, ne mogu sama da se pomeram.

Sve vreme koje provedem u krevetu je tokom noći, tih 7-8 sati, i to uvek samo na desnoj strani, u određenom položaju bez okretanja i pomeranja, jer jedino tako mogu da ležim sve to vreme.

Veliko pitanje je bilo, "Bože kako ću ja posle operacije ležati nekoliko dana, kad ne mogu izdržati ni 24 časa u krevetu". Ali... Najdivnija stvar je to, što je i Bog znao da ja to ne mogu i divno se pobrinuo za mene.

Prvi momenat u bolnici sam se osećala jako sama, ali duboko u sebi sam verovala da će se moj Bog pobrinuti za me. Biće teško, ali neću biti ostavljena. Znala sam, da On ima vlast nad svim okolnostima.

I naravno, morala sam ležati, a medicinske sestre koje tamo rade nikako nisu mogle biti pored mene da me nameštaju i pomeraju onoliko koliko i kako je to meni trebalo. Zato mi je Bog poslao mnoge sestre iz Crkve da budu sa mnom i da mi pomažu u mojoj nemoći. U stvari, bile su sa mnom non-stop, i danju i noću. Dolazile su na smenu, po par sati svaka, i tako osam dana. Zaista ne bih mogla bez njih. Doktori u bolnici su mimo svih pravila dozvolili sve to i dali mi dvokrevetnu sobu, za mene i moje posete.

Ne mogu da prestanem da se divim Bogu i da mu zahvaljujem za sve, što je tako savršeno isplanirao. Sestre su bile iz Crkve Božije, Pentekosne, Baptističke i jedna sestra iz Pravoslavne Crkve, koja je još i medicinska sestra, pa mi je dosta pomagala i sa svoje stručne strane.

Divno je bilo gledati svu tu Božju ljubav na delu. Kako je samo divno mirisala i kako se tada tamo rascvetala ljubav Božja! Neke medicinske sestre koje tamo rade pitale su: "Pa dobro, ko ste vi?" Tada im je svedočeno.

Sretna sam i zahvalna Bogu što sam u to vreme mogla i mojoj rođenoj sestri, koja je ateista, a dolazila mi je par puta u bolnicu, malo govoriti o Božjoj ljubavi i šta Isus meni znači, jer je i ona bila zatečena, iznenađena i nije mogla da veruje svojim očima videvši toliko ljubavi i humanosti na jednom mestu.

Bilo mi je teško i bila sam slaba, ali moje srce se radovalo u Bogu. Bog se proslavljao tada u toj bolnici. Uprkos, patnji i trpljenju svuda okolo.

I ovde, u Domu me neki pitaju kako sam izdržala u bolnici, jer znaju za moj problem ležanja, a ja im onda govorim o Božjoj dobroti prema meni.

Rana je brzo zarasla i nije me ni bolela, jedino ove moje koščice. Četiri dana sam primala samo infuziju i dosta povraćala, te sam potpuno izgubila snagu. Jedva sam počela da jedem. Nisam imala snage ni u kolicima da sedim.

Kada sam izašla iz bolnice još uvek sam bila jako slaba, pa mi je došla mama. Ostala je sa mnom, jer sam još uvek morala dosta da ležim a bez stalne tuđe pomoći, to je nemoguće. Ona je bila ovde osam dana. Jeste ona dosta stara, bolesna i nemoćna, ali mi je ipak bila od velike pomoći. Zahvalna sam Bogu i za tu mogućnost, da malo duže budem sa mamom i sestrom, jer one ne mogu često da dolaze u posetu.

Za sve ovo vreme Bog mi je, stvarno dao sve ono što mi je bilo potrebno, i taman onoliko koliko mi je trebalo.

Tako je to u ovoj suznoj dolini. Uvek neko trpljenje, ali možemo se pouzdati u Boga, koji sve drži pod kontrolom i koji sve izvodi na dobro. I zato nas poziva da zahvaljujemo za nevolje.

"Ne samo, pak, to nego se hvalimo i nevoljama, znajući da nevolja trpljenje gradi; A trpljenje iskustvo, a iskustvo nadanje; A nadanje neće se osramotiti, jer se ljubav Božija izli u srca naša Duhom Svetim koji je dat nama." (Rim. 5:3-5)

^vrh

misaone refleksije

HRIŠĆANSKE FRAZETINE,

FRAZE, FRAZICE, FRAZIČICE...

- Priložio: Žarko Đorđević (Novi Sad)

Kad kažemo: Ako bude Božja volja...?

Mislimo: Nema šanse da Bog odgovori na ovo!

Kad kažemo: Hajde da se ukratko pomolimo!

Mislimo: E, sad ću da im otpropovedam, a moraju da slušaju!

Kad kažemo: Mislim da to nije moj duhovni dar.

Mislimo: Ma, begaj bre, nađi nekog drugog!

Kad kažemo: Agape večera.

Mislimo: Žurka, brate, i klopa do stropa.

Kad kažemo: Čudesni su Božji putevi.

Mislimo: Nemam pojma o čemu je reč!

Kad kažemo: Ne osećam da me Duh vodi.

Mislimo: Ma, sve je to bljak!

Kad kažemo: Ostao sam u jutarnjoj meditaciji.

Mislimo: Brate, ne da sam odsovio nedeljno jutro!

Kad kažemo: Ona je tako osetljiva na glas Duha.

Mislimo: Au, kakva sanjarka!

Kad kažemo: Moliću se za tebe.

Mislimo: Možda ću te se setiti dok noćas budem tonuo u san.

Kad kažemo: Večeras je molitvena grupa.

Mislimo: Vreme je da pretresemo ko, šta, gde, s kim...

Kad kažemo: Stavi sve u Božje ruke.

Mislimo: Ne, nemoj od mene da tražiš pomoć!

MRTVA CRKVA

- nepoznati autor

U jednu malu varošicu došao je novi pastir. Odmah je odlučio, da u prvih pet dana obilazi domove i porodice, da bi se predstavio varošanima pozivajući ih na njegovo prvo bogosluženje koje će održati u nedelju.

Kada je nedelja došla, crkva je bila potpuno prazna. Niko nije došao. Onda je pastir odlučio da u lokalne novine stavi oglas. U oglasu je pisalo: "Zbog smrti crkve u našem gradu, svako od nas je dužan da prisustvuje njenoj sahrani. Sahrana će se obaviti u nedelju, posle podne. Pružimo našoj crkvi pristojnu hrišćansku sahranu."

U nedelju posle podne veliko mnoštvo znatiželjnog sveta okupilo se na "sahrani". Ispred propovedaonice u crkvi nalazio se, jedan zatvoren mrtvački sanduk okružen cvećem. Kada je pastir održao svoju malu propoved, uobičajnu za ovakve prilike, otvorio je sanduk i pozvao zajednicu, da priđu i odaju poslednju počast njihovoj preminuloj crkvi.

Ljudi su bili veoma znatiželjni, da vide šta je u sanduku, tj. Kako izgleda leš "mrtve crkve", pa su počeli da ustaju i u redu prilazili sanduku. Čim je pogledao u sanduk, svaki "ožalošćeni", brzo je odvraćao svoj pogled i pognute glave, i sa osećajem krivice bi odlazio.

Pastir je u sanduk postavio veliko ogledalo, u kome je svako mogao da vidi svoj lik.

POSMRTNI GOVOR UPUĆEN NEKOM DRUGOM

- nepoznati autor

Naša crkva je ove nedelje, u tragičnoj smrti izgubila jednog veoma važnog i uvaženog člana. To je naš dragi Neko Drugi.

Njegovo odsustvo je stvorilo veliku prazninu u našoj crkvi, koju će teško bilo ko drugi da ispuni. Neko Drugi je sa nama delio svoj život mnoge godine, Neko Drugi je učinio mnogo više za svakoga od nas, nego mi nekom drugom – to je nešto što moramo otvoreno priznati.

Kad god je trebalo neki posao uraditi u crkvi, ili propovedati, učiti decu u nedeljnoj školi, ugostiti i dati prenoćište braći sa strane, niko se toliko često i požrtvovano nije prijavljivao, kao naš dragi Neko Drugi. On je bio velika inspiracija i podsticaj starešinstvu naše crkve, jer Neko Drugi je bio tu da uradi sve što je trebalo da bude urađeno.

Takođe, veoma poznata stvar svima nama je ta, da je Neko Drugi bio najveći darovatelj. Kad god bi se pojavila finansijska potreba bilo nekog brata, sestre ili misionara. Neko Drugi je dolazio i ispunjavao njihove potrebe koliko je mogao.

Neko Drugi je bio divna osoba, ponekad nam se činilo da je poput nekog natčoveka, ali to nam se možda samo činilo, on nije bio ništa više od nas. To što ga je činilo natčovekom su bila naša velika očekivanja položena u njega, da će on, Neko Drugi uraditi za nas.

Danas, Neko Drugi nije više među nama! I mi se pitamo šta ćemo raditi?

Neko Drugi nam je ostavio divan primer, ali ima li neko ko je voljan da ga sledi? Ko će uraditi stvari koje je Neko Drugi uradio?

Ako se neko od vas pita: "Ko će ovo, ili ono uraditi?", znajte da se više ne možemo osloniti na Nekog Drugog.

ELEKTRONSKI ČIPOVI ZA STRANCE

LONDON – Britanska vlada planira da azilantima koji stižu u Veliku Britaniju ugrađuje elektronske čipove kako bi nadležne vlasti u svakom trenutku mogle da prate njihovo kretanje, tvrdi štampa u Londonu, prenosi Tanjug.

Jučerašnji "Indipendent on sandej" ekskluzivno saznaje da britanska vlada ima tajni plan za daljinsko praćenje stranaca koji traže azil u Britaniji. To će vlastima omogućiti da u svakom trenutku uđu u trag tim licima, koja se često kriju jer pošto-poto pokušavaju da ostanu u zemlji.

Visoki zvaničnik britanskog Ministarstva unutrašnjih poslova rekao je da još nema planova da se ovaj postupak odmah uvede u Britaniju, ali to, kaže on, ne isključuju mogućnost da u budućnosti dođe do primene takvog sistema.

Na Aljasci i Floridi u SAD već se, podseća list, primenjuje pilot šema za elektronsko lociranje kretanja azilanata, koji se često dovode u vezu s kriminalom i terorizmom.

Izvor: GRAĐANSKI LIST. Ponedeljak, 29.9.2003.

KINA: LEKCIJA OD ČIKA LIU

- Friday Fax 2003 Issue 31, 15 August

Kada kineski evanđelisti odlaze iz svojih kućnih grupa (crkvi) da evangeliziraju, oni iza sebe imaju jaku molitvenu podršku starijih žena, koje mole sa takvim žarom, da su satima bukvalno licem okrenuta ka podu, u suzama. Ove žene žive zato, bukvalno da bi molile i slavile Boga, one ne stoje iza evanđelista već leže ili kleče. Jednom je takozvani čika Liu, jedan od starijih evanđelista, sa ovom molitvenom podrškom posetio jedno selo u blizini Ančenga (Acheng). Ljubaznog srca, zakucao je na vrata jedne kuće i zapitao da li im može predstaviti Evanđelje. Ljudi su ga isterali iz sela. Liu se povukao i počeo moliti za porodicu koja ga je odbila i isterala iz sela. Posle toga ponovo je ušao u selo i zakucao na ista vrata. Ovaj put su ga polili vodom i ponovo isterali iz sela. Liu nije odustajao, ponovo je molio za njih i ponovo otišao do njihovih vrata, da im kaže kako je važno da se pokaju i veruju u Sina Božjeg, Isusa Hrista. Ovaj put ljudi su ga prebili štapovima i motkama, i proklinjali ga zbog njegovog dosađivanja. Liu je čekao sedam dana, da mu prođu rane, a onda je ponovo zakucao na ista vrata. Ukućani su bili zatečeni i zaprepašćeni što se opet pojavio. Pozvali su ga da uđe unutra, a glava porodice je naredio da svi dođu i da saslušaju šta ovaj čovek ima da im kaže. Tada je ujak Liu počeo da im propoveda Evanđelje. Cela porodica je bila dirnuta u srce i presvedočena o svojoj vlastitoj grešnosti, svi su primili Hrista i odlučili da ga slede. Izvor: Asia Harvest, fax (+66)-53-800665; www.asiaharvest.org.

MOLITVA NEUTRALIŠE OKULTNU PRAKSU

- Friday Fax 2003 Issue 39, 10 October

Viktor Čourije (Victor Choudrhie) izveštava o mladiću Jajakeru (Jayaker), čiji slučaj jeste tipičan primer molitvene moći u evangelizaciji i osnivanju novih crkava. "Jajaker je mladić, koji je došao u kontakt sa hinduističkom sektom Sadhus (putujući monasi) u svom rodnom selu. On je padao u trans, tokom njihovih obreda, a zatim odlučio da im se i priključi. 10 godina je živeo sa njima, polu nag, uzimajući hašiš i druge teže droge i praktikujući okult. Onda, je odlučio da se priključi okultnoj sekti Rajnaš Ašram (Rajnish Ashram) u Poni (Poona).

Zatim je od nekog neznanca čuo Evanđelje, to ga je probudilo i doneo je odluku da se preda Hristu i da Ga sledi. Jednog dana je sa svojim prijateljem, Raju otišao u selo Ujaun (Ujjaun), gde su se sreli sa hindu sveštenikom koji je obavljao neke okultne obrede. Jajaker je zamolio Raju da moli za njega (da ga pokriva molitvom) dok će on prići svešteniku i neutralisaće - u Isusovo ime, njegove mantre, koje je ovaj recitovao.

Sveštenik je bio skamenjen, jer nije mogao više da pomeri svoje ruke, da bi prineo žrtvu idolu. Uzviknuo je: 'Neka druga sila je na delu!' Kada je sveštenik ponovo pokušao da prinese žrtvu, njegove ruke opet ga nisu slušale.

Jajaker i Raju pripadaju grupi hrišćana iz Ujaina, koja se priprema za svedočenje na Kumbh festivalu, na koji će doći 20 miliona hindusa." Izvor: Choudhrie family, Madhya Pradesh, India.

^vrh

Smešna strana...

MOLITE ZA MENE

Na nedeljnom bogosluženju, jedan osmogodišnji dečak je bio veoma nemiran. Roditelji su pokušali sve ne bi li ga umirili, ali izgledalo je da gube "svaku bitku".

Na kraju nervozan otac je uzeo dete i užurbano se sa njime uputio napolje iz sale.

Dečak je odmah shvatio ozbiljnost novonastale situacije, te dok ga je otac nosio, počeo je da viče zajednici: "Molite za mene! Molite za mene!"

SLEPI MIŠEVI

Tri sveštenika su se našla na zajedničkom ručku i prijateljski ćaskala.

Jedan se žalio kako svakog leta ima probleme sa slepim miševima koji se nastanili na tavanu i zvoniku crkve. "Probao sam sve, sa bukom, otrovima, mačkama – ništa ih ne može oterati." Žalio se sveštenik.

Drugi sveštenik ga je pažljivo slušao i burno dodao: "Ja imam isti problem, imam slepe miševe na tavanu, zvoniku, ali i u podrumu. Takođe, sam sve probao, zvao sam i profesionalne istrebljivače gamadi, ali bez uspeha."

Sada se javi i treći sveštenik: "Ja sam moje slepe miševe proglasio za članove crkve. Od tada, počeli su brzo da umiru i odlaze. A sada posle dve godine, nema više ni jednoga..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 20 / 2004.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Svođenje računa i bilansa - S. Stebel, Vsetin

* Božja priprema za Božić - Galin E. Jordan

* Isusov rodoslov - "Borba za dušu"

* Da li si svestan koliko si dragocen? - Jelena Dir

* Nova pesma - Pavel Lešťan

* Svedočanstvo - Antonia Tot - Cvetnarov

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

među ljudima se često može primetiti priča o "brzom prolaženju vremena", a ovi razgovori su nekako najučestaliji pred kraj stare ili na početku nove godine. Ljudi govore: "Eto, već će Nova godina a stara kao da je počinjala juče."

Zaista, vreme brzo prolazi a Crkva Isusa Hrista provodi svoje poslednje dane ovde na zemlji, pre svog slavnog vaznesenja Gospodu u susret. Crkva će biti uzeta sa zemlje i iz vremena, u Njegovu prisutnost i večnost. Ova istina bi trebalo da nas još više motiviše u negovanju našeg odnosa sa Gospodom i radu za Njega - da pametno iskorištavamo ovo malo preostalog vremena.

Bez odlaganja bi trebalo sve "naopake" stvari u našem životu dovesti u red dok još imamo vremena. Sa ljubavlju i opraštanjem izgladiti sve odnose sa drugim ljudima, gorljivije moliti, propovedati Evanđelje nespašenima, više se angažovati u radu svoje lokalne zajednice, više davati, žrtvovati za Gospoda, dok još imamo vremena.

Dakle, dragi naši čitaoci, pošto "vreme brzo leti", pametno ga koristimo. Ne odlažimo poslove i odluke za Gospoda. Uradimo što treba da bude urađeno. Propuštene šanse nam se možda neće više ukazati, jer već sutra možda više neće biti vremena.

Ako bude volja Gospodnja i "vremena", vidimo se u 2004!

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

SVOĐENJE RAČUNA I BILANSA

- S. Stebel, Vsetin

"A kad oni to slušahu nastavi kazivati priču; jer beše blizu Jerusalima, i mišljahu da će se odmah javiti carstvo Božije. Reče dakle: Jedan čovek od dobrog roda otide u daleku zemlju da primi sebi carstvo, i da se vrati. Dozvavši pak deset svojih sluga dade im deset kesa, i reče im: Trgujte dok se ja vratim. I građani njegovi mržahu na njega, i poslaše za njim poslanike govoreći: Nećemo da on caruje nad nama. I kad se on vrati, pošto primi carstvo, reče da dozovu one sluge kojima dade srebro, da vidi šta je koji dobio. Tada dođe prvi govoreći: Gospodaru! Kesa tvoja donese deset kesa. I reče mu: Dobro, dobri slugo; kad si mi u malom bio veran evo ti vlast nad deset gradova. I dođe drugi govoreći: Gospodaru! Kesa tvoja donese pet kesa. A on reče i onome: i ti budi nad pet gradova. I treći dođe govoreći: Gospodaru! Evo tvoja kesa koju sam zavezao u ubrus i čuvao. Jer sam se bojao tebe: jer si čovek tvrd: uzimaš šta nisi ostavio, i žnješ šta nisi sejao. A gospodar mu reče: Po tvojim ću ti rečima suditi, zli slugo! Znao si da sam ja tvrd čovek, uzimam šta nisam sejao: Pa zašto nisi dao moje srebro trgovcima, i ja došavši primio bih ga s dobitkom? I reče onima što stajahu pred njim: Uzmite od njega kesu i podajte onome što ima deset kesa. I rekoše mu: Gospodaru! On ima deset kesa. A on im odgovori: Jer vam kažem da će se svakome koji ima dati: a od onog koji nema uzeće se od njega i ono što ima. A one moje neprijatelje koji nisu hteli da ja budem car nad njima, dovedite amo, i isecite preda mnom." (Luka 19,11-27)

Dolazi kraj stare i početak nove godine i to je vreme, kada se svode stari računi. U bilansiranje života spada i svođenje računa. Kada se ovo spomene, mnogi pomisle na porodično svođenje računa sa njegovim mnogobrojnim stavkama. Beležimo sve prihode i rashode da bismo kasnije sa platom mogli bolje da planiramo. Planiramo popravke, krečenje, dogradnju... I to je opet neka vrsta svođenja računa. Neki se računovodstvom bave profesionalno; svi se preračunavamo u martu kada podnosimo poreske prijave i izračunavamo porez koji smo obavezni da platimo državi. Vrlo brzo smo naučili da poštujemo poreske državne organe, i nikome ne pada na pamet da zanemari obaveze koje proizilaze iz zakona.

Obratimo pažnju na još jedan vid računovodstva! O poslednjim događajima čovečanstva koje treba još da se dogode, govore mnogi stihovi u Novom Zavetu. Od poslednjih stvari zavisi i večni život i ulazak u Božje kraljevstvo, koje je uslovljeno novim rođenjem. Kako živimo kao hrišćani na zemlji? Kako se pored nas uvećava Božja milost? Kako upravljamo sa poverenim nam darovima i sposobnostima? Sve to je sastavni deo nauke o poslednjim stvarima - eshatologiji. Reč Božja nas uvodi u oblast ovog najvažnijeg računovodstva, koje bi mogli slobodno nazvati "završna poreska prijava", možda bolje "celoživotna poreska prijava" ili možda najbolje "ekonomski rezultat našeg hrišćanskog života".

I. Nada u dolazak Gospoda Isusa pravi podele

U Lukinom evanđelju je, nasuprot Matejevog, vidljiva razlika u broju kategorija ljudi o kojima se govori u ovoj priči. Čovek dobrog roda koji će postati kralj simbolizuje Gospoda Isusa Hrista. Deset slugu predstavljaju nanovorođene ljude, od kojih trojica predstavljaju različite tipove hrišćana. Neprijatelji koji nisu želeli da se podvrgnu njegovoj vlasti predstavljaju ljude koji odbijaju Hrista grubim, indirektnim načinom.

Uvod ove priče nam govori da je Hristov drugi dolazak neizbežna činjenica. Gospod će doći! Često možemo čuti štetne reči o skorom dolasku Božjeg carstva. Pogrešno je izračunavati godinu, mesec ili dan Isusovog dolaska, ali ispravno postupamo ako Ga očekujemo. I učenike je interesovalo kada će Gospod ponovo doći. Kad je Isus spasio Zakeja, upravo su išli iz Jerihona u Jerusalim, da slave Pashu - predivan praznik, pomen na oslobođenje Izraelaca od Egipćana moćnom Božjom rukom. Ovaj praznik je u učenicima bio praćen mislima o dolasku Božjeg carstva i Mesije. Pre svega kod Jakova i Jovana, koji su hteli da budu što bliže Isusu. Svaka Pasha je iznova raspaljivala ovu vatru. Čekali su Gospoda svakog trenutka, a imali su o njegovom dolasku, vlasti i obliku vladavine potpuno pogrešno mišljenje.

Dok su jedni očekivali Mesijin dolazak vrlo skoro, drugi ga uopšte nisu očekivali. Štaviše, javno su govorili da ne žele takvog cara. To što se odigravalo u priči desiće se i u stvarnosti. Gospod Isus će doći da caruje bez obzira da li to ljudi žele ili ne. Želje ljudi uopšte nisu važne. Nemojmo stavljati glavu u pesak, nego se suočimo sa Biblijskom istinom - Gospod Isus će doći drugi put kao Car i Gospodar. One ljude, koji ga ne primaju kazniće večnom odvojenošću od sebe. Mi, hrišćani, ne negiramo njegov dolazak, jer verujemo Njegovim rečima. Da li smo spremni za vreme njegovog dolaska? Da li se spremamo za Njega svojim načinom života?

II. Zašto je mogao

čovek dobrog roda da sudi svojim slugama?

Kada je bogati gospodar odlazio u daleku zemlju, da tamo preuzme kraljevstvo, poverio je desetorici svojih slugu deset kesa, da sa njima trguju. Tumači evanđelja upozoravaju da se kod Mateja spominju talanti, dakle velika suma novca. (Talanat = 60 mina = 6000 denara, tj. plata za 6000 radnih dana. Mina kod Luke 19,13 = 100 denara, a to je otprilike plata za 3 do 5 meseci.) Da li je bila poverena velika ili mala suma novca uopšte nije bitno. Slugama je dat taj novac da ga obrću. Svih deset je dobilo jednaku sumu. I svi Isusovi učenici su imali jednako poslanje:

Idite dakle i naučite sve narode krsteći ih va ime Oca i Sina i Svetog Duha, učeći ih da sve drže što sam vam zapovedao; i evo ja sam s vama u sve dane do svršetka veka. Amin. (Matej 28, 19-20 RDK)

To je poslanje sa kojim može svaki hrišćanin "da obrće". Drugo moguće tumačenje se odnosi na način života:

A svima govoraše: Ko hoće da ide za mnom neka se odreče sebe i uzme krst svoj i ide za mnom. Jer ko hoće dušu svoju da sačuva, izgubiće je; a ko izgubi dušu svoju mene radi onaj će je sačuvati. Jer kakvu će korist imati čovek ako sav svet pridobije, a sebe izgubi ili sebi naudi? (Luka 9,23-25 RDK)

Prva dvojica predstavljaju one koji su izgubili život za Hrista. To su bili obrtnici koji su trgovali za Isusa. Izgubili su svoje interese da bi dali čast svom Gospodu. Prvi je zaradio deset kesa, drugi pet. Zarada je bila velika - za svaku minu vlast nad jednim gradom. Preduzimati za Hrista se isplati.

Primetimo koja je nagrada: za vredan trud velika odgovornost, još više posla u Božjem carstvu. Osim toga kod preduzimljivih sluga je vidljiva zadivljujuća unutrašnja promena - iz njih više ne govori ponos i uobraženost:

Gospodaru! Kesa tvoja donese deset kesa. (Luka 19,16 RDK)

Ne ja, nego Božja milost. Možemo li ovako govoriti o rezultatima svog rada za Gospoda? Da li možda sebi ne pripisujemo zasluge za sve što smo za crkvu i Gospoda uradili?

III. Po tvojim ću ti rečima suditi zli slugo!

Prva dvojica slugu predstavljaju hrišćane koji rade za Gospoda - veru potvrđenu delima. Treći sluga je slika formalnih hrišćana - proklamovanu veru bez dela, mrtvu. Hteo je da sačuva svoj život a ustvari ga je izgubio. Zašto?

1. Matej govori da je bio lenj. Možda je radio nešto u sekularnoj oblasti, ali je svoj dar milosti potpuno zanemario.

2. Nije poznavao Gospoda. Znao je da je tvrd čovek, da uzima ono što nije ostavio i žanje ono što nije posejao. Međutim, nije znao za milost. Nije znao da je sve Božji dar i da je sve to za nas Bog uradio.

3. Nije znao i nije primio dar. "Evo tvoja kesa..." Ovim je hteo da kaže: "Sačuvao sam tvoju kesu netaknutu, trebalo bi da mi budeš zahvalan što ti je takvu neoštećenu vraćam." Plašio se da rizikuje. Ništa neće pokvariti, ali ništa neće ni uraditi.

4. Žalosno je što mu je i ta jedna kesa bila oduzeta. Njegova kasa je bila prazna, zato što ništa nije zaradio, bilo mu je oduzeto i ono što je imao.

Kakva je žalosna sudbina formalnih hrišćana! Proći će vatrom stida i neizmernog razočarenja. Kakva će biti njihova promocija pred Gospodom. Videće kako neki dobijaju diplome a oni će proći samo tako, bez i najmanje pohvale. Njihov sopstveni stav će ih uveriti o njihovoj nerazumnosti. Desiće se nepopravljiva greška!

Zaključak

Živimo u vremenu koje nas svojim intenzitetom odvodi od večnog cilja, od završnog svođenja računa. Pre toga nismo imali tako izuzetne prilike da realizujemo svoje sposobnosti. Možemo da se bavimo preduzetništvom, da studiramo, da putujemo, zarađujemo, jednom rečju možemo da realizujemo svoje snove. Zaustavimo se i procenimo da li bi smo mogli da se ubrojimo u one dobre sluge. Da li se trudimo toliko za Gospoda da bi naša kesa zaradila drugih pet ili deset kesa?

Brine me to što neki od vas, zbog studija ili zaposlenja, ne praktikuju post ili ne posećuju časove biblijskog naučavanja. Mnogi ljudi zbog sopstvene ispraznosti i nedostatka vremena su smanjili broj odlazaka u crkvu - ne samo na molitvene sastanke, nego i na biblijske časove. Drugi opet nisu istrajali u službi pevanja, u praktičnoj pomoći. Nisu bitne tvoje brige, bitan je završni račun tvog života.

Želim da postaknem verne, koji nisu dozvolili da ih zavede svet svojim mamcima i koji vredno rade na poslu, ali i u crkvi. Svedoče o Isusu i kada ne vide rezultate. Proučavaju i grade telo Hristovo. Sa svetskog gledišta oni su izgubili svoj život zato što gube vreme za Hrista. Nakon istrajnog truda jednom će reći: "Gospode, tvoja kesa nije ostala zakopana, nego je donela drugih deset." Amin.

Prilikom svođenja završnog računa našeg života ostaće nam to što smo uštedeli za sebe, a nedostajaće nam to što nismo poklonili drugima.

Izvor: Zapas o dušu (Borba za dušu), br. 43, dec. 1995. Prevod sa slovačkog jezika: Branko Milijašević.

^vrh

BOŽJA PRIPREMA ZA BOŽIĆ

- Galin E. Jordan

Isus je došao u pravom trenutku istorije

U mnogim crkvama mesec pre 25. decembra prestaje uobičajeni rad. Sva nastojanja se posvećuju dolazećim božićnim svečanostima. Svi to činimo uprkos tome što skoro sigurno znamo, da 25. decembar nije datum Isusovog rođenja.

Bog ne stavlja svoj pečat odobravanja na neznabožački praznik plodnosti usred zime. Iako je vekovima Božić hrišćanska godišnjica, još uvek se zadržavaju neznabožački elementi. Za mnoge odane hrišćane je savremena komercijalizacija ovog datuma pomalo otužna, ali mora se reći da je Bog temeljito pripremao i stvarni Božić.

Mir

Dve stotine godina rimskog mira bile su deo ove pripreme. Ukoliko neko nije živeo u borbi, verovatno ne zna šta rat zapravo znači. On može da spreči uspešnu evangelizaciju. Za vreme Isusovog rođenja rimski mir je vladao celim svetom. Koliko god seže zapisana istorija, nije postojalo ništa slično pre Isusovog vremena, a isto tako ništa slično nakon isteka te dve stotine godina. Da li je to bila puka slučajnost ili Božija ruka nad istorijom? Bez tog mira, Isusova religija bi teško napredovala. Rat bi izgradio prepreke u najvećem broju država sveta. Mir pomaže evangelizaciju. Bog se postarao za svoje u vreme kada je to bilo važno.

Putovanje

Druga priprema se sastojala u lakoći i bezbednosti putovanja. To su omogućila dva neobična uslova. Rimljani su zbrisali gusarenje sa Sredozemlja. Time je otvorili morske puteve. Čovek je mogao da putuje bilo kuda duž Sredozemlja, bez opasnosti i sa lakoćom. Ovo su iskoristili misionari. Ne samo da su Rimljani zbrisali sa mora gusare, oni su se postarali i za lakoću i bezbednost putovanja po kopnu. Izgradili su puteve u one delove imperije do kojih se nije moglo stići morskim putem. Bili su to dobri putevi sa stanicama vojne straže, gde su putnici mogli bezbedno da noće. Putevi su bili čuvani i kontrolisani. Poticalo se putovanje. Ništa slično ranije nije postojalo. Da li su ti rimski putevi, kao arterije povezivanja razgranate imperije, bili izgrađeni samo iz vojnih razloga? Ili su se kretali u Božjem pravcu, premda toga nisu bili svesni? Pavle je mogao da putuje čitavim civilizovanim svetom zahvaljujući baš tim putevima. Bili su toliko dobro građeni da su još i danas isto tako dobri.

Jezik

Događale su se još važnije stvari. Postojao je jedan sveopšti jezik. Nije to bio jezik rimskih osvajača, nego je pripadao narodu koga su Rimljani okupirali: grčki jezik. Ljudi dosad još nisu izmislili bolje sredstvo komunikacije. Klasični antički grčki se menjao širokom upotrebom, ali je ipak zadržao dovoljno od svoje izražajnosti da prenese skoro bezgraničnu raznolikost nijansi značenja. Ovaj jezik je, takođe, imao sposobnost da na tačan način izražava misli, tako da je moguće prevesti ga na skoro sve jezike sa visokom verodostojnošću.

Isus je rekao svojim apostolima da evangeliziraju - i skoro u čitavom civilizovanom svetu bilo je moguće razumeti njihovu poruku. Bio je to trgovački jezik. Ovaj univerzalni jezik je omogućio širenje Evanđelja a da ljudi nisu morali mukotrpno da uče jezik.

Grčki je postao lingva franka starog sveta zahvaljujući osvajanjima Aleksandra Velikog i kasnije helenizaciji njegove imperije. I premda nije poznavao Boga, već tvrdio da je utelovljenje Ahila, i ne znajući šta zapravo čini, on je postao Božje oruđe da vrši pripreme za dolazak našeg Gospoda.

Očekivanje

Drugi faktor koji je omogućio evangeliziranje sveta bio je prodorni uticaj sveopšteg iščekivanja. Ono nije postojalo samo u Palestini, gde je versko tlačenje izazivalo mesijanske nade u božanske intervencije. To iščekivanje je bilo rašireno po čitavom starom svetu. Svi su očekivali da će se nešto dogoditi, čak i izvan sveopšte helenističke civilizacije.

Za neznabošce to je bilo manje određeno nego za Jevreje koji su očekivali izbavitelja sa svim njegovim političkim naglašavanjem. Svi su očekivali neki izvanredni događaj koji će promeniti tok istorije. Dolazak mudraca sa Istoka, vođenih zvezdom bila je samo jedna manifestacija ove sveopšte nade. Nije poznato kako ili kada se to iščekivanje pojavilo. Božji načini i postupci u istoriji nisu uvek vidljivi. No, to ne negira njihovu stvarnost.

Ljudi su mislili. Umni ljudi su shvatili slabost politeizma (mnogoboštva). Zanimljivo je da je najsnažniju osudu neznaboštva koja je ikada napisana, napisao Platon, i sam neznabožac u svojoj "Republici". Vredi tu knjigu pročitati.

Kada je počelo da se naveštava hrišćanstvo, čak i običan čovek mogao je da vidi da je bilo superiornije u odnosu na politeizam. Hrišćanska poruka je bila etički uzvišenija i pothranjivala je u čoveku idealizam. Tako je sopstveno razmišljanje pripremalo čoveka da odbaci neznaboštvo. Po Božjem proviđenju se Isus rodio "kad se navršilo vreme". Svet je bio spreman za njegov dolazak. Bio je nešto novo što je ispunilo prazninu.

Pismenost

Još nešto što je pomoglo da se širi Isusova religija, bila je pismenost. I ponovo, bilo je to poput našeg iskustva u Japanu. Živeli smo, eto, među pismenim ljudima, načitanijim od našeg sopstvenog naroda, a ipak su bili politeisti.

Bili su poput starog sveta Isusovog vremena, obrazovani, ali neznabošci. Jevreji se s pravom nazivaju "narod Knjige". Ovo je isto toliko tačno za hrišćane. I oni su bili narod knjige - Novog zaveta - već krajem prvog veka.

Novi zavet je došao u taj pismeni svet u Grčkoj. Grčki se mogao čitati bilo gde. Isusova religija je došla onima koji su bili upili učenja grčkog sveta, ali su bili oplemenjeni uzvišenijom etikom Judaizma. Hrišćanstvo je naveštalo još uzvišeniji sistem etike, zasnovan na Božjoj ljubavi i usredsređen u najuzvišenijoj osobi koja je ikada živela. Pročitajte u originalu; priča njegove životne karijere nosi "odjek istine". Pismeni stari svet je omogućio da se Isusov poziv stavi na raspolaganje svima koji su umeli da čitaju.

I helenistički Judaizam je pripremio tlo za sejanje reči o Isusu. Judaizam je u Jerusalimu stagnirao. Držanje zakona obuhvatalo je samo reči, dok duh je bio mrtav. Legalizam je bio iznad poimanja - neshvatljiv. Običan čovek nije se mogao podčiniti sitničarenjima fariseja.

U jevrejskoj dijaspori bilo je drugačije. Tamo su bogobojazni Jevreji došli u dodir sa rimskom i grčkom mišlju. Povremene posete hramu bile su nemoguće. Rimski kalendar nije bio usklađen sa sedmodnevnom sedmicom. Umni neznabožački prijatelji su pronašli bolji način života i bogosluženja putem naučavanja po sinagogama. Ustupke koje su nejevrejske zajednice silom nametale svakodnevnom životu Jevreja u dijaspori, imale su za posledicu slobodoumnije Jevreje, koji su poštovali Boga po sinagogama. Shvatili su da se Bog brine i za neznabošce kao što se brine za Jevreje. Bog je koristio rasejanje da sprovede svoje namere.

Pavle je koristio sinagoge kao otvorena vrata za ulazak u neznabožačke narodne zajednice. Pobožni neznabošci su tamo štovali Boga. I shvatili su da je Pavlova poruka nešto za čim su njihova srca već odavno čeznula, nešto što im nije dala ni jedna druga religija. Njegova poruka se zasnivala na činjenicama koje su mogli proveriti i prihvatiti.

Imamo i previše područja priprema, a da bi se mogu protumačiti kao slučaj. Ovo objašnjava jedna mala matematička vežba. Antropolozi nam govore da je civilizacija nastala negde pre 10.000 godina. Mislite sada na stvarno vreme koje je bilo potrebno za svaku od ovih priprema. Pretpostavite slučaj da su se sve te pripreme dogodile istovremeno. Brojka zapanjuje, jer čini matematičku nemogućnost.

Zar je mogla da postoji bolja priprema za Božić od Božjeg načina - tako što će osigurati da se vest o Isusu razglasi širom tadašnjeg sveta?

Izvor: ISKRE, 12/1989.

^vrh

ISUSOV RODOSLOV

- "Borba za dušu"

Istorijske zapise o rođenju Isusa Hrista i proroštva o Njegovom dolasku svi jako dobro poznajemo. Pa, ipak će pažljivi čitalac Biblije uvek naći nešto novo i zanimljivo. Na prvi pogled se čini da Biblija sama sebi protivreči. Radi se o rodoslovu Gospoda Isusa.

Peto poglavlje Prve knjige Mojsijeve sadrži rodoslov od Adama do Noja i njegova tri sina, posebno se osvrćući na Sema. U 1. Moj. 11,10-26 rodoslov se nastavlja od Sema sve do Avrama. Dalje nastavlja u Matejevom evanđelju 1,1-16, od Avrama do Josifa, Isusovog odgajatelja, sina Jakovljevog. Međutim, Luka 3,23-38 navodi Isusov rodoslov obrnutim redosledom, od Ilije Marijinog oca sve do Adama.

U Bibliji čitamo sledeće stihove:

I taj Isus imaše oko trideset godina kad poče; i beše, kao što se mišljaše, sin Josifa sina Ilijinog, Sina Matatovog, sina Levijevog, sina Melhijinog, sina Jenejevog, sina Josifovog, Sina Matatijinog, sina Amosovog, sina Naumovog, sina Eslijinog, sina Nangejevog, Sina Maatovog, sina Matatijinog, sina Semejinog, sina Josifovog, sina Judinog, Sina Joaninog, sina Risinog, sina Zorovaveljevog, sina Salatiilovog, sina Nirijinog, Sina Melhijinog, sina Adijinog, sina Kosamovog, sina Irovog, Sina Josijinog, sina Elijezerovog, sina Jorimovog, sina Matatovog, sina Levijevog, Sina Simeunovog, sina Judinog, sina Josifovog, sina Jonanovog, sina Elijakimovog, Sina Melejinog, sina Mainanovog, sina Matatinog, sina Natanovog, sina Davidovog, Sina Jesejevog, sina Ovidovog, sina Voozovog, sina Salmonovog, sina Naasonovog, Sina Aminadavovog, sina Aramovog, sina Esromovog, sina Faresovog, sina Judinog, Sina Jakovljevog, sina Isakovog, sina Avraamovog, sina Tarinog, sina Nahorovog, Sina Seruhovog, sina Ragavovog, sina Falekovog, sina Everovog, sina Salinog, Sina Kainanovog, sina Arfaksadovog, sina Simovog, sina Nojevog, sina Lamehovog, Sina Matusalovog, sina Enohovog, sina Jaredovog, sina Maleleilovog, sina Kainanovog, Sina Enosovog, sina Sitovog, sina Adamovog, sina Božijeg. (Luka 3,23-38 RDK).

Ovde je tačno naznačeno da Adam potiče direktno od Boga, i da nije imao ništa zajedničko sa nekakvim majmunskim ili ljudskim precima. To nije sve što nas poziva da se zamislimo. Vidimo da rodoslov ide obrnuto, od rođenja Sina do Adama, jer je Luka naglašavao Isusa kao čoveka. Stihovi počinju ovako:

I taj Isus imaše oko trideset godina kad poče; i beše, kao što se mišljaše, sin Josifa sina Ilijinog...

Prema stihu iz Luke, Josifov predak je Ilija, a prema Mateju Josifov otac je bio Jakov. Koji je stih tačan? Ko je Ilija? Josifov ili Marijin otac? Biblijski komentari na engleskom jeziku na ovaj problem gledaju mnogo dublje, i zato dolaze do zaključka da je Ilija bio biološki otac Marijin a ne Josifov. Primetimo da rodoslov kod Mateja ide od Davida ka Josifu, suprugu Marijinom, od koje je rođen Isus. Od Davida zato što Matej opisuje Isusa kao cara.

A Jakov rodi Josifa, muža Marije, koja rodi Isusa prozvanog Hrista. (Matej 1,16 RDK)

Ovde je rođenje Isusovo naglašeno i vezano za majku Mariju, dok se ne vezuje za Josifa! Kako bi Josif bio Isusov biološki otac Marija ne bi bila ni spomenuta u ovom rodoslovu, i bilo bi isto tako kao i u prethodnim stihovima napisano da je Isus, kako se mislilo, sin Josifov.

Sveti Duh, uvek kada je reč o poreklu imenuje muške roditelje, mušku genetsku lestvicu. Uveren sam da je to zato što je najpre bio stvoren čovek a od njega žena. Takođe, iako je žena prva sagrešila, uveren sam da se grešna narav genetski nasleđuje posredstvom oca a ne majke. Jer ni Isus nije od majke nasledio grešnu narav, nego samo lik grešnog tela, iako je 23 hromozoma poticalo od nje. Posredstvom Marije je Isus sin čovečji. Zato može da nam da spasenje, jer je sa nama genetski vezan.

Istina je, da je Ilija bio otac Josifov, tako piše u Lukinom evanđelju, ali kao što sam već rekao, genetska grana po ocu je ta koja je za Boga bila značajna. Zetovi i snaje se u mnogim narodima i kulturama nazivaju sinovima i kćerima, iako nisu biološki sinovi i kćerke. Naprimer i engleski izraz "son-in-law" znači "sin po zakonu", dakle zet.

Dalje, primetimo, da je po Mateju to bio Jakov, koji je izričito rodio biološkog oca Josifovog. Sa druge strane Luka je samo kostatovao da je Josif bio Ilijin sin. Luka ne govori da je Ilija rodio Josifa. Kada bi tako bilo napisano, to bi bio nerešiv problem, jer Ilija i Jakov nisu mogli da rode jednog te istog Josifa. Biološki otac Josifov je mogao da bude samo jedan od njih dvojice. Josif nije mogao da ima dva biološka oca. Za Jevreje je to mogao biti sin, i rođen i priženjen. Činjenicu da Luka opisuje Marijin rodoslov potvrđuje i to što je potpuno drugačiji od Josifovog, koji navodi Matej.

Poznati su pokušaji da se oba rodoslova nekako sintetizuju, ali je to prosto nemoguće. Matej navodi Isusovo carsko poreklo, i pokazuje da Isus potiče od cara Davida pa sve do Josifa, iako Josif nije Isusov biološki otac. Josif je bio Isusov zakonski otac a ne biološki, isto kao što je Josif bio sin Ilijev. Zato je Ilija bio ustvari Marijin biološki otac, dakle onaj koji je rodio nju.

Matej prikazuje Isusa kao cara i zato počinje nabrajanje sa time da je Isus sin Davidov itd. (Adam nije spomenut). Luka opet prikazuje Isusa kao čoveka, i zato rodoslov ide sve do Adama, koga je Bog stvorio.

Svi komentari, za koje znam, (osim češkog biblijskog rečnika), se slažu u tome da je Ilija zakonski otac (svekar) Josifov a takođe i Marijin biološki otac.

Tu je i totalan dokaz da Luka navodi Marijin a ne Josifov biološki rodoslov. Pogledajmo u Starom Zavetu šta kaže prorok Jeremija:

Je li taj čovek Honija ništav idol izlomljen? Je li sud u kome nema miline? Zašto biše isterani, on i seme njegovo, i bačeni u zemlju, koje ne poznaju? Ovako veli Gospod: Zapišite da će taj čovek biti bez dece i da neće biti srećan do svog veka; i niko neće biti srećan od semena njegovog, koji bi sedeo na prestolu Davidovom i još vladao Judom. (Jeremija 22,30 RDK).

Samo što se u Matejevom evanđelju, u Josifovom rodoslovu, ovaj prokleti čovek pojavljuje pod imenom Jehonija! Iz toga proizilazi da Josifov biološki potomak ne sme i nikada ne može da sedne na Davidov presto! Zato Josif ne može da bude Isusov biološki otac, jer će Isus sesti na Davidov carski presto!

Sa druge strane Luka navodi rodoslov u kome Honija po Starom Zavetu i Jehonija po Novom Zavetu uopšte ne postoje. To znači da Ilija nije pod Jehonijinim - Honijinim prokletstvom, i zato njegov potomak - Marijin sin može da sedne na Davidov presto. Takođe iz toga proizilazi da Marija, biološka kći Ilijina i biološka majka Isusova, nije potomkinja Jehonijina - Honijina, i njen sin - Isus ispunjava sve preduslove da sedne na Davidov presto!

Ponekad nam se čini - u ovakvim slučajevima - kao da Biblija ima greške i nelogičnosti. To jednostavno nije moguće, jer je Biblija - Reč Božja! Samo dubljim izučavanjem možemo doći do ovakve povezanosti ljudi i događaja, koji prividne protivrečnosti mogu samo da otklone, ali će nas pored tog navesti i na takve Biblijske akorde i melodije, koje verovatno nikada ne bismo ni čuli, da nije ovakvih prividnih kontroverznosti. Sveti Duh je majstorski pisac, i jako dobro zna gde treba da nas zaustavi, da bi smo o Hristu saznali još više.

Izvor: Zapas o dušu (Borba za dušu); dec. 1995. Preveo sa slovačkog: Branko Milijašević.

^vrh

DA LI SI SVESTAN

KOLIKO SI DRAGOCEN?

- Jelena Dir

I mi poznasmo i verovasmo ljubav koju Bog ima k nama. Bog je ljubav i koji stoji u ljubavi u Bogu stoji i Bog u njemu stoji. (1. Jvn. 4:16)

Mnogi od nas ne razumeju koliko veliku ljubav i milost Bog ima prema nama i koliko smo mu baš iz tog razloga izuzetno važni i dragoceni.

Jedna od slabosti koja snažno utiče na Hrišćane je osećaj bezvrednosti i nevažnosti. Ako se tako osećamo ne možemo biti ponizni, jer nemamo ništa u čemu bi se ponizili. Kada smo svesni da nešto vredimo onda možemo da se ponizimo. Radi toga je potrebno znati zašto sebe da smatramo važnim. Zašto si važan?

Da bismo bolje shvatili zašto smo bitni Bogu potrebno je da se vratimo u vreme našeg stvaranja i pada koji je neposredno posle toga usledio i doveo nas do odvajanja od Boga, što uopšte nije bio plan za nas. Bog je želeo da ima zajednicu sa nama od postanja sveta i to je i bila svrha našeg postanka.

A stvori Gospod Bog čoveka od praha zemaljskoga i dunu mu u nos duh životni i posta čovek duša živa (1. Moj. 2:7); to je naše poreklo. Veoma smo ponizno stvoreni, ali su nam nebesa bila obećana. Formirani smo od praha zemaljskog i duhom Božjim oživljeni. Zahvaljujući tome imamo obećanje večnoga života.

Bog je Adamu poverio posao, da brine o vrtu i da ga čuva. Kada je zmija posetila Evu, Adam nije bio u blizini i ona je pod uticajem zmije počela da dovodi u pitanje Božiju zapovest, Božiju reč. Njegovom greškom je Eva u tom momentu bila bez zaštite. Kada počnemo da dovodimo u pitanje istinitost Božije reči, potpadamo pod uticaj sumnje i krajnji ishod je nevera koja nas odvodi u nepokornost. Pad čovečanstva je usledio kroz Adama, mada je praktično sproveden kroz Evu i sada svi mi snosimo posledice tog pada. No, u svojoj neizmernoj milosti Bog je imao plan da se sa nama pomiri i taj plan je bio Isus.

Jer je sin čovečiji došao da nađe i spase što je izgubljeno. (Luka 19:10)

Možemo da se uverimo da Bog nikada nije odustao od svoje zemljane tvorevine koju je oživeo svojim duhom.

Jer kako po Adamu svi umiru tako će i po Hristu svi oživeti. (1. Kor. 15:22)

Zato sada imamo našeg divnog posrednika Isusa koji nas miri sa Bogom:

Jer je jedan Bog i jedan posrednik Boga i ljudi, čovek Hristos Isus. (1. Tim. 2:5)

Sve ovo pokazuje koliko je ogromna ljubav Božija ka nama i koliko Mu je stalo do nas kao i do naše ljubavi k Njemu.

Sledeći stih može da nam pomogne da još bolje razumemo koliko Mu značimo:

Još je carstvo nebesko kao blago sakriveno u polju koje našavši čovek sakri i od radosti za to otide i sve što ima prodade i kupi polje ono. (Mat. 13:44)

Ako protumačimo da je polje ovaj svet, a blago narod Božji, to jest - ti i ja, možemo da vidimo da je Isus bio spreman da umre za to blago u polju. Platio je cenu za ceo svet, ali nije želeo ceo svet već samo svoj narod. Platio je cenu za nebitno polje da bi uzeo blago koje je našao vrednim i dragocenim - tebe i mene. Toliko Mu je stalo do tebe i toliko si Mu značio, uopšte nisi nevažan, niti nebitan, a još manje bezvredan. Ekstremno si važan i vredan pred Njim, da je platio za tebe svojim životom.

Potrebno je da postanemo svesni svoje prave vrednosti. Bog ne misli da smo bezvredni, pa zašto bi mi to mislili? To nije po Pismu, nije po Njegovoj reči i On ne želi da tako razmišljamo. Ne treba da se izvinjavaš za ono što jesi, ti si upravo ono što je Bog želeo. On te želi baš onakvog kakav si, mada ne želi da te ostavi takvog, već hoće da te promeni da budeš nalik Njemu, kao i u početku pre pada Adama.

Evo još jedan primer iz Pisma da si neizmerno dragocen i vredan:

Još je carstvo nebesko kao čovek trgovac koji traži dobra bisera, pa kad nađe jedno mnogoceno zrno bisera otide i prodade sve što imaše i kupi ga. (Mat. 13:45,46)

Taj biser je veoma dragocen i taj biser si ti. Zbog muka i tegoba u životu misliš da te je Bog zaboravio i da mu nisi važan, ali to nije tačno. Isus je sve predao na krstu tebe radi da bi te kupio - baš tebe i tvoje slabosti, tvoja nerazumevanja, tvoje neuspehe, padove, tvoje frustracije, usamljenosti, strahove. Umro je za tebe na krstu i vaskrsao i sada stoji sa desne strane Bogu i za tebe se moli.

Pomisli samo na tren da si biser koji Isus drži na svojim izranjavljenim dlanovima punim ožiljaka, gleda te i kaže: "Umro sam za tebe, jer te volim. Toliko si mi mnogo značio da sam bio voljan razapeti se na krstu, da bi ti večno živeo."

Ako imaš poteškoću da prihvatiš da si neizmerno važan Gospodu, ne boj se već samo veruj; molitvom možeš rešiti taj problem. Predaj Mu na momenat sve svoje misli i reci:

Gospode Isuse, hvala Ti što si umro za mene i dao svoj život na krstu agonije i srama da bi me kupio. Ja pripadam Tebi i Tvoj sam zauvek i znam da me nikada nećeš ostaviti, jer me voliš.

Volim i ja Tebe Gospode. Primi moju ljubav, predajem Ti sebe i hvalim Te što nisam neželjen i bezvredan i što nisam odbačen već u Tebi prihvaćen, Isuse. Hvala Ti za divnu ljubav koju si izlio na krstu prema meni, hvala Ti što sam prihvaćen i dragocen.

^vrh

NOVA PESMA

- Pavel Lešťan (Podgorica)

(Pročitaj: Psalam 149)

Bog stvara sve novo! Njegova želja je da sve bude u pokretu ka Njemu. Pesma treba da bude pevana iznova kao da upravo sada po prvi put izvire iz dubine duše. Nije zanimljiva pesma koju pevaš isto kao juče. Možda si bio u Duhu i sećaš se kako te je Duh nosio dok si pevao a sada pokušavaš da se prebaciš na istu "frekvenciju" da bi te isto tako Duh poneo. Ali to je jučerašnja mana i već je ucrvljala. Neće ti prijati. Danas će te Duh na potpuno nov način povesti u pesmu.

Miris novih stvari (odeća, knjige, parfem...) privlači sve ljude. Verovatno zato, što smo stvoreni po Božjem liku a On takođe voli nove stvari. Bog voli miris novog. On je kreativan Bog a kreativnost je dao i čoveku. Najvažniji deo ove sposobnosti (kreativnosti) je DUH. Tvoj duh treba, kao da je potpuno nov, da peva Gospodu novu pesmu. Ako ti to pođe za rukom (za glasom), i ako ćeš svaki put pevati Gospodu novu pesmu, nećeš morati da trošiš toliko para na kupovinu novih stvari. Tvoju dušu će zadovoljiti NOVINA DUHA. Tvoj duh će na osnovu ovog novog iskustva biti obnovljen i uveden u novo zajedništvo sa Gospodom, u novu prisutnost Njegovu...

Klicanje dece Božje i radost Izraela je prirodna reakcija na Božju ljubav prema njegovom narodu. Ali Bog se naročito raduje svom narodu kada ovaj kliče i veseli se svome Bogu. To je obostrana radost. Zaista, kako da se Bog raduje narodu namrgođenom i ucveljenom kao da je na sahrani a ne na slavlju Bogu svome. Kako da se raduje Bog narodu koji je zaokupljen svojim problemima, tegobama, bolestima i brigama a svog Boga neprimećuje i ne može da se koncentriše na Njegovu slavu i veličinu.

Klicanjem i radošću u Gospodu se stvara kruženje slave. Bogu dajemo slavu a On svoju slavu stavlja na nas da bi mi klicali još više... To je venac (kruna, ukras) na Božjem narodu koji Gospod stavlja na nas dok kličemo. Taj venac je spasenje. Dobijaju ga oni koji Bogu čine čast slaveći Ga i kličući u Njegovoj radosti. Pošto znamo, da spasenje dobijaju pokorni a ne oholi, na osnovu ovog teksta je potpuno jasno da je pokornost nešto sasvim drugo nego što se uobičajeno smatra. Pokornost je slaviti Boga u radosti zato što je Bog, ući u radost tako veliku da počinješ klicati da bi izrazio slavu Boga svog.

Sveti u slavi kliču i raduju se. Radost je ovde izražena hebrejskom rečju koja treba da asocira na radost prirode (cvrkut ptica, duvanje vetra, žuborenje potoka i snažne udarce morskih talasa) a klicanje je izraženo rečju koja je ekvivalent za trijumfalni krik pobede i pobedničku pesmu. Zamislimo sada nekog ko leži u krevetu i počinje da peva pobedničku pesmu. Da li može da nastavi da leži? To je pesma ustajanja. Svako ko je čitao ovaj stih shvatio je da sa ležaja kliču bolesni. Sigurno je da ovakvim klicanjem njihova bolest odlazi i oni dobijaju pobedu kroz svoja usta i u svoje telo. Ne može se pobednička pesma pevati ležeći. Ili ćeš ležati, ili ćeš pevati pobedničku pesmu. Ne možeš je pevati čak ni sedeći. Moraš da ustaneš. To važi samo za sveti narod. Bezbožnici umiru od straha kada silazi slava Božja.

Sledi bitka. Bitka počinje ustima - rečima. Bitka pobede počinje zahvaljivanjem i uzdizanjem Boga. To je način da uhvatiš mač u svoje ruke. Pobeda je automatska. A protiv koga se vodi rat? Naravno da nećemo poraziti rečima i zahvaljivanjem neke kraljeve zemaljske. Radi se o vladarima u vazduhu, o duhovima koji uzurpiraju teritorije i muče ljude svojom tamom. Njih treba rasterati da bi ljudi videli svetlo jevanđelja Hristovog. A jedini način da se to uradi je klicati i radovati se u Gospodu, pevati novu pesmu, pesmu pobede. To je sud za demone a svetima je na čast. Bogu ostaje slava. Aleluja.

^vrh

SVEDOČANSTVO

- Antonia Tot - Cvetnarov (Srbobran)

Imala sam 22 godine kada je Bog počeo da radi u mom životu. Upravo sam završavala svoje studije i gledajući sa strane, mogla sam postati srećna, ipak se nisam tako osećala. Činilo mi se, da ceo moj život ide ka nekoj velikoj provaliji - koju nisam mogla razumeti. Nisam mogla razumeti sebe niti svet, oko sebe, sve mi se činilo besmislenim i nerazumnim. Tada je Bog 'presekao' moja razmišljanja i prizemio me na prilično grub način.

12. novembra 1989. godine, dok sam ja mirno putovala u Zagreb, moji roditelji su nastradali u saobraćajnoj nesreći. Otac mi je poginuo na licu mesta a majka se borila za život na odeljenju za reanimaciju. Odjednom nisam više razmišljala o sebi i svetu, već o svojoj majci koja je - JOŠ ŽIVA!

Shvatila sam koliko sam bila sebična i koliko nisam iskazala ljubav i zahvalnost svojim roditeljima za sve one žrtve koje su donosili iz ljubavi prema meni. Odjednom mi je postalo važno: gde je sada moj tata? Nisam bila obraćena i nisam znala ko je zaista Bog, ipak na nadgrobni spomenik oca sam dala da se ureže sledeći tekst: "Bože, smiluj mu se!" Ko mi je otkrio da bez milosti nema spasenja? Od molitvi sam znala 'Oče naš' i svako veče sam je iz dubine duše molila 'Bogu kojeg ne poznajem' ne bi li spasao moju mamu. Njen život je oko šest meseci bio u opasnosti, ali nakon toga su je pustili kući iz bolnice.

I tada, krajem aprila 1990. godine, zazvonio je na našoj kapiji Božji poslanik. Bio je to jedan mladić sa stranim akcentom i tražio je moju majku. Obe smo bile začuđene njegovom pričom. On se sa svojim drugarima svako veče u pola osam molio za ozdravljenje moje majke, koju inače nikada pre nije video. Zar je trebao veći dokaz od ovog da Bog zaista postoji? NE! Ipak se na putu mog obraćenja isprečio moj um.

Znala sam da ima mnogo sekti i da su oni u stanju da manipulišu vernicima - zato sam se zaštitila oklopom opreza. Osim toga, moje poznavanje egipatske, grčke i vavilonske religije me je takođe zbunjivalo. Ali, zar je Gospodu nešto nemoguće? Moja majka je postepeno ozdravljala (naravno ostale su joj neke posledice) a ja sam postepeno uzverovala i upoznala svog Spasitelja Isusa Hrista. Gospod vodi sve na dobro.

Sada iz razdaljine od oko 13 godina gledam na svoje obraćenje kao na najsrećniji dan u svom životu. Sledila su brojna iskušenja, ali od svih me je moj Gospod izbavio. Neka je slava Njemu u vek vekova. Amin.

^vrh

misaone refleksije

ŠTA AKO?

- nepoznati autor

Šta ako danas, Bog ne bi nalazio vremena da nas blagoslovi, jer mi danas nismo našli vremena za molitvu?

Šta ako bi on odlučio, da nas više ne vodi, jer nismo imali volje da ga sledimo danas?

Šta ako bi Bog zabranio cveću da cveta, jer smo gunđali zato što danas pada kiša?

Šta ako bi Bog uzeo od nas Bibliju, jer nismo imali volje i vremena da je čitamo danas?

Šta ako bi Bog prestao da nam govori, jer nismo slušali njegovog glasnika danas?

Šta ako bi Bog zatvorio vrata crkve, jer mi danas nismo otvorili vrata našeg srca za Njega?

Šta ako bi Bog prestao da nas voli i brine se o nama, jer smo odustali da volimo i brinemo danas o drugima?

Šta ako bi Bog na naše molitve odgovorio na isti način, kako mi odgovaramo na Njegov poziv u službu danas?

Šta bi bilo kada bi Bog prestao da bude strpljiv, i počeo bi da se ophodi prema nama onako kako se mi ophodimo danas prema drugima?

Šta bi onda sa nama bilo danas?

MALI REZIME ETIČKE MUDROSTI

- Jan Amos Komensky

1. Nemoj da priželjkuješ sve što vidiš.

2. Nemoj da veruješ u sve što čuješ.

3. Nemoj da govoriš sve što znaš i bićeš mudar.

4. Nemoj da radiš sve što možeš.

5. Nemoj imati poverenje u sve koje slučajno upoznaš.

6. Veruj, ali znaj kome treba da veruješ.

7. Šta je tu je, nemoj oko toga gubiti vreme.

8. Šta je bilo bilo je, nemoj se oko toga nervirati i mučiti.

9. Gledaj napred, a ne na ono što je bilo.

10. Nemoj raditi ono što je urađeno, nego ono što treba da se uradi.

Pre svega neka se svi uče da shvataju i razumeju, uvek imajući pred očima cilj svog života - zašto su rođeni i kuda idu; jer živeti a istovremeno ne znati zašto živiš, znači živeti tako kao što živi muva ili kopriva; njima je takođe dato da žive i hrane se. Ljudski život treba da bude pronicljiv i plodonosan, zato što je čoveku data pamet, reč i sposobnost da shvata. Neka se dakle uči da razmišlja o Bogu i o svemu što se tiče Boga. I da dobro komunicira sa Bogom i ljudima. I da uvek čini ono što je dostojno Boga.

LJUBAV PREMA ISTINI

- Karel Orlik

Verovatno nisam daleko od istine kad kažem da se većina ljudi u verskoj nauci ne usavršava, ne razmišlja svojom glavom ili se jednostavno ne usuđuje. Još manje ima hrabrosti da kaže svoje mišljenje ili eventualno da iz njega izvede neke zaključke.

Ljudi poznaju 'gospoda boga', ali ne poznaju Boga. Svuda je vidljiv veliki napredak, samo ne na verskom planu. Da li je to zato što je najviša tačka već dostignuta? Ne. To je zato što se crkve mnogo više brinu za sticanje novih članova, za spoljašnji sjaj i lepotu, nego za produbljivanje verskog osećanja. Crkve žive u međusobnom takmičenju i spore se oko nebitnih detalja umesto da sve svoje snage koncentrišu na to, da moralne norme proniknu u srca ljudi i podstaknu ih da moralnost bude svakodnevnica, a ne stvar podsmeha. Danas postoji duboka provalija između verskog učenja i javnog života, jer ljudi suštinom vere smatraju spoljašnju formalnost a ustvari ne znaju da je suština moralnog napretka u ljubavi i istini.

Izvor: Zapas o zemi zaslibenou (Borba za obećanu zemlju). Str. 58.

LJUDSKA GLUPOST BEZ GRANICA

- Expository Files

Ljudska istorija svedoči o mnogim praznoverjima. Čovek nezadovoljan činjenicom da postoji istiniti, živi Bog, okreće se za nekim drugim bogovima, koji su mu "po meri". Apostol Pavle o ovome detaljno piše u Rimljanima 1:18-23.

"Ali, to je bilo nekad, kad su ljudi bili neobrazovani!" Povikali bi neki. No, činjenica je da se čovek od tada nije promenio nimalo - nije ni malo duhovno evoluirao. Pre će poverovati u stvari, u koje je jako teško pouzdati se i logički objasniti ih, nebuloze, ponekad veoma smešne, nego u jednog Boga i od Njega poslatog Spasitelja, Isusa Hrista. Sledeća vest iz Australije svedoči o neverovatnoj ljudskoj gluposti.

"Džedaj religija raste u Astraliji.

Više od 70.000 ljudi u Australiji izjavljuje da su sledbenici Džedaj vere, religije stvorene u filmu 'Ratovi zvezda' (Star Wars / George Lukas). Nedavni popis je otkrio da jedan od 270 ispitanika ili 0,38% populacije, veruje u božansku 'silu', u koju veruju i Džedaj vitezovi, poput Luka Skajvokera (Luke Skaywalker) iz Lukasovog filma. Više od 70.509 ljudi se na anketnoj listi izjasnili kao 'vernici Džedaja'. Ovu vest su oberučke prihvatili obožavatelji (fanovi) filmova 'Ratovi zvezda', te su podneli zahtev da se Džedaj vera prizna kao jedna od zvaničnih religija."

ČUDA ZA VREME SNIMANJA FILMA "THE PASSION"

- Friday Fax 2003 Issue 46, 28 November

Radnja filma "The Passion" prikazuje 12 sati pre razapinjanja Hrista na krst. Mel Gibson govori o neverovatnim čudima koje prate snimanje ovog filma: "Mnoge neobjašnjive stvari se događaju na snimanju, dobre stvari. Na primer, ljudi su bivali isceljeni od bolesti a nekima je popravljen sluh i vid. Jednog snimatelja je udario grom dok je snimao scenu raspeća, ali on je samo ustao i nastavio dalje, kao da se ništa nije desilo. Snaga koja leži u scenariju ovog filma je zapanjujuća," Gibson je zapanjen kako je ovaj film uticao na većinu glumaca. "To je stvarna nada, istinita je - divno - stvarno se dešava!" kaže on. Dalje Gibson govori: "Za svet pun mržnje, ovaj film ima uvek aktuelnu poruku, poruku vere, nade, ljubavi i opraštanja koja može moćno dodirnuti ljude i promeniti ih. Verujem da nema za svet bolje poruke od te, koju sadrži ovaj film." Izvor: Mel Gibson, www.passion-movie.com, www.stjosephsmen.com

^vrh

Smešna strana...

BOG KAO FOTOGRAF

Majka je pogledala u nebo i primetila približavanje velike oluje. Zabrinula se za svoju osmogodišnju kćer koja je trebalo, da uskoro krene iz škole kući. Rešila je da joj krene u susret. Ugledala ju je nedaleko kako nonšalantno hoda, zastajkujući i smešeći se na svaki bljesak munje.

Ugledavši majku devojčica je potrčala ka njoj presretna, vičući: "Mama, mama! Na mom celom putu do kuće, Bog me je neprestano slikao!"

BOŽJA LEVICA

Mali dečak je došao da provede vikend sa svojom bakom. Baka je odlučila da ga u subotu povede u park, pošto je cele noći padao sneg pa je jutro osvanulo obučeno u belo. Kada je baka došla u park sa unukom, zapanjena lepotom parka pod belim pokrivačem, reče: "Zar ovo nije kao na slici? Da li znaš da je ovo Bog naslikao upravo za tebe?"

Dečak odvrati: "Da, znam. Bog je to uradio svojom levom rukom."

Baka se zbuni na trenutak, te ga zapita: "Zašto to misliš, da je Bog ovo uradio svojom levom rukom?"

"Pa," reče dečak, "prošle nedelje učili smo u nedeljnoj školi, da Isus sedi na desnici Božjoj. Pa, tako Bog može da radi samo sa levom rukom, pošto u desnoj drži Isusa.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 21 / 2004.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Ne ubij! - "Borba za dušu"

* Omladina, seks i Biblija - Bili Grejm

* Stvoreni za Božju porodicu - Rick Waren

* Brat - Dietrich Bonhoffer

* Razmišljanja o molitvi - Jelena Dir

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

Reč "krešendo" jeste reč koja se upotrebljava u muzici da bi se njome upozorilo na jačanje tona ili glasa. Biblija ni na jednom mestu ne govori o tome, da je volja Božja za vernike i crkvu njihovo slabljenje i stišavanje Duha Svetog, ni smanjenje pomazanja i prisustva Svetoga Duha. Božja volja je "krešendo", stalno jačanje u Bogu. "A dalje, braćo moja, jačajte u Gospodu i u sili jačine Njegove. (Ef. 6:10)

Istorija je puna Božjih slugu koji su živeli u neprestanom "krešendu" Božjeg pomazanja. Oni su shvatili da ne postoji ograničenje, određena količina ili mera u Bogu (Jn. 3:34), kada je reč o Njegovom davanju Svetog Duha. Tako su decenijama mogli raditi za Boga sa nesmanjenim žarom i oduševljenjem - neumarajući se i nedosađujući se.

Božje prisustvo treba stalno da jača u našem životu, našem srcu, u našoj crkvi, jer samo tako će svet moći jasno čuti i razumeti "tonove" Jevanđelja. Dragi naši čitaoci, vreme je za Božji "krešendo"! Svet, naša zemlja ima potrebu da ga čuje...

Zato, naštimujte svoje instrumente - živote, očistite se i posvetite (Rim. 12:1-2), da bi Božji "krešendo" mogao da počne - veliko probuđenje crkve. "A put je pravednički kao svetlo videlo, koje sve većma svetli dok ne bude pravi dan." (Priče 4:18)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

NE UBIJ!

- "Borba za dušu"

Problem abortusa prati mnogo polemika, nesporazuma i oštrih razmena gledišta. Polemika ne vodi nikuda. Treba razumeti da ako na jednom kraju ljudskog života stoji abortus, onda na drugom vreba eutanazija – smrt iz milosti. I jedno i drugo – ubijanje jako mladih i ubijanje jako starih – ima jednako poreklo i usko su međusobno vezani. Eutanazija je funkcija abortusa, ili razumljivije rečeno: Ubijamo neželjenu decu, željena deca će ubijati neželjene roditelje.

Kada počinje život? I savesni lekari će potvrditi da život počinje u trenutku začeća. I mnogi biblijski stihovi potvrđuju ovu istinu.

Koji je mene stvorio u utrobi, nije li stvorio i njega? Nije li nas On isti sazdao u materici? (Jov 31,15 RDK)

Negiranje ove činjenice nije intulektualni već moralni problem.

"I stvori Bog čoveka po obličju svom, po obličju Božjem stvori ga; muško i žensko stvori ih." (1. Moj. 1,27 RDK)

Onaj ko ubija čoveka u bilo kojoj fazi njegovog života - ubija obličje Božje. Radi ništavila ne bi Bog - Isus Hrist - umirao na krstu. Čovek ima vrednost Božjeg života. Međutim, upravo u tome je njegova beskonačna vrednost, ali istovremeno i njegov beskonačni gubitak ako se tokom svog života ne sretne sa Bogom, Isusom Hristom.

"Ali sada, Gospode, Ti si naš Otac; mi smo kao, a Ti si naš lončar, i svi smo delo ruku Tvojih." (Isa. 64,8 RDK)

Bog nas "mesi" i oblikuje kao lončar glinu od trenutka našeg začeća. Zato je abortus direktan uticaj u Božje stvaranje, uništavanje Njegovog dela! Kako se samo usuđujemo da uništavamo Božje delo, kada se prema stvarima od stakla i porcelana, ljudskom rukom načinjenih, ophodimo sa izuzetnom pažnjom pazeći da ih ne oštetimo? Da li je možda porcelan sa raznim ukrasima vredniji od čoveka? Klanjamo se stvorenju i njegovim delima umesto da poštujemo Boga i Njegovo delo. Da li smo nepropadljivu Božju slavu zamenili sa propadljivom slavom čoveka? U politici, u međuljudskim odnosima se čovek trudi (ili to samo tako izgleda) da bude pristojan, ne vređa, prijatan je i ne gura nos u tuđe poslove. Kako to da ga iste ove osobine ne sprečavaju da gura nos u stvari našeg Stvoritelja? Ljudska misao je tamna, ruke okrvavljene. Čovek je najhrabrije stvorenje od svih, jer svojevoljno ubija to što je Bog stvorio.

"Jer si Ti stvorio šta je u meni, sastavio si me u utrobi matere moje. Hvalim Te, što sam divno sazdan. Divna su dela Tvoja, i duša moja to zna dobro. Nijedna se kost moja nije sakrila od Tebe, ako i jesam sazdan tajno, otkan u dubini zemaljskoj. Zametak moj videše oči Tvoje, u knjizi je Tvojoj sve to zapisano, i dani zabeleženi, kad ih još nije bilo nijednog." (Ps. 139,13-16 RDK)

Bog je znao da će u poslednja vremena mnogi biti ubijeni od strane drugog čoveka još pre svog rođenja. Ne živimo u prepotopskom svetu nego u vremenu neposredno pre no što će svet biti uništen vatrom! Naša zloba je nabujala isto kao i pre potopa. Kao što je bilo u dane Noja isto će biti i u dane Sina čovečjeg.

Bog se interesuje za svaki trenutak ljudskog života. On ga održava. Bog nas je poznavao još pre nego što je počeo da stvara. Nek je svaki udisaj samo i samo hvala Njemu. Nema trenutka kada nas On ne prati svojim pogledom.

"Može li žena zaboraviti porod svoj da se ne smiluje na čedo utrobe svoje? A da bi ga i zaboravila, ja neću zaboraviti tebe. Gle, na dlanovima sam te izrezao; zidovi su tvoji jednako preda mnom." (Isa. 49,15-16 RDK)

Kako da se Bog ne zanima za začeće i naš život u majčinoj materici, kada govori:

"Pre nego te sazdah u utrobi, znah te; i pre nego iziđe iz utrobe, posvetih te; za proroka narodima postavih te." (Jer. 1,5 RDK)

Kako se čovek uopšte usuđuje da ubija nerođeno dete kada sam nije tvorac života? Kako se čovek uopšte usuđuje da ubija one kojima je Bog odredio životne zadatke još pre nego što su izašli iz majčine materice? Kako se samo usuđuje? Da li je za to dovoljan samo majčin pristanak i lekarska titula? Pa, Bog je naredio: Ne ubij!

"Gospod ubija, i oživljuje." (1. Sam. 2,6 RDK)

Čovek ne sme samo tako, bezrazložno, da poseže na život drugog čoveka. Smrt je ušla u čovekov život tek nakon njegovog pada. O životu i smrti ne odlučuje čovek nego samo Bog, to je Njegovo isključivo pravo!

"Čuli ste kako je kazano starima: Ne ubij; jer ko ubije, biće kriv sudu. A ja vam kažem da će svaki koji se gnevi na brata svog nizašta, biti kriv sudu; a ako li ko reče bratu svom: Raka! Biće kriv skupštini; a ko reče: Budalo! Biće kriv paklu ognjenom." (Mat. 5,21-22 RDK)

Ove Isusove reči govore same za sebe. Nema opravdanja, nema povlačenja, nema druge šanse, dok se ne pokajemo. Abortus je obično ubistvo. Prekid trudnoće je izraz kojim samo umirujemo nemirnu savest. U stvarnosti nije reč o prekidu nego o završetku trudnoće. Prekid, dakle, ima i svoj nastavak, ali završetak ne.

"Ovako veli Gospod: Za tri zla i za četiri što učiniše sinovi Amonovi, neću im oprostiti, jer paraše trudne žene u Galadu da rašire među svoju. Nego ću zapaliti oganj u zidovima Ravi, te će joj proždreti dvorove..." (Amos 1,13-14 RDK)

Čovek nema prava da oduzme život detetu ni pre nego što ono izađe iz majčine materice. Prelaz iz materice u spoljni svet (rođenje) je samo promena sredine. Dete nije neka niža vrsta zato što mu za život treba pupčana vrpca majke. Slično tome nije neka niža vrsta onaj kome je za život potreban veštački bubreg.

"...bolje ti je s jednim okom u život ući, nego s dva oka da te bace u pakao ognjeni. Gledajte da ne prezrete jednog od malih ovih; jer vam kažem da anđeli njihovi na nebesima jednako gledaju lice Oca mog nebeskog." (Mat. 18,9-10 RDK)

Mnogi opet govore da mongoloidnu, deformisanu i na neki drugi način u razvoju ometenu decu možemo prekidom trudnoće poštedeti patnji! Možemo navesti primere genijalnih ljudi koji su u detinjstvu smatrani za nenormalne. Broj prekida trudnoće zbog oštećenosti ploda je samo jedan mali procenat od ukupnog broja abortusa. Abortusu pristupaju uglavnom zdrave žene i ubijaju se uglavnom zdrava deca. I kada bi bili sto posto sigurni da je nerođeno dete ometeno u razvoju, Bog nam svojom Rečju pokazuje da su naši humanistički argumenti ustvari jako nehumani i lažni.

"A Gospod mu reče: Ko je dao usta čoveku? Ili ko može stvoriti nemog ili gluvog ili okatog ili slepog? Zar ne ja, Gospod?" (2. Moj. 4,11 RDK)

Oni koji zbog svog nazovi saučešća odobravaju ubijanje "neuspelog", prizivaju na sebe osudu:

"Teško onom ko govori ocu: Što rađaš? I ženi: Što se porađaš? Ovako veli Gospod Svetac Izrailjev i Tvorac njegov: Pitajte me šta će biti; za sinove moje i za delo ruku mojih naređujte mi." (Isa. 45,10-11 RDK)

To je osuda za one koji dižu glas protiv rađanja "neuspelih". Kakva li će biti osuda onih koji "neuspele" ubijaju?

Drugi zagovornici abortusa postavljaju pitanje: "A šta ako je žena silovana?" Pre svega budimo iskreni sami prema sebi. Priznajmo da sva "silovanja" u stvarnosti i nisu bila silovanja. Stvarna silovanja sa velikim batinama, sa masnicama i krvavim podlivima, gde se stvarno radi o životu, imaju posledica samo u retkim slučajevima. A kada iz toga proistekne trudnoća? Da li je ubijanje deteta u redu? Šta o tome govori Biblija?

"Neka ne ginu očevi za sinove ni sinovi za očeve; svaki za svoj greh neka gine." (5. Moj. 24,16 RDK)

Plod silovanja nije posrnulost deteta, nego posrnulost oca. Zašto bi zbog zločinačkog oca trebalo da bude ubijeno nevino dete? Kad već opravdavamo ubistvo, zar ne bi bilo pravednije kada bi radije tražili kažnjavanje smrću uzroka – dakle oca, nasilnika – umesto ubistva posledice – dakle nevinog deteta? Na kraju krajeva mnoge žene bi bile spašene od napada siledžija. Da li shvatamo apsurdnost našeg delovanja, ako do detalja razmislimo o svojim argumentima?

Kada bismo ograničili abortuse samo na ekstremne slučajeve – na decu ometenu u razvoju i na silovanja, dakle na slučajeve na koje se zagovornici abortusa najčešće pozivaju, to bi značilo zabranu samo malog broja abortusa. Velika većina abortusa se obavlja na zdravoj i nenasilo začetoj deci. Argumenti o nepravilno razvijenoj i silovanjem začetoj deci su samo maske, koje sakrivaju pogled na opravdanje krvožednog nagona za ubijanje bilo kog nerođenog deteta.

Ceo problem dakle nije u planiranju ili neplaniranju nerođenog deteta, već u neodgovornosti oba partnera – više muškarca. Većina abortusa je posledica preljube i nevere, koji su u današnjem svetu normalna pojava. Bilo kakav polni odnos izvan braka je fizički, duševno i duhovno opasan. Upravo duhovna smrt, koja je posledica preljube i nevere, je verovatno najtragičnija.

"Navrati ga mnogim rečima, glatkim usnama odvuče ga. Otide za njom odmah kao što vo ide na klanje i kao bezumnik u puto da bude karan, Dokle mu strela ne probije jetru, kao što ptica leti u zamku ne znajući da joj je o život." (Priče 7,21-23 RDK)

Onaj koji čini preljubu misli u sebi da je bik koji sve nosi pred sobom, ali je ustvari vo. Tako ga naziva Božja reč. Siguran seks izvan braka ne postoji. Vanbračni seks prouzrokuje ne samo zdravstvenu, nego uglavnom moralnu i psihološku tragediju pojedinca i celog društva sa ogromnom štetom i nepopravljivim posledicama. Ubijeno dete u majčinoj materici je sačuvano za večni život od strane samog Boga. Onima koji usluge ubica traže i onima koji ta ubistva obavljaju će biti neuporedivo gore. U opasnosti su da budu večno izgubljeni! Od Božjeg pogleda se niko ne može sakriti.

"Proklet da je koji bi primio kakav poklon da ubije čoveka prava." (5. Moj. 27,25 RDK)

"Ali oči tvoje i srce tvoje idu samo za tvojim dobitkom i da prolivaš krv pravu..." (Jer. 22,17 RDK)

Abortusi nisu besplatni – za naručeno ubistvo plaća najamnik ubice. Abortusi su vođeni željom za dobitkom i sebičnošću na obe strane. Motiv se puno ne razlikuje od ubistva počinjenog prilikom pljačke. Čovek nije spreman da se odrekne svog vremena, novca, nivoa života i komocije. Ne želimo da umanjujemo značaj i složenost nekih slučajeva, ali vas molimo da malo bolje razmislite o opravdanosti prolivanja nevine krvi. Da li je položaj trudne žene stvarno bezizlazan? Gde su ostali članovi porodice, gde je crkva, gde su hrišćani? Gde su ustanove koje mogu pomoći onim parovima koji godinama bezuspešno pokušavaju da imaju dete? Svi mi, do zadnjeg, smo u istom loncu sa onima koji su ubili čoveka izvan ili unutar majčine materice. Svi smo prema Isusovoj definiciji ubice, jer nema čoveka koji makar jednom u svom srcu nije gajio neku mržnju. Isus postavlja mržnju na nivo ubistva:

"...jer ko ubije, biće kriv sudu. A ja vam kažem da će svaki koji se gnevi na brata svog nizašta, biti kriv sudu..." (Mat. 5,21-22 RDK)

A šta sa onima koji su se već svog neželjenog ili neplaniranog deteta oslobodili? Da li je to za njih kraj? Da li im Bog to može oprostiti? Neka se ne uznose oni koji čedomorstvo nemaju na savesti. Svi koji nezainteresovano posmatraju takve stvari su krivi. Imaju na savesti najmanje to da ne ljube Boga celom svojom mišlju, celim svojim srcem i celom svojom snagom, a to je najveća Božja zapovest. To što ne ljube bližnjeg svog kao sebe samog je za Boga veća krivica nego bilo kakvo ubistvo – i nerođenog deteta. Iz nepoštovanja ovih zapovesti izvire svo zlo zajedno i sa abortusom. Spasonosno rešenje nije u ograničavanju i nikada ne može biti u čoveku zato što smo svi grešni. Bog, bezgrešni Isus Hrist, nam daje sigurnost:

"Ja, ja sam brišem tvoje prestupe sebe radi, i grehe tvoje ne pominjem. Opomeni me, da se sudimo, kazuj, da se opravdaš." (Isa. 43,25-26 RDK)

On nas je sačuvao samo radi sebe. Njegov dar možemo samo da primimo. Milost je najskuplji dar.

"U kome imamo izbavljenje krvlju Njegovom, i oproštenje greha, po bogatstvu blagodati Njegove, koju je preumnožio u nama u svakoj premudrosti i razumu." (Ef. 1,7-8 RDK)

"Ako priznajemo grehe svoje, veran je i pravedan da nam oprosti grehe naše, i očisti nas od svake nepravde. Ako kažemo da ne sagrešismo, gradimo Ga lažom, i reč Njegova nije u nama." (1. Jn. 1,9-10)

Nema greha koji nam Bog ne bi mogao oprostiti. Bez Hrista smo izgubljeni svi do jednog, zato što slušamo vladara zemaljskih sila.

"I vas koji bejaste mrtvi za prestupljenja i grehe svoje, u kojima nekad hodiste po veku ovog sveta, po knezu koji vlada u vetru, po duhu koji sad radi u sinovima protivljenja." (Ef. 2,1-2 RDK)

Onaj ko se protivi Bogu je rob sotonin. To nije samo priča. Nemojmo se oslanjati na ljudsku mudrost, dobrotu i humanizam. Iz Biblije znamo da čovek koji se uzda u drugog čoveka i živi prema sopstvenim pravilima umesto da traži mudrost kod Boga biće proklet i doći će na sud Božji.

"U kojima nekad hodiste po veku ovog sveta, po knezu koji vlada u vetru, po duhu koji sad radi u sinovima protivljenja; u kojima i mi svi živesmo nekada po željama tela svog, čineći volju tela i pomisli, i bejasmo rođena deca gneva, kao i ostali." (Ef. 2,2-3 RDK)

Primite Hrista da bi između vas i Boga bio savršeni mir.

Preuzeto iz: Borba za dušu (Zapas o dušu), br. 40. jun, 1995.

Preveo: Branko Milijašević.

^vrh

OMLADINA, SEKS I BIBLIJA

- Bili Grejm

Mlade ljude širom celog sveta je obuzela strast, koju na Zapadu nazivaju "Love in". Mladi ljudi kroz nju vide mogućnost samoizražavanja. Govore: "Želimo seksualnu slobodu!"

Taj, "Love in" jeste njihov način izražavanja slobode i svojih osećanja.

Kako stvari stoje sa seksualnošću? Zašto smo je uopšte od Boga dobili? Biblija ne govori da je seks greh. Po tom pitanju je jedna od najotvorenijih knjiga na svetu. U Bibliji nam Bog govori da nas je stvorio kao muža i ženu, i da je pogledavši na svoje stvaranje rekao: "Sve je dobro".

Ranije, u 19. veku ljudi su govorili da je telo oličenje zla, da u seksualnosti ima nečeg lošeg i prljavog. Svoja osećanja su isuviše potiskivali, dok danas doživljavamo silnu reakciju protiv ovakvog mišljenja.

Bog je ljudima dao instituciju braka iz tri razloga: treba da služi razmnožavanju ljudi, u braku na videlo izlazi prava ljubav, odražava mogućnost jedinstva između čoveka i žene. Biblija nam kaže: "Ženidbu da drže svi u časti, i bračna postelja da bude čista, jer će Bog suditi bludnicama i preljubočincima."

Međutim, posle stvaranja braka od strane Boga, i posvećenja seksualnosti unutar njega, nešto se desilo. Desila se tragedija. Čovek se usprotivio Bogu, i ova pobuna je napravila zid između Boga i čoveka. Pobunu protiv Boga nazivamo - greh. To je bolest, kojom smo svi zahvaćeni. Biblija govori, da je naš duh okovan: "bog ovog sveta nas je zaslepio".

Greh ne ispunjava samo naš duhovni život, nego i našu vezu sa Bogom. Odvaja nas od Boga, tako da smo sada duhovno mrtvi pred Bogom. Zato se neki odaju alkoholu i drogama; zato traže izlaz u nemoralnim seksualnim avanturama.

Ljudi traže sreću i mir. Stvoreni smo da imamo zajedništvo sa Bogom, i bez njega sreću nikada nećemo da nađemo.

Greh ispunjava i naš seksualni život. Seksualnost je postala izopačena. Ljudi je primenjuju na način koji je Bog odbacio. Ljubavi se pridružila i erotika. U Bibliji je između reči "ljubav" i "erotika" ogromna razlika. Hiljade mladih misli da voli, ali su u stvari privučeni samo telesnom privlačnošću. A ovakve telesne želje vode ka goloj erotici. Danas se sa seksom prodaje sve: od sapuna pa do automobila. Razmišljamo o tome, govorimo o tome - i seks postaje većini ljudi opsesija.

Čovek zloupotrebljava od Boga mu datu seksualnost.

1. Da bi se sačuvao čovekov budući brak. Polovina brakova u Americi su sklopljeni zbog predbračne trudnoće. Mladi se moraju venčati, iako se ustvari ne poznaju, ili uopšte nisu jedno za drugo. Polovina ovakvih brakova završi razvodom posle dve godine. Kad se pre braka živi nemoralno, to ostavlja duboke tragove u kasnijem bračnom životu.

2. Da bi sačuvao naše telo. Polne bolesti među omladinom se stalno šire. Broj vanbračne dece je poslednjih godina u naglom porastu.

3. Bog želi da nas psihički sačuva. Poznati psihijatar sa jednog univerziteta mi je rekao, da polovina studenata koji dođu kod njega u ordinaciju, ima duboki osećaj depresije, čiji je najčešći uzrok u seksualnom životu. U našem životu treba da preovladava zakon moralnosti. Nemoral vodi ka duševnom poremećaju i nesigurnosti. Posledica tkz. "bega u seks" je još veće nagomilavanje problema.

4. Bog želi da kroz date principe svetosti seksa sačuva društvo i osnaži narod. Nemoral uništava narod. U Rimu i ostalim društvenim uređenjima stare ere nemoral se raširio do te mere, da se do kraja ceo narod pokvario i Božji sud je bio neminovan.

Osim seksualnog opštenja postoje i drugi načini nemoralnog ponašanja. Biblija navodi nekoliko primera: prljave fantazije, način provokativnog oblačenja, čitanje pornografske literature, odlaženje u lokale gde se u čoveku pobuđuje erotika. Na kapiji svake fabrike, škole, kancelarije i sličnih mesta, koje posećuju mladi ljudi, trebalo bi plamenim slovima da piše: "Čuvaj se nemoralnog života!"

Hrišćanin treba da ima razvijen osećaj za samokontrolu. Ne mogu da zamislim, kako može da ostane čist mlad čovek, koji ne poznaje Isusa Hrista. Neko to i postigne, svojom snagom, ali su takvi jako retki. Hrist nam, međutim, daje nadprirodne snage, koje nam pomažu da savladamo sve moguće kušnje.

U vezi sa seksualnošću želim da današnjoj omladini dam deset saveta:

1. Beži od lošeg društva! Kada imamo kontakta sa lošim društvom, sigurno će to na nama ostaviti nekakve posledice. Biblija govori: "kloni se od zla u svakom obliku" i "nemojte se doticati ničeg nečistog".

2. Čuvaj se tuđih pogleda! Na prvi pogled je čovek je bespomoćan, ali na drugi, koji zove u nemoralne stvari, više nije...

3. Pazi na svoje reči! Nemoj pričati "masne" viceve! Dvosmislenost kvari dobru savest.

4. Pazi na svoje oblačenje! Odgovaraćeš pred Bogom za način svog oblačenja. Mlada devojka, koja se obratila prilikom naših evangelizacija, nam je napisala: "Odsada ću se oblačiti svesna da me Isus posmatra."

5. Pažljivo odaberi koje ćeš priredbe posećivati, kao i TV emisije koje ćeš gledati.

6. Knjige koje čitaš pažljivo biraj! Veći deo savremene literature se bavi seksom. Zanimljivo je pomisliti na to, da li tajni ili javni, propagatori "nove slobode" mladih ne bi trebalo da ponesu veći deo odgovornosti za negativne efekte te "slobode", kada se vrate poput bumeranga. Možda sam loše informisan, ali još nisam čuo da su filmski producenti, nemoralni pisci porno literature, proizvođači kozmetike ili alkohola, finansirali izdržavanje samohranih majki, domove za decu odbačenu od roditelja, klinike za lečenje polnih bolesti ili psihijatrijske ustanove, pune ljudi koji su njihovom krivicom došli do nervnih poremećaja.

7. Pažljivo troši svoje slobodno vreme! Kad je David imao previše slobodnog vremena upoznao je Vitsaveju i upao u velike teškoće.

8. Pazi da ne "flertuješ"! Mladi hrišćani bi trebalo pre svakog susreta da se pomole. Verujem, da devojka, koja ima u srcu Isusa Hrista, ima dovoljno natprirodnih sila da kaže: "Ne!", iako će se mladić jako napadnim a istovremeno prefinjenim načinom truditi da je osvoji. Takođe, verujem da mladić, koji poznaje Isusa Hrista, može da se kontroliše.

9. Mnogo vremena koristi za čitanje Svetog Pisma! Psalmista govori: "Tvoju ću reč u srcu sačuvati, da ne bih opet grešio"

10. Dozvoli da Isus Hrist vlada u tvom srcu i životu. Da li Ga poznaješ kao svog Spasitelja? Ja ti kažem da te Bog voli, i da je silna vera mnoge ljude i žene odvratila od nemoralnih radnji. Josif je imao takvu veru i odoleo je nametljivosti Putifarove žene, iako je unapred znao da će mu se ova za to osvetiti.

Možeš li sada da kažeš: "Bojim se, već sam zgrešio. Prekršio sam moralni zakon." Svako od nas je kriv! Mi sami nemamo dovoljno snage da bi ispunili moralni ili bilo koji drugi od deset navedenih zakona. Oproštenje greha iz prošlosti i novu snagu za čist život možemo naći samo na Isusovom krstu.

Mnogi mladi ljudi preuzimaju religiju svojih roditelja; izrasli su u crkvi, ali još se nikad nisu sopstvenom voljom odlučili da priznaju Isusa Hrista kao svog Gospoda. Nisu sigurni da li će im biti oprošteni gresi. Ne znaju da li su spremni za susret sa Bogom.

Šta da radimo? Samo verom možemo dosegnuti cilj. Isus govori: "Treba da se iznova rodite". Govori, da onaj koji se obrati i postane dete, može ući u nebesko kraljevstvo. Šta znači: "obratiti se" To znači "promeniti se". Moram svoj život promeniti. Moram promeniti svoj odnos prema drugim ljudima. Od ovog trenutka moram Isusu Hristu prepustiti prvo mesto u mom životu. To je "obraćenje".

Priložio: Branko Milijašević.

^vrh

STVORENI ZA BOŽJU PORODICU

- Rick Waren

"Jer je dolikovalo njemu, za koga je sve i kroz koga je sve, pošto je mnoge sinove doveo u slavu, da stradanjima učini savršenim začetnika njihovoga spasenja." (Jevrejima 2,10).

"Vidite kakvu nam je ljubav dao Otac - da se nazovemo deca Božija, i jesmo. Svet nas zato ne poznaje, što njega nije upoznao." (1. Jovanova 3,1).

Stvoreni ste da budete deo Božje porodice.

Bog želi porodicu i zbog toga vas je stvorio, da budete njen deo. Ovo je drugi razlog zbog koga vas je Bog stvorio, jer je On to naumio još pre nego što ste rođeni. Cela Biblija govori o tome kako Bog izgrađuje svoju porodicu koja će ga voleti i slaviti za uvek. Sveto pismo kaže: "odredivši nas unapred u ljubavi, blagonaklonošću svoje volje, da nas Hristovim posredstvom usini" (Efescima 1,5).

Pošto je Bog ljubav, on vrednuje odnose. Sama njegova priroda se zasniva na odnosu, i On samoga sebe identifikuje s porodičnim terminima: Otac, Sin i Duh. Trojstvo je Božji odnos u njemu samome. To je savršeni primer o jedinstvu, i upravo na tom primeru se trebamo učiti kako da gradimo odnose.

Bogu, koji je oduvek postojao nije trebalo porodicu zato što je usamljen ili nešto slično, ali je stvorio plan da nas stvori, da nas dovede u okrilje svoje porodice i s nama podeli sve što ima. Ovo Bogu pričinjava zadovoljstvo. Sveto pismo kaže: "Po svojoj volji on nas je rodio istinitom rečju, da budemo neka prvina od njegovih stvorenja" (Jakov 1,18).

Kada uzverujemo u Hrista, Bog postaje naš Otac, a mi Njegova deca. Drugi vernici postaju naša braća i sestre, a crkva naša duhovna porodica. Božja porodica uključuje sve vernike u prošlosti, sadašnjosti i budućnosti.

Svako ljudsko biće je Bog stvorio, ali nisu svi deca Božja. Jedini put da se postane deo Božje porodice jeste da se osoba nanovorodi. Mi postajemo deo ljudske porodice činom rođenja, ali deo Božje porodice postajemo kada se po drugi put rodimo - nanovorođenjem. Bog "nas je po svojoj velikoj milosti - uskrsom Isusa Hrista iz mrtvih - ponovo rodio za živu nadu" (1. Petrova 1,3b) i "Niste, naime, primili ropskog duha - da opet strahujete, nego ste primili Duha usinovljenja, kojim vičemo: Ava, Oče! Sam Duh svedoči s našim duhom da smo deca Božija." (Rimljanima 8,15-16).

Poziv da budemo deo Božje porodice je univerzalan, ali postoji jedan uslov - vera u Isusa Hrista. Sveto pismo kaže: "Verom u Isusa Hrista sad ste svi sinovi Božiji" (Galatima 3,36); "I dozvavši narod sa svojim učenicima reče im: ko hoće za mnom da pođe, neka se odrekne samoga sebe, pa neka ponese krst svoj i ide za mnom" (Marko 8,34); "I biće spasen svako ko prizove ime Gospodnje" (Dela 2,21; Rimljanima 10,13); "Gospod ne odugovlači obećanje, kao što neki misle da je to odugovlačenje, nego pokazuje svoju strpljivost prema vama jer ne želi da iko propadne, nego da svi dođu do pokajanja" (2. Petrova 3,9).

Naša duhovna porodica je čak i važnija od one 'telesne' jer će trajati i u večnosti. Naša ovozemaljska porodica je predivan Božji dar, ali ona je privremena, ponekad razbijena razvodima, udaljenošću, starenjem ili smrću... U drugu ruku, naša duhovna porodica - naš odnos sa drugim vernicima - će trajati kroz čitavu večnost. To je mnogo jače jedinstvo, mnogo čvršće povezano od krvne veze. Kada god apostol Pavle zastaje da govori o našoj svrsi za zajedničkim životom on to pretvara u slavljenje: "Radi toga preklanjam svoja kolena pred Ocem, od koga svaki rod na nebesima i na zemlji dobija ime" (Efescima 3,14-15).

Onog trenutka kada ste se duhovno rodili u Božjoj porodici, dobili ste određene predivne rođendanske poklone:

- postali ste njen deo: "Vidite kakvu nam je ljubav dao Otac - da se nazovemo deca Božija, i jesmo. Svet nas zato ne poznaje, što njega nije upoznao" (1. Jovanova 3,1).

- postajete slični svojoj duhovnoj porodici: "Jer koje je unapred znao, njih je i predodredio da budu saobrazni liku njegovoga Sina, da on bude prvenac među mnogom braćom" (Rimljanima 8,29).

- postali ste naslednici Božji: "A pošto ste sinovi, posla Bog u vaša srca Duha Sina svoga koji viče: Ava, Oče. Stoga nisi više rob, nego sin; a ako si sin, onda si i naslednik kroz Boga" (Rimljanima 4,6-7); "Ako smo pak deca, onda smo i naslednici; naslednici Božiji, sunaslednici Hristovi, - ako s njim stradamo, da se s njim i proslavimo" (Rimljanima 8,17).

- dobili ste nadu i pouzdanje: "čijim smo posredstvom - verom - došli do ove blagodati u kojoj stojimo, i hvalimo se nadom na slavu Božiju" (Rimljanima 5,2); "U njemu [Hristu] imamo slobodu i pristup k Bogu s pouzdanjem - verom u njega" (Efescima 3,12)

Sveto pismo kaže: "ako si sin, onda si i naslednik kroz Boga" (Galatima 4,7b).

Novi zavet snažno naglašava reč bogatstvo koje ćemo naslediti. On nam kaže: "A Bog moj ispuniće svaku vašu potrebu po svom bogatstvu u slavi - u Hristu Isusu" (Filipljanima 4,19).

Apostol Pavle kaže. "da znate kakva je nada na koju vas je pozvao, kakvo je bogatstvo njegovog slavnog nasledstva među svetima" (Efescima 1,18b). Šta tačno ovo nasledstvo uključuje? Prvo, bićemo sa Bogom zauvek: "koji je umro za nas da s njim zajedno živimo - bilo da smo budni, bilo da spavamo (1. Solunjanima 5,10) i Zatim ćemo mi živi, mi koji preostajemo, biti zajedno sa njima odneti na oblacima u vazduh - u susret Gospodu; i tako ćemo svagda biti sa Gospodom" (1. Solunjanima 4,17). Drugo, potpuno ćemo se promeniti i bićemo nalik na Hrista: "Dragi moji, sad smo deca Božija i još se ne pokaza šta ćemo biti. Znamo da ćemo - kad se on pokaže - biti njemu slični, jer ćemo ga gledati onakvog kakav je" (1. Jovanova 3,2) i "A mi svi otkrivena lica odražavamo slavu Gospodnju i preobražavamo se u istu sliku iz slave u slavu - kako to čini Duh Gospodnji" (2. Korinćanima 3,18). Treće, bićemo oslobođeni bola, smrti i žalosti: "pa će otrti svaku suzu s njihovih očiju, i neće više biti smrti, ni žalosti, ni vike, ni bola, jer ono prvo prođe" (Otkrivenje 21,4) Četvrto, delićemo Isusovu slavu: "Ako smo pak deca, onda smo i naslednici; naslednici Božiji, sunaslednici Hristovi, - ako s njim stradamo, da se s njim i proslavimo" (Rimljanima 8,17). Zar to nije predivno nasledstvo! Bogatiji ste nego što i možete da zamislite!

Sveto pismo kaže da nam je Bog: "za nepropadljivo nasledstvo, i neokaljano, i koje ne vene, sačuvano na nebesima za vas" (1. Petrova 1,4). To znači da vaše večno nasledstvo nema cenu, da je čisto, stalno i zaštićeno. Niko vam ga ne može oduzeti. Ratovi i prirodne katastrofe ga ne mogu uništiti i ekonomske krize ga ne mogu obezvrediti. Ovo večito nasledstvo, je ono zašta trebate da težite i kome trebate da stremite. Apostol Pavle kaže: "Što god činite, činite iz duše kao da činite Gospodu a ne ljudima, znajući da ćete od Gospoda kao uzvraćaj primiti nasledstvo" (Kološanima 3,23-24a).

KRŠTENJE:

POISTOVEĆIVANJE S BOŽJOM PORODICOM

Članovi zdrave porodice su ponosni što joj pripadaju. Nije ih stid što su deo porodice. Nažalost, sreo sam mnoge hrišćane koji se nikada javno ne izjašnjavaju o pripadnosti svojoj duhovnoj porodici, kao što je to Isus zapovedio - krštenjem.

Krštenje nije opcioni ritual, koji se može zanemarivati ili ukinuti. Ono je bitan deo našeg uključenja u Božju porodicu. Ono javno obznanjuje svetu: "Nije me sramota da budem deo Božje porodice". Da li ste kršteni? Isus nam nalaže ovaj predivan čin za sve članove svoje porodice. On nam poručuje: "Zato idite i načinite sve narode mojim učenicima, krsteći ih u ime Oca i Sina i Svetoga Duha" (Matej 28,19).

Godinama sam razmišljao zbog čega je Isus u Velikom poslanju dao toliki značaj krštenju, kao što je dao i evangelizaciji i poučavanju. Zbog čega je krštenje toliko bitno? Tada sam shvatio da je ono simbol drugog razloga zbog koga vas je Bog stvorio: da učestvujete u zajednici Božje večne porodice.

Krštenje ima smisao. Vaše krštenje obznanjuje vašu veru, ukazuje na Hristovu sahranu i vaskrsenje, predstavlja simbol kraja vašeg starog načina života i obznanjuje vaš novi život u Bogu. Ono je istovremeno i proslava vašeg ulaska u Božju porodicu.

Vaše krštenje je fizička slika duhovne istine. Ono predstavlja ono što se dešava u trenutku kada vas Bog uvodi u svoju porodicu: "Jer smo svi mi jednim Duhom kršteni za jedno telo, bili Judeji ili Grci, bili robovi ili slobodni. I svi smo jednim Duhom napojeni" (1. Korinćanima 12,13).

Krštenje vas ne čini članom Božje porodice. Samo vera u Isusa Hrista to može. Krštenje obznanjuje da ste deo Božje porodice. Poput venčane burme, ono je vidljivi znak predanja koji je osoba načinila u svom srcu. Ono je delo inicijacije, a ne nešto što stavljate na stranu dok ne postanete duhovno zreli. Jedini biblijski uslov jeste vera (vidite Dela 2,41; 8,12.13.35-38).

U Novom zavetu, ljudi su krštavani čim bi uzverovali. Na dan Pedesetnice, 3.000 duša je kršteno u istom danu kada su prihvatili Hrista. Na drugom mestu čitamo da je Etiopljanin bio kršten na mestu gde je uzverovao, dok su Pavle i Sila krstili tamničara i njegovu porodicu iste noći kada su uzverovali. Niko u Novom zavetu nije poricao značaj krštenja. Ako još niste kršteni i time priznali svoju veru u Isusa Hrista, učinite to čim pre, onako kako je Isus zapovedio.

NAJVEĆA ŽIVOTNA PREDNOST

Sveto pismo kaže: "Jer i onaj koji osvećuje i oni koji se osvećuju - svi su od jednoga; zbog toga se ne stidi da ih naziva svojom braćom" (Jevrejima 2,11). Neka poteče ta predivna istina. Vi ste deo Božje porodice, i zato što vas je Isus načinio svetima, Bog je ponosan na vas! Isusove reči su zauvek tačne: "I pruži svoju [Isus] ruku na svoje učenike pa reče: evo moje majke i moje braće; jer ko god čini volju Oca moga koji je na nebesima, taj je brat moj i sestra i majka" (Matej 12,49.50). Biti deo Božje porodice je najveća čast i prednost koju neko može ikada da doživi. Ništa drugo nije ni približno tome. Kada vam se god učini da ste nevažni, da vas niko ne voli, kada god osećate nesigurnost, setite se kome pripadate!.

ZAKLJUČAK

Ključna misao: Stvoren sam da budem deo Božje porodice.

Stih koji trebam da naučim: "odredivši nas unapred u ljubavi, blagonaklonošću svoje volje, da nas Hristovim posredstvom usini" (Efescima 1,5).

Pitanje za razmišljanje: Kako mogu da počnem da se prema drugim članovima crkve odnosim kao članovima moje porodice?

Sa engleskog preveo: Draško Đenović.

Rick Waren, THE PURPOSE DRIVEN LIFE: What on Earth Am I Here For? (Yondervan, Grand Rapids, MI, 2002) str. 117-121.

Knjiga Purpose Driven Life ima 40 poglavlja i predviđena je da pojedinac samostalno ili u grupi svakodnevno čita po jedno poglavlje u nadi da će nakon tih 40 dana postati stabilniji vernik. Ovo je 15. poglavlje, i prvo u 2. odeljku pod nazivom Stvoreni ste za Božju porodicu.

^vrh

BRAT

- Dietrich Bonhoffer

"Čuli ste kako je kazano starima: Ne ubij; jer ko ubije, biće kriv sudu. A ja vam kažem da će svaki koji se gnevi na brata svog nizašta, biti kriv sudu; a ako li ko reče bratu svom: Raka! Biće kriv skupštini; a ko reče: Budalo! Biće kriv paklu ognjenom. Zato dakle ako prineseš dar svoj k oltaru, i onde se opomeneš da brat tvoj ima nešto na te, ostavi onde dar svoj pred oltarom, i idi pre te se pomiri s bratom svojim, pa onda dođi i prinesi dar svoj. Miri se sa suparnikom svojim brzo, dok si na putu s njim, da te suparnik ne preda sudiji, a sudija da te ne preda sluzi i u tamnicu da te ne stave. Zaista ti kažem: nećeš izaći odande dok ne daš do poslednjeg dinara." (Mt. 5,21-26)

"A ja vam kažem" - Ovom rečju Isus sažima sve što je rekao o Zakonu, pre navedenih stihova (Mt. 5,17-18). Njegove izjave same po sebi isključuju da se ovde na Isusa gleda kao na nekakvog revolucionara - nekog ko je došao da ruši, ili da se misli da je reč o nekom načinu suprotstavljanja mišljenja, kako su to činili rabini.

Isus ovde nastavlja ono što je pre rekao i dovodi to u jedinstvo sa Zakonom Mojsijevog saveza. U jedinstvu sa Božjim Zakonom pojašnjava da je On Sin Božji, koji gospodari iznad Zakona i koji ga sam daje. Samo onaj ko posmatra na Zakon kao Hristovu reč, može ga ispuniti. Pogrešno i grešno farizejsko razumevanje Zakona mora biti odbačeno. Ispravna spoznaja Zakona je jedino u spoznaji Hrista kao gospodara Zakona - Zakonodavca, i onoga koji ispunjava Zakon. On prisvaja taj Zakon. Time čini ono što Zakon uistinu i traži. Pogrešno razumevanje Zakona je postalo Isusov neprijatelj. Ispunjavanjem Zakona, Isus je na sebe navukao neprijatelje, krive revnitelje Zakona.

Isus svoje učenike najpre upućuje na zapovest zabrane ubistva i nebrige za brata. Život je dan od Boga i jedino ga Bog sme uzeti. Ubica nema mesta u zajedništvu sa Bogom. On potpada sudu Božjem, koji je sam izabrao.

Nedvosmisleno je jasno da brat, koji je pod zaštitom božanske zapovesti, nije samo brat iz zajednice - crkve, jer je jedino merilo delovanja za Isusovog učenika samo po Isusu Hristu koji on u poslušnosti sledi a koji je umro kao žrtva za sve ljude.

Isusovom sledbeniku je ubistvo zabranjeno pod pretnjom Božjega suda. Život brata predstavlja granicu koja se ne sme preći, narušiti. Međutim, jedno takvo narušavanje dešava se već po besu i ljutnji, više od toga po ljutitoj reči "raka" u prevodu "budala" (Mt. 5:21-22) koja nam izmakne, ili još više po svesnom ponižavanju i sramoćenju drugoga nazivajući ga ludakom ili tome sl..

Svaki se bes upravlja protiv života drugoga i traži njegovo uništenje. Ovde ne postoji nikakvo razlikovanje takozvanog pravednog besa od nepravednog. Isusov učenik se uopšte ne sme ljutiti i biti gnevan, jer će se tako ogrešiti Bogu i čoveku. Reč koja nam tako brzo izmakne, a koju mi tako neozbiljno koristimo, ukazuje da mi drugoga ne poštujemo, da se uzdižemo iznad njega i da svoj život više cenimo nego njegov. Ta reč postaje smrtni udarac za našega brata, jer izlazi za to da nekoga pogodi, povredi ili uništi.

Svesno sramoćenje i ponižavanje oduzima našem bratu njegovo dostojanstvo i u javnosti ga želi prikazati i učiniti omraženim. U mržnji se cilja na uništenje njegovog spoljašnjeg i unutrašnjeg života. Ja, dakle, njemu sudim. Ovo je čin ubistva, a ubica potpada sudu Božjem.

Ko se ljuti na svoga brata, ko mu upućuje ljutitu reč i otvoreno ga sramoti ili kleveće, taj nema opstanka pred Bogom. Odvajanjem od brata, on se odvojio i od Boga. On više nema pristup Bogu. Bogu se više neće svideti njegovo žrtvovanje, njegovo bogosluženje i njegova molitva.

Za onoga ko sledi Isusa, bogosluženje se više ne može razdvajati na službu prema Bogu i službu bratu, kako je to bio slučaj kod rabina. Ove dve službe su dva lica jedno istog novčića.

Preziranje brata znači skrnavljenje bogosluženja i gubitak svakog Božjeg obećanja. Pojedinac ili zajednica koja Bogu pristupa srcem koje mrzi, ili koje je nepomirljivo i isključivo, zapravo pristupa Bogu kao kakvom idolu, a ne kao pravom, živom Bogu. Njihova žrtva i dar neće biti primljeni sve dok je bratu uskraćena dužna ljubav, dok je izručen porugama, dok taj brat ima nešto protiv te zajednice.

Ne samo da moj vlastiti bes preči put ka Bogu, već je to i činjenica da je prisutan jedan brat koji ima nešto protiv mene, koga vređam, sramotim ili ponižavam. Zbog toga zajednica Isusovih učenika treba da se ispitati da li se ogrešila o nekog brata, da li je mrzila, sramotila i prezirala (kako je to već uobičajno u svetu), i da li zato nije kriva za bratovu smrt. U trenutku kada se sastaje na molitvu ili bogosluženje, ona treba prvo da se ispita ima li neko nešto protiv nje, jer ako ima, njena molitva neće biti uslišena. Neka se takođe ispita, pruža li Isusovu ljubav onima koje je svet osramotio i ponizio, jer to je ljubav koja nosi i čuva život. Ako ne čini ono što je pravo u Božjim očima, ništa joj neće pomoći, ni najispravnija teologija, ni najpobožnija molitva, ni najhrabrije svedočenje. Ona više ne sledi Isusa.

Bog ne želi da se odvoji od našega brata. On ne želi biti slavljen i uzvisivan kada je neko ponižen. On je Otac. On je Otac Isusa Hrista, koji nam je svima postao brat. To je i najveći razlog zbog čega Bog ne želi takvo odvajanje. Njegov vlastiti Sin bio je ponižen i osramoćen zbog Očeve slave. No, Otac ne želi odvajanje od svoga Sina, i zato ne želi da se odvoji ni od onih kojima je njegov Sin postao jednak, poradi kojih je njegov Sin nosio sramotu. Jer je Sin Božji postao čovek, zato više nije moguće odvojiti službu Bogu od službe prema bratu - to je jedna ista služba. Ko kaže da ljubi Boga, a mrzi svoga brata, taj je lažov (1. Jn. 4:20).

Zato onome, ko želi činiti istinsko bogosluženje sledeći Isusa, ostaje samo jedan put - put pomirenja sa bratom. Ko sa nepomirenim srcem prima Reč i večeru Gospodnju (euharistiju), taj prima svoj sud, jer pred licem Božjim on je ubica brata svoga. Stoga "najpre idi, te se pomiri sa bratom svojim, pa onda dođi i prinesi dar".

Težak je put koji Isus nalaže svome učeniku. Taj put je povezan sa mnogo vlastitog poniženja i sramote, ali to je jedini put ka Njemu, Raspetom bratu, i zato je pun milosti. U Isusu je spojena služba bratu i služba Bogu. On se pomirio sa bratom i prineo je Ocu jednu, istinsku žrtvu, samoga sebe.

Još uvek traje vreme milosti, jer još uvek imamo brata "sa kojim smo na putu". Pred nama je sud Božji. Još uvek se možemo nagoditi sa našim bratom, još uvek možemo otplatiti dug. No, dolazi čas kad ćemo morati stupiti pred Sudiju. Tada za nas može biti kasno, tada nastupa pravda i kazna, dok se ne otplati i zadnja para. Razumemo li uopšte da brat za Isusove učenike ne predstavlja Zakon, nego milost? Milost je, da se možemo nagoditi sa bratom, da mu možemo dati za pravo, da se možemo sa njim pomiriti. Pred sudom, on je naša milost.

Ove reči o izmirenju i sa bratom sa autoritetom nam može govoriti samo onaj ko je kao naš brat postao i naša milost, naše pomirenje i spas pred sudom Božjim. Ova bratska milost nam je darovana kroz čovečju prirodu Sina Božjega. Kada bi samo Isusovi učenici ispravno shvatili što ona znači?

Služba bratu koja mu daje pravo i život i koja mu ugađa, predstavlja put samoodricanja, put prema krstu raspeća. Niko nema veću ljubav od onoga ko svoj život predaje za svoje prijatelje. To je ljubav Raspetoga. Zato je Zakon ispunjen samo Isusovim krstom.

^vrh

RAZMIŠLJANJA O MOLITVI

- Jelena Dir

Isus Hrist je naš uzor kako da živimo bogougodnim životom. U svemu u čemu se ugledamo na Njega napredovaćemo. Stoga, ako sledimo Njegov primer u molitvi i mi ćemo iskusiti ono što je On iskusio: promenu i pobedu.

"A kad prođe osam dana posle onih reči, uze Petra i Jovana i Jakova i iziđe na goru da se pomoli Bogu. I kad se moljaše postade lice Njegovo drugačije, i odelo Njegovo belo i sjajno." Lk. 9.28-29 (Vidi i Mat. 17:1-2)

Isus se popeo na visoku goru da se pomoli, što predstavlja Njegovu nameru da se približi Bogu. Lice mu je postalo sjajno što ukazuje da je doživeo prisnu blizinu sa Bogom, isto kao i Mojsije kada je govorio s Gospodom (2. Moj. 34:29-30). Njegove haljine su postale blještavo bele, što je simbol čistote, svetosti i pravednosti (Otk. 3:5; 19:8).

Ako hodimo Isusovim stopama u molitvi sa željom da što bliže priđemo Bogu, ova ista promena i pobeda će se pokazati i u našem životu. Sveze ovog sveta će spasti i uslediće odvojenje od njegove nečistote (2. Kor. 6:17). Naša srca neće više biti u okovima prošlosti, Isa. 52:2, "...skini okove s vrata svojega, zarobljena kćeri Sionska." Bićemo slobodni u Gospodu, Gal. 5:1, "Stojte dakle u slobodi kojom nas Hristos oslobodi i ne dajte se opet u jaram ropstva uhvatiti." Bićemo izbavljeni iz Egipta starog načina života i kroz molitvu će biti uklonjena bilo kakva želja, ili težnja za povratkom tom prošlom životnom stilu. Stare navike i okruženje više neće imati vlast nad nama. Otvoriće nam se um za poznanje Božije istine i otkrivenja, dobićemo mir u svojim dušama i žar u srcima, da Mu još bolje služimo (Jer. 33:3).

Međutim, mi imamo sklonost da u najpresudnijem momentu zaspimo.

"A Petar i koji behu s njim behu zaspali..." (Lk. 9:32)

Radi toga nas Gospod opominje da stražimo u molitvi. Tako ćemo sebe sačuvati od napasti, jer je duh srčan, ali je telo slabo. U Getsemanskom vrtu apostoli su se čak dva puta uspavali dok se Isus molio, pa je oba puta morao da ih budi (Mat. 26:40-43). Isaija 52:1 kaže, "Probudi se, probudi se..." Ako smo se uspavali, vreme je da se probudimo i dobićemo novu snagu (Isa. 40:28-31). Nova snaga će nam pomoći u borbi sa slabostima i iskušenjima, i moćićemo da kažemo da "je veći koji je u nama, nego li koji je na svetu" (1. Jvn. 4:4).

Ne dozvolimo zato da nam dosadi moliti se, već stražimo u molitvi neprekidno (Lk. 18:1; Kol. 4:2; 1. Sol. 5:18; Ef. 6:18). Budimo uporni bez posustajanja znajući da ćemo na posletku ubrati plodove (Dan. 6:10, 13; Lk. 18; 1. Car. 18).

Sve ovo može biti ključ za uspešan, ili neuspešan molitveni život.

Da li smo nekada bili uporni u molitvi, ali bez rezultata? Ako jesmo, upitajmo se šta je razlog? Možda nismo činili Božju volju ili smo tvrdo spavali u grehu (Jvn. 9:31). Možda je bezakonje zaživelo u našem srcu (Ps. 66:18; Jer. 14:12; Isa. 58:3-7). Možda, nismo molili ugodno Njegovoj volji, već po svojim telesnim željama (Jak. 4:3).

Budimo oprezni da se ne desi da nam Gospod na kraju i usliši takvu molitvu i bude nam na pogibao (Ps. 106:15).

Zato je važno, kada se molimo da budno i trezveno tražimo Boga. Takođe, da nam podari čisto srce koje će moliti po volji Njegove duše, da bi nam bilo uslišeno na blagoslov (1. Jvn. 5:14). Pre nego što se počnemo moliti zapitajmo se da li smo pokrenuti pobožnim namerama ili svojim ličnim motivima? Za kakvu potrebu ili potrebe želimo da se molimo i kakve rezultate očekujemo?

Molitva ne treba da bude pitanje izbora već način života, ako hoćemo da iskusimo pobedu u Hristu. Naša svakodnevica je puna neizvesnosti i nesigurnosti i ne preostaje nam drugo nego da se ozbiljno i trezveno predamo molitvenom životu kao nikada ranije (1. Pet. 4:7). Ne brinimo se zato ni za šta, već izlivajmo zahvalno srce pred Bogom i naše misli će biti sačuvane u Hristu Isusu (Fil. 4:6-7). Budimo istrajni u molitvi da bi se sila uselila u naše živote, domove, narod pa i svet u kome živimo.

^vrh

misaone refleksije

DESET ZAPOVESTI ZA RODITELJE

1. Naučite svoju decu čitaju i slušaju Reč Božju - Bibliju. (5. Moj. 6:6-9)

2. Učite ih da razlikuju, šta je dobro a šta je zlo. (1. Car. 1:6)

3. Gledajte na njih kao na dar Božji a ne svoje vlasništvo (Ps. 127:3)

4. Usmeravajte ih i pokazujte im put Božji. (Pri. 22:6)

5. Napominjite ih i učite disciplini. (Pri. 29:17)

6. Volite ih bezuslovno i požrtvovano. (Lk. 15:11-32)

7. Ne izazivajte ih na bes, gnev. (Ef. 6:4)

8. Zadobijte njihovo poštovanje svojim dobrim primerom. (1. Tim. 3:4)

9. Brinite se za njihove telesne potrebe. (1. Tim. 5:8)

10. Predajte im svoju veru. (2. Tim. 1:5)

Vaša deca će sutra imati takav karakter, kakav danas odnegujete.

Izvor: Hleb naš svakdašnji. 1989.

UZIDANA BIBLIJA

- Pismo od Boga

Pre otprilike sto godina, dok još nije bio izgrađen tunel Sveti Gothard, svi koji su putovali iz Italije u Švajcarsku i obrnuto, peške morali su da prelaze prevoj Sveti Gothard i to je zahtevalo dosta vremena. Zato se često putovalo u grupama. Jednom je tako putovala grupa zidara iz okoline grada Lugana u unutrašnjost Švajcarske, jer se tamo moglo više zaraditi. Među njima je bio i mlad čovek po imenu Antonijo, koji je prilikom putovanja počeo razgovor sa starijom ženom. Ona mu je govorila o Isusu Hristu. Antonijo o tome ništa nije hteo da zna. Ta žena je ipak Antoniju poklonila lepu u kožu uvezanu Bibliju. Poneo ju je sa sobom, ali je nije čitao.

Kada je stigao u grad Glarus, morao je da pomogne kod gradnje velike kuće. Usput je veselo psovao i rugao se zajedno sa svojim prijateljima. Pošto je završio zid, spazio je rupu koju je još trebalo zazidati. U tom trenutku se setio Biblije, koju je još imao u svojoj vreći i reče svojim drugovima: "Momci, setio sam se lepe šale. Pogledajte, tu imam Bibliju, koju ću staviti u ovu rupu."

Biblija je jedva ušla u tu rupu i korice se malo oštetile. "Tako vidiš, sada samo još malo maltera okolo," rekao je Antonijo, "baš bih hteo da vidim, da li će je đavo izvaditi!"

Posle nekoliko nedelja vraćao se Antonijo preko brda opet kući. Godine 1861. 10. maja, grad Glarus zahvatio je veliki požar. 490 zgrada potpuno je izgorelo. Ceo grad je bio strašna ruševina, grad je trebalo ponovo izgraditi.

Neki zidar iz severne Italije, po imenu Đovani dobio je zadatak da pretraži skoro novu zgradu, koja se bila delimično srušila. Čekićem je kucao po zidovima, kad je s jednog zida otpalo malo maltera. Na svoje veliko iznenađenje našao je u zidu knjigu. Izvadio ju je. Bila je to Biblija. "Kako se samo našla tu?", pitao se. Pa, to je bilo čudo, jer je on tu knjigu već jednom imao, ali su mu je bili oduzeli. "To mi se više neće desiti", pomislio je. Đovani je knjigu u slobodno vreme marljivo čitao, nije još sve razumeo, tek delimično Jevanđelje i Psalme, iz kojih je naučio i da se moli Bogu.

Nije prošlo mnogo vremena a on je saznao da je grešnik, ali i to, da ga Bog ljubi i da može dobiti, ako veruje u Gospoda Isusa Hrista oproštenje svojih greha. Kada se u jesen vratio svojoj porodici, u svoju zemlju, svuda je pričao, gde je doznao radosnu vest o svom spasenju. U slobodno vreme išao je sa koferom punim Biblija po okolini i propovedao radosnu vest - Jevanđelje.

Tako je došao i u grad u kome je živeo Antonijo. Na gradskoj pijaci postavio je sto sa Biblijama. Kada je Antonijo tuda prolazio, zastao je rekavši: "O, Biblije. To meni nije potrebno! Trebalo bi da pođem u Glarus, imam tamo jednu, uzidanu u zgradu. Baš bi voleo da saznam, da li je đavo uspeo da je izvadi?"

Đovani je ozbiljno pogledao mladog čoveka. Odmah mu je bilo sve jasno i reče mladiću: "Budite oprezni mladiću. Lako je rugati se, ali šta ćete reći, ako vam ja pokažem tu Bibliju?"

"Nemoj da se praviš važan", reče Antonijo, "tu knjigu sam obeležio i odmah bih je prepoznao. Tvrdim, da ni đavo ne bi mogao da je izvaditi iz zida." Đovani izvadi Bibliju i upita: "Poznajete li ovaj znak prijatelju?" Kad je video oštećenu Bibliju, u prvi mah Antonijo je ostao bez reči. "Pogledajte dobro! To nije učinio đavo, nego Bog, da bi vama potvrdio da je živ. On želi i vas da spasi." Na ove reči je iz Antonijevog srca buknula stara mržnja prema Bogu, njegova savest je počela da ga optužuje. Pozvao je svoje prijatelje: "Momci, dođite i recite šta ima ovaj da traži tu sa onim svojim Biblijama?"

Za nekoliko sekundi prevrnuli su Đovanijev sto, a njega su dobro izudarali. Zatim su se brzo razbežali kroz masu radoznalih gledalaca. Od tada Antonijo je postajao sve veći i veći neprijatelj Boga. Kada je jednog dana na svom radnom mestu opet popio previše alkohola, pao je sa 17 metara visoke skele i teško povređen stigao je u bolnicu. Jovan je to saznao i poslao mu divan buket cveća, pa i sam je otišao u bolnicu da ga poseti. Antonijevo srce je ostalo tvrdo poput stene, ali je Jovanova ljubav ostavila na njega snažan utisak. Posećivao ga je svake nedelje i tako je Antonijo počeo da čita Bibliju. U početku iz dosade, a kasnije ipak, iz interesa.

Jednom je čitao Jevrejima 12:5 "Ne puštaj u nemar karanja Gospodnja, niti gubi volje kad te On pokara." To je upravo odgovaralo njegovoj nesreći. Antonijo je čitao dalje i Božija Reč, koja može da razbije i najtvrđu stenu, počela je da deluje i u njegovom srcu. Shvatio je svoju krivicu i priznao pred Bogom. Naučio je da sa poverenjem veruje u svršeno Hristovo delo na krstu. Njegova se duša oporavila, ali je njegov kuk ostao paralisan. Nije mogao da nastavi prethodni posao, pa je našao lakši. Kasnije se oženio Đovanijevom kćeri, sa kojom je živeo u srećnom braku. Njegov tast je bio istovremeno i njegov brat u Hristu.

Antonijeva Biblija, koju je jednom uzidao, postala je najlepša zaostavština njegovoj deci.

PEČENA BIBLIJA

- Pismo od Boga

Može se reći da je Jan Hus bio prorok, reformator i mučenik iz Češke. Njegova vatrena svedočanstva, su hiljadama ljudi otvorile oči, da vide svršeno delo izbavljenja Isusa Hrista. Međutim, javno objavljivanje Jevanđelja u toj zemlji nije dugo potrajalo Jan Hus je bio spaljen na lomači od rimokatoličke inkvizicije.

Krv hrišćana je u Husovo vreme tekla potocima (13. - 14. vek). Biblije i spisi "jeretika" bili su traženi radi uništenja. Jedna žena, kojoj je najveće bogatstvo bila Reč Božja, upravo je pekla hleb, kada je čula da dolaze inkvizitori. Oni su po celom selu vršili premetačine i hapsili svakoga kod koga su pronašli Bibliju ili neki drugi spis, koji su papa i rimokatolička crkva zabranjivali.

Bez oklevanja, žena na čija vrata su lupali inkvizitori, uzela je Bibliju, stavila je u testo i metnula u peć, da se peče sa ostalim hlebovima. Inkvizitori su ušli u njenu kuću, pregledali sve od podruma do tavana, ali Bibliju nisu pronašli. Kada su napustili kuću, hleb je već bio ispečen. Biblija sakrivena u hlebu i sa njim ispečena - ostala je neoštećena. Gle, čuda, Biblija je bila neoštećena, baš kao i Sedrah, Misah i Abdenego, koje je Navuhodonosor bacio u ognjenu peć (Dan. 3:19-26). I oni su izašli iz nje čitavi.

Deca ove odvažne žene sačuvali su "pečenu Bibliju" kao dragoceno porodično nasledstvo.

I LOPOVI SU BLAGOSLOV

- Friday Fax 2004 Issue 4, 23 January

Skupljanje crkvenog priloga u jednoj crkvi na Floridi (SAD) postao je događaj o kojem se priča. Naime, dva tinejdžera su veoma rado prihvatila besplatni ručak koji crkva "Oslobođenja" (Deliverance Church) u Palm Biču nudi siromašnima svake nedelje. Ovo dvoje osim što su uzeli besplatan obrok, iz crkve su odneli i kasicu sa novcem, sa 200 dolara. Ova pljačka, je istog dana kao vest stigla na sve medije u gradu, pa da su ljudi odjednom počeli da šalju novac pokradenoj crkvi, da bi im nadoknadili štetu. Crkva je kao donaciju primila preko 2,500 dolara. Izvor: Charisma News Service.

MESIJANSKA CRKVA RASTE

- Friday Fax 2004 Issue 4, 23 January

"Za jevrejsku novu godinu (Rosh HaShana), krstili smo petoro," izveštava pastir Mesijanske crkve Avi. Broj Mesijanskih crkvi, takođe, je u porastu: "Populacija Izraela trenutno iznosi 6.6 miliona; dok u 1948 je bila samo 600,000. Pre dvadeset godina u Izraelu je bilo tek par Mesijanskih crkava; danas ih ima oko stotinjak," govori Avi. Izvor: Dugit.

PRVA "KOZJA CRKVA" U CENTRALNOJ INDIJI

- Friday Fax 2004 Issue 5, 30 January

"Jednoj veoma siromašnoj ženi razbolela se koza. Uprkos svoj nezi, medicinskim naporima i mantranju, bilo je očigledno da je koza došla do kraja svog života. Sve je sporije disala. Svi u selu su kozu već otpisali, ali ne i ova jadna žena, njoj je ova koza bila sve. Ona je otišla kod ovdašnjih hrišćana, u Yadav, koji su ujedno i pastirsko pleme, po pomoć. Oni su došli i pomolili se za kozu, koja je u momentu ustala na noge - bila je isceljena. Svi seljani videvši ovo bili su zapanjeni, i odmah su mnogi prihvatili Hrista. Kršteno je 25." Piše Agape Glas. Izvor: 'Agape Voice', Operation Agape's newsletter.

^vrh

Smešna strana...

UDARI GA JOŠ JEDNOM

Neki bogataš je došao da poseti jednu crkvu. Sveštenik ga je lepo primio i počeo da ga sprovodi po crkvenim prostorijama. Dok mu je pokazivao pomalo već oronulo zdanje, sveštenik je neprestano kukao da crkvu treba renovirati a da para nema. Nadao se da će od ovog bogatog čoveka izvući neku pomoć.

Dok su se divili lepo oslikanoj tavanici crkve, bogatašu padne parče maltera sa plafona pravo na glavu. Na to on ustuknu i reče: "Hm, vidim da vam je zaista potrebno da renovirate crkvu." Izvuče čekovnu knjižicu i napiše na čeku lepu sumu novca i da ga svešteniku.

Sveštenik pogleda u ček a onda u plafon i promrmlja: "Hvala ti Gospode, ali udari ga još jednom, ti znaš da ovo nije dovoljno."

KO SE NE MOLI...

Neki seljak je bio pozvan na svadbeno veselje kod svog bogatog rođaka u grad. Sa njim za stolom sedela su sve sama gospoda. Kada je trebalo početi sa jelom, čini se da nikome nije bilo važno da se pre toga pomoli Bogu. Samo je seljak jednostavno sklopio svoje ruke da bi tiho zahvalio Bogu.

Neki na oko otmen gospodin iz grada rekao je podrugljivo: "Dragi prijatelju, kod vas na selu sigurno još uvek imate tu naviku da se molite Bogu?"

"Ne", odgovorio je seljak, "to ne mogu reći, da se baš svi u mom selu mole."

"Tako," rekao je onaj drugi pobednički, "sigurno to čine samo stariji i zaostali ljudi?"

"Ni to ne", glasio je odgovor, "znate ja imam još krmaču sa sedam prasica u svinjcu, i kad im sipam hranu oni se obično pre jela ne mole Bogu. Dok sve ljude koje poznajem u selu, pre jela zahvaljuju svom Stvoritelju za priskrbljenu hranu i piće."

Na to učeni gospodin iz grada nije imao šta da doda.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 22 / 2004.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Da li se ženiti ili se ne ženiti? - "Borba za dušu"

* Šta je najpretežnije - Rick Waren

* Slediti Hrista - Toma Kempinski

* Dobro tlo - Jarmila Kalkova

* Razmišljanja o postu - Jelena Dir

* misaone refleksije

* Smešna strana

Reč Božja je univerzalna i široko primenljiva. Sveti Duh se upoređuje sa raznim pojmovima: oganj, čekić, ogledalo, svetlo, dobro seme... samo da bi mi službu i moć Reči Božje shvatili što bolje i da ona može imati što blagosloveniji uticaj na naše živote.

Reč Božja je poput "ognja" koji spaljuje sve što činimo i radimo van Božje volje i iz pogrešnih motiva - svaku našu "slamu, drvo ili seno".

Reč Božja je i poput "čekića", koji udara po kamenju i mrvi ga u prah. Ovaj čekić lomi naš ponos i stavlja nas u podređeni položaj prema Bogu.

Reč Božja je poput "ogledala", u koje kad se zagledamo možemo videti sebe onako kako nas Bog vidi - naše stvarno ja.

Reč Božja je poput "svetla", koje nam osvetljava životnu stazu u ovom mračnom svetu.

Reč Božja je poput "dobrog semena" koje u sebi nosi novi život i potencijal. Klijavost ovog semena je 100%, ali da bi ono zaista i toliko donelo roda, mora biti stavljeno u "dobru zemlju" - "plemenito srce". Da bi zemlja postala "dobra" mora se raditi na njoj, katkad veoma naporno i dugo. Ona se duboko ore, čisti od kamenja i korova i drobi. To bi značilo, da bi trebalo da se više bavimo našim srcem na ovakav način, da ga duboko preispitujemo, ispovedamo svoje grehe, da se kajemo i ponizimo se pred Bogom. Učinimo svoje srce po Božjim standardima "dobrim i plemenitim" - dostojnim Boga.

Upravo tako, dragi naši čitaoci, ukoliko želimo da sebe i naše crkve vidimo drugačije, pune roda i slave Božje: onda početak na tom putu je "promena našeg srca", nas samih. Poput marljivog ratara učinimo naše srce spremnim i plemenitim za primanje Božjeg semena - Reči. Koje će u ovakvim srcima doneti mnogostruke rodove blagoslova i za nas same i naše crkve. Svaka promena unutar naše crkve, grada, nacije počinje iz srca pojedinaca.

"Sine moj, daj mi srce svoje, i oči tvoje neka paze na moje pute." (Pri. 23:26)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DA LI SE ŽENITI ILI SE NE ŽENITI?

- "Borba za dušu"

Nekoliko mladih ljudi me je iznenadilo sa pitanjem da li se treba ženiti ili ne? Uvek su mislili na duhovne ciljeve. Hteli su da rade za Gospoda. Njihov plan mi se svideo, ali način - odreći se braka, istinu da vam kažem, baš i nisam mogao da zamislim. Sa svoje dvadeset četiri godine nisam bio vernik. Jako dobro se sećam, da kada sam upoznao svoju buduću suprugu nisam ni pomislio na celibat, upravo suprotno. I dan danas ne mogu da zamislim život u celibatu. A trebalo je da posavetujem te mlade ljude kao "autoritet!"

Nemojte mi se smejati, ali sam se u toj situaciji osećao jako glupavo. Znam samo da sam tim mladim ljudima rekao, da ako misle da se do kraja života na silu odriču žene, a misli im stalno lutaju u tom pravcu, onda je bolje da se ožene. Kada je nedavno trebalo da održim govor na jednoj svadbi, setio sam se ovih momaka i konačno sam na ceo problem sagledao malo ozbiljnije:

A za ono što mi pisaste: dobro je čoveku da se ne dohvata do žene: ali zbog kurvarstva svaki da ima svoju ženu, i svaka žena da ima svog muža; Muž da čini ženi dužnu ljubav, tako i žena mužu. Žena nije gospodar od svog tela, nego muž; tako i muž nije gospodar od svog tela, nego žena. Ne zabranjujte se jedno od drugog, već ako u dogovoru za vreme, da se postite i molite Bogu; i opet da se sastanete, da vas sotona ne iskuša vašim neuzdržanjem. Ali ovo govorim po svetu a ne po zapovesti; jer hoću da svi ljudi budu kao i ja; ali svaki ima svoj dar od Boga: ovaj dakle ovako, a onaj onako. (1. Korinćanima 7,1-7 RDK)

Poglavlja 7 do 11 prve Pavlove poslanice Korinćanima daju odgovore na praktična pitanja koja su Korinćani napismeno tražili od Pavla. Prvo od pitanja je bilo vezano za brak, jer su Korinćani po ovom pitanju imali velike nedoumice i probleme. Takođe, kao i svi ostali problemi koje su imali, i problemi vezani za bračne odnose odražavali su pogansko i moralno korumpirano društvo u kome su živeli. I naše današnje društvo, a često i crkva, samo kopira društvene odnose u antičkom Korintu. Ništa novo pod suncem.

Korint je zatvarao oči pred kurvarstvom, neverstvom, homoseksualnošću i mnogoženstvom. Rimski pesnik Juvenal (60 - 140 god. nove ere) je pisao o ženama koje su se odrekle svoje ženstvenosti i borile su se u borilačkim veštinama. Da bi bile ravne muškarcima, oblačile su se samo do pojasa i tako išle u lov. Sa druge strane, Juvenal je pisao i o ženama koje su se tako često udavale i razvodile da su imale potpuno iznošena svadbena odela.

Prema Rimskom pravu postojale su četiri vrste bračnih veza. Robovi su smatrani poluljudima. Kada je rob hteo da se oženi robinjom, njihov vlasnik im je mogao dozvoliti da žive zajedno - takva zajednica je nazivana kontubernijum. Ova zajednica je trajala dok je postojala volja robovlasnika. Vlasnik je mogao kad god je hteo da jednog od robova proda, ili da ga odvoji od partnera. Mnogi korintski hrišćani su bili robovi, i mnogi su živeli u ovakvim okrutnim bračnim zajednicama.

Drugi oblik bračne zajednice se nazivao uzus. Svaki par koji je živeo bar jednu godinu zajedno - automatski je smatran za bračni par.

Treći oblik bračne zajednice je bio koemptio in manum. Otac je prodao svoju kćer tek dospevajućem muškarcu. Tako je osigurao svoju starost. Brigu o roditeljima su vodili sinovi.

Četvrti tip bračne zajednice se zvao konfereacio. To je bila bračna zajednica rezervisana samo za najviše slojeve stanovništva. Na osnovu ove "konferencije" je zasnovan i današnji katolički, odnosno protestantski, svadbeni obred. Odatle ustvari potiče skoro sve što je vezano za svadbeni obred: učešće obe porodice, nevestin veo, svadbeno prstenje, svadbeni buket i svadbena torta. Sve ovo potiče od starih Rimljana.

U Pavlovo vreme je razvod bio uobičajena pojava čak i za one koji su bili venčani konferacijom. Nije bilo ništa neobično da se tokom svog života čovek ili žena, ženi odnosno udaje i po dvadeset puta. Feminizam je bio u procvatu. Žene su se takmičile sa muškarcima u snazi i trgovini. Mnoge su odbijale da budu majke, da se brinu za domaćinstva i da odgajaju decu. Brakovi bez dece su takođe bili uobičajena pojava. Mnogi ljudi i žene su želeli da žive svoje sopstvene živote, nesputavani bračnom i roditeljskom odgovornošću. Danas je u suštini sve potpuno isto.

Mnogi članovi Korintske crkve su živeli u svim vrstama brakova. Neki su pripadali među one koji su se puno puta ženili, tj. udavale. Osim toga, tamo je bilo i vernika koji su smatrali da je duhovnije ostati u bračnom celibatu, i zato su se žene u potpunosti odrekli. Velika je verovatnoća da je neko učio kako bračni život nije duhovan i zato brak nema šta da traži među hrišćanima. Situacija po pitanju braka je bila nejasna i za same hrišćane. Aktualna pitanja su najčešće bila: Šta treba kao hrišćani da radimo? Treba li da ostanemo u braku, sada kada smo hrišćani? Treba li da se razvedemo ako je naš bračni drug nevernik? Da li treba da ostanemo slobodni, ili to treba da postanemo?

Haosu koji je nastao u mislima korintskih hrišćana kao da se nije nazirao kraj. Iz prvih sedam stihova Pavlove poslanice saznali su da:

1. Ostati u celibatu je dobro.

2. Celibat često prouzrokuje iskušenja.

3. Celibat je za bračni par nedopustiv.

4. Snagu za održanjem celibata daje Bog.

1. Ostati u celibatu je dobro

A za ono što mi pisaste: dobro je čoveku da se ne dohvata do žene. (1. Korinćanima 7,1 RDK)

Shvatimo da je ovo specifičan odgovor za određenu situaciju - "o čemu ste mi pisali". Celibat dakle ovde ne zvuči kao naređenje, nego kao pogodna alternativa u datoj prilici! U originalu je napisano: "kada se ne dotiče žene", dakle ne deli se sa njom postelja. Pavle naravno ne govori da je celibat jedini ispravan stav ili da je brak manje vredan od celibata. Sve što Pavle govori jeste to da slobodan stav - odricanje od braka, ako ga prati istinski celibat - istinsko nedodirivanje žene - može, ali i ne mora da bude dobar. Odricanje od braka, ali bez celibata se jednostavno naziva kurvarstvo. Bog je sam rekao:

I reče Gospod Bog: Nije dobro da je čovek sam; da mu načinim druga prema njemu. (1. Mojsijeva 2,18 RDK)

Svim ljudima je potrebna zajednica i Bog je (osim drugih) kao najviše zadovoljavajuću ljudsku zajednicu napravio instituciju braka. Bog je dozvolio odricanje i zato nije izričito zapovedio brak. Jevrejska tradicija je na neoženjene i neudate gledala kao na takve koji se protive Bogu i ne slušaju njegove zapovesti:

Rađajte se i množite se, i napunite zemlju... (1. Mojsijeva 1,28 RDK)

Vrlo je verovatno da su neki verni Jevreji vršili pritisak na neoženjene da se ožene. Sa druge strane, neki nejevrejski vernici nakon svojih grešnih, kurvarskih i nevernih avantura, su opet smatrali, da je celibat vrhunac duhovnosti. Pavle je priznao da je celibat dobar u nekim slučajevima, ali ni u jednom trenutku nije tvrdio da je celibat bolji od braka.

2. Celibat je često uzrok iskušenja

Ali zbog kurvarstva svaki da ima svoju ženu, i svaka žena da ima svog muža. (1. Korinćanima 7,2 RDK)

Pavle ne govori da je svaki pripadnik Korintske crkve kurvar. Pavle samo upozorava na opasnost koju sa sobom nosi celibat, a ta opasnost je kurvarstvo. Nezadovoljena seksualna želja se može toliko nakupiti da i sasvim malo iskušenje može da proizvede pravu eksploziju kurvarstva. U društvima kao za vreme starog Rima ili kao što je savremeno - kada se slobodan seksualni život pomoviše kao nešto najnormalnije i prirodno - ovakva opasnost je mnogo veća.

Sa druge strane, brak ne može biti redukovan samo na ispusni ventil za ispunjavanje seksualne želje. Pavle ovde ne govori da muž i žena, hrišćani, stupe u brak samo zato da bi se sačuvali od kurvarstva. Pavle govori samo to da je seksualno iskušenje slobodnih jako veliko i da postoji legitiman izlaz iz toga. Zato neka svaki čovek ima svoju ženu i svaka žena svog čoveka. O stvarnim hrišćanskim kvalitetima bračne zajednice saznaćemo iz poslanice Efescima 5,22-23. Sveto Pismo navodi puno razloga za bračnu zajednicu. Jedan smo već pominjali: Rađajte se i množite se, i napunite zemlju... (1. Mojsijeva 1,28 RDK).

Sledeći razlog za brak je uteha.

Blagosloven da je izvor tvoj, i veseli se ženom mladosti svoje. Neka ti je kao košuta mila i kao srna ljupka; dojke njene neka te opijaju u svako doba, u ljubavi njenoj posrći jednako. (Priče 5,18-19 RDK)

Ovde moramo da primetimo da se radi o vernosti - veseli se ženom mladosti svoje. I u Pesmi nad pesmama se peva o braku.

Bračna zajednica je odnos muža i žene, jer je žena bila stvorena za čoveka kao ravnopravan pomoćnik. Prijateljstvo između muža i žene je jedan od najvažnijih činilaca dobrog braka. Brak je slika crkve.

Slušajući se među sobom u strahu Božijem. Žene! Slušajte svoje muževe kao Gospoda. Jer je muž glava ženi kao što je i Hristos glava crkvi, i on je spasitelj tela. No kao što crkva sluša Hrista tako i žene svoje muževe u svemu. Muževi! Ljubite svoje žene kao što i Hristos ljubi crkvu, i sebe predade za nju, Da je osveti očistivši je kupanjem vodenim u reči; da je metne preda se slavnu crkvu, koja nema mane ni mrštine, ili takvog čega, nego da bude sveta i bez mane. Tako su dužni muževi ljubiti svoje žene kao svoja telesa; jer koji ljubi svoju ženu, sebe samog ljubi. Jer niko ne omrznu kad na svoje telo, nego ga hrani i greje, kao i Gospod crkvu. Jer smo udi tela njegovog, od mesa Njegovog, i od kostiju Njegovih. Toga radi ostaviće čovek oca svog i mater, i prilepiće se k ženi svojoj, i biće dvoje jedno telo. Tajna je ovo velika; a ja govorim za Hrista i za crkvu. Ali i vi svaki da ljubi onako svoju ženu kao i sebe samog; a žena da se boji svog muža. (Efescima 5,21-33 RDK)

Brak je ustanovljen radi čistote da bi nas sačuvao od nemorala i da bi nas duhovno i telesno zadovoljio. Iako je celibat dobar, ipak on nije duhovniji od braka i nosi sa sobom iskušenje kome u braku ne bi trebalo da bude mesta.

3. Celibat je u braku nedopustiv

Muž da čini ženi dužnu ljubav, tako i žena mužu. Žena nije gospodar od svog tela, nego muž; tako i muž nije gospodar od svog tela, nego žena. Ne zabranjujte se jedno od drugog, već ako u dogovoru za vreme, da se postite i molite Bogu; i opet da se sastanete, da vas sotona ne iskuša vašim neuzdržanjem. (1. Korinćanima 7,3-5 RDK)

Podrazumeva se da je celibat nedopustiv u braku. Korintska crkva to baš nije shvatala. Neki vernici su pogrešno smatrali da je odricanje od seksualnog odnosa vrhunac duhovnosti i praktikovali su to i unutar bračne zajednice. Neki muževi su se, u ispravnom oduševljenju za Boga, čak i odvojili od svojh žena. Na taj način su neodgovorno zanemarili svoju dužnost prema svojim ženama, uglavnom u intimnom delu zajedničkog života. Neke žene su to isto činile i zanemarivale svoje muževe. Iz Pavlovog odgovora proizilazi da je ovakva pojava bila jača od strane verujućeg u slučaju da je bračni partner bio neveran. To možemo zaključiti iz stihova 10 do 17.

Pavle je u svojim instrukcijama jako precizan. Muž ima obavezu prema svojoj ženi i žena prema mužu. Bog svaki brak smatra svetim i zato je i bračna postelja ne samo sveta nego i obavezna. Pavle bez dvoumljenja i jednoznačno govori da je intimni odnos među partnerima u braku ne samo privilegija i uteha, nego je to pre svega uzajamna odgovornost. Partneri u braku imaju obavezu da se međusobno zadovolje. Nema razlike između muža i žene. Muž u ovom pogledu nema ništa više prava od žene.

U četvrtom stihu Pavle naglašava uzajamnost bračne obaveze. Žena nije gospodar nad svojim sopstvenim telom, nego muž; isto tako i muž nije gospodar nad svojim telom nego njegova žena. Bog jako respektuje pojavu telesne želje i njenog zadovoljenja u braku. U stvarnosti se omalovažava sam Bog i brak ako se partneri međusobno ne stavljaju jedan drugom pod autoritet.

Uzajamni bračni autoritet nad telom drugog je trajan - svedoči o tome sadašnje vreme glagola "exousiazei", traje ceo brak, zato što su njih dvoje jedno telo. U ostalim životnim situcijama hrišćaninovo telo pripada samo njemu i on ima obavezu da se o njemu brine i koristi ga kao dar Božji. U tom najdubljem duhovnom smislu naše telo je stvarno vlasništvo Gospoda, kao što to piše u poslanici Rimljanima 12,1. Ali u braku naše telo pripada i našem partneru.

Bračna postelja nije nekakav izborni predmet. Ni u kom slučaju to nije i neko neizbežno zlo kojeg se dopuštaju "duhovniji" hrišćani samo sa ciljem oploditi potomstvo. Bračna postelja znači mnogo, mnogo više. Bog je blagoslovio bračnu postelju da bi se tu manifestovala ljubav na tom "najljudskijem" nivou, i da bi bila najlepša i najjača veza između bračnih partnera.

Bog je hteo da brak bude trajan i sve u vezi sa njime. Njegov prvobitni plan nije predvideo razvod i bračni celibat. Hrišćani ne treba da napuštaju svoje neverne partnere i ne smeju da im zabranjuju pristup svojim telima. To je Božja zapovest.

A ostalima govorim ja a ne Gospod: ako koji brat ima ženu nekrštenu i ona se privoli živeti s njim, da je ne ostavlja. I žena ako ima muža nekrštenog i on se privoli živeti s njom, da ga ne ostavlja. Jer se posveti muž nekršten ženom krštenom, i posveti se žena nekrštena od muža krštenog; jer inače deca vaša bila bi nečista, a sad su sveta. Ako li se nekršteni razdvaja, neka se razdvoji; jer se brat ili sestra u takvom događaju ne zarobi; jer nas na mir dozva Gospod Bog. Jer šta znaš, ženo, da ako muža spaseš? Ili šta znaš, mužu, da ako ženu spaseš? Samo kao što je Bog razdelio svakome, i kao što je svakog pozvao Gospod onako neka živi. I tako zapovedam po svim crkvama. (1. Korinćanima 7,12-17 RDK)

Brak i sve što je u vezi sa njim je stvorio Bog. Jedini izuzetak kada bračni partneri mogu da se odriču jedan drugog je uzajamni dogovor - da bi mogli da se posvete molitvi. To je isto kao i sa postom. Vremenski period telesnog odricanja mora biti unapred određen da bi onda partneri opet bili zajedno i da ih ne bi mogao đavo iskušavati tako da se ne bi mogli savladati. Bog nam ne može staviti na srce teret koji zahteva koncentrisanu molitvu. Smrt, bolest, telesno stanje može ovakvu potrebu da izazove. Ili smo možda upali u nekakav težak greh i potrebno nam je izlečenje i podrška partnera. U ovakvim slučajevima je privremeno seksualno odricanje potpuno u redu.

A Gospod reče Mojsiju: Evo, ja ću doći k tebi u gustom oblaku, da narod čuje kad ti stanem govoriti i da ti veruje do veka. Jer Mojsije beše javio Gospodu reči narodne. I reče Gospod Mojsiju: Idi k narodu, i osveštaj ih danas i sutra, i neka operu haljine svoje; i neka budu gotovi za treći dan, jer će u treći dan sići Gospod na goru Sinajsku pred svim narodom.A postavićeš narodu među unaokolo, i reći ćeš: čuvajte se da ne stupite na goru i da se ne dotaknete kraja njenog; šta se god dotakne gore, poginuće; toga da se niko ne dotakne rukom, nego kamenjem da se zaspe ili da se ustreli, bilo živinče ili čovek, da ne ostane u životu. Kad rog zatrubi otežući onda neka pođu na goru. I Mojsije siđe s gore k narodu; i osvešta narod, i opraše haljine svoje. I reče narodu: Budite gotovi za treći dan, i ne ležite sa ženama.(2. Mojsijeva 19,9-15 RDK)

Kada su se Jevreji pripremali za ovaj važan događaj jedna od zapovesti je bila i ta da se ne približuju ženama. Vekovima kasnije je došla još jedna zapovest:

Zato još govori Gospod: Obratite se k meni svim srcem svojim i posteći i plačući i tužeći. I razderite srca svoja, a ne haljine svoje, i obratite se ka Gospodu Bogu svom, jer je milostiv i žalostiv, spor na gnev i obilan milosrđem... Saberite narod, osveštajte sabor, skupite starce, saberite decu i koja sisaju; ženik neka iziđe iz svoje kleti i nevesta iz ložnice svoje. (Joilo 2,12-13,16 RDK)

Potreba za oproštenjem je bila toliko jaka da je odložena i prva bračna noć. A šta će biti prilikom dolaska Gospodnjeg?

Izliću na dom Davidov i na stanovnike jerusalimske duh milosti i molitava, i pogledaće na mene kog probodoše; i plakaće za njim kao za jedincem, i tužiće za njim kao za prvencem. U ono će vreme biti tužnjava velika u Jerusalimu kao tužnjava u Adadrimonu, u polju migdonskom. I tužiće zemlja, svaka porodica napose; porodica doma Davidovog napose, i žene njihove napose; porodica doma Natanovog napose, i žene njihove napose; porodica doma Levijevog napose, i žene njihove napose; porodica Semejeva napose, i žene njihove napose; sve ostale porodice, svaka napose, i žene njihove napose. (Zaharija 12,10-14 RDK)

Zaharija ovde opisuje dolazak Gospoda Isusa - kada se vrati na Zemlju, izliće na Jevreje svog duha milosti. Svaki Jevrej će posebno da nariče, čak i muž i žena posebno. Muž i žena će biti odvojeni, neće se sastajati neko vreme. Kada ova najvažnija duhovna potreba prođe, muževi i žene će se opet sastati na svojoj postelji. Razlog je očigledan: da ih đavo ne bi iskušavao, ako ne bi mogli da se savladaju.

Kada vreme koncentrisane molitve prođe svi telesni nagoni se vraćaju, najčešće u mnogo većem intenzitetu. Đavo jako dobro zna da je hrišćanin najranjiviji najčešće nakon najvišeg duhovnog doživljaja i napora, jer njegova otpornost prema grehu tada slabi a ponos jača. Međutim, duhovni doživljaj može čovečje želje i da priguši na duže vreme. Sa druge strane, partner može u sebi da gomila mnogo želje, posebno ako i sam nije doživeo dublji duhovni doživljaj. I zato da bi smo sačuvali sebe i svog partnera od iskušenja, fizički kontakt treba da se uspostavi što pre. Odricanje od seksualnog kontakta, posebno ako nije biblijski zasnovano može biti veoma moćno oruđe u đavolovim rukama. Seksualno odricanje ne bi smelo nikada da se smatra kao duhovna superiornost. Nikako ne bi smelo da bude manipulativni, tj. ucenjivački faktor u braku. Uzajamni kontakt mora da bude prirodan i redovan, koji će da zadovolji oba partnera, zato što je brak Božji dar.

I na kraju da kažemo nešto o jako važnoj stvari o kojoj nama i Korinćanima Pavle govori.

4. Snagu za održanje celibata daje Bog, to je Božji dar

Ali ovo govorim po svetu a ne po zapovesti; jer hoću da svi ljudi budu kao i ja; ali svaki ima svoj dar od Boga: ovaj dakle ovako, a onaj onako. (1. Korinćanima 7,6-7 RDK)

Izgleda da prevod po svetu nije onaj najbolji.Grčka reč "sungnome" znači "imati sa nekim isti pogled, zajedničku misao ili razumevanje". Ovaj izraz može značiti i "biti svestan". Pavle ovde sa velikom verovatnoćom govori da je svestan prosperitetnih stvari koje proističu iz odricanja od braka i celibata, ali istovremeno shvata i prednosti i obaveze koje proističu iz braka. Brak je stvorio Bog i istovremeno je zapovest za odnos između čoveka i žene. Brak je veliki blagoslov za celo čovečanstvo. Međutim, brak nije obavezan ni za verujućeg, ni za neverujućeg. Pavle ustvari govori: kada si neoženjen nemaš iskušenja i zato ti ovakav položaj odgovara, ostani neoženjen, ali nemoj da se podaješ bludu; ako si oženjen, ili udata, istraj u tom položaju i ispunjavaj potrebe svog partnera.

Sa jedne strane Pavle želi da verujući budu neoženjeni kao što je on sam bio, zato što nezavisnost i sloboda pruža više vremena i volje za službu Hristu. Ovo osećanje slobode delim sam sa svojom suprugom od kako su naši sinovi izašli iz porodičnog gnezda. Takođe, želeo bi da se svi mogu potpuno posvetiti Hristu u takvom slobodnom vremenskom rasporedu kao mi. Ali ne mogu. Isto tako kao što ni ja nisam mogao kada sam imao mnogo više porodičnih i poslovnih obaveza nego što to imam danas. Pavle nije od svih očekivao da će ostati neoženjeni. To jednostavno nije moguće. Onda hrišćani ne bi imali ni dece. Nije očekivao da će oni koji su neoženjeni takvi i ostati. Takođe, ne bi bilo dobro kada bi se oni koji su oženjeni ili udate, međusobno odricali pravdajući to "višim duhovnim principima". Iako je celibat, polno odricanje, za hrišćane dobar, ipak je to dar koji ne dobija svako. Isto kao što je loše ne koristiti dar koji imamo, isto tako je loše pokušavati sa imitiranjem dara koji uopšte nemamo. Prisiljavanje samog sebe na celibat može biti znak ponosa. Celibat mora da nastane neusiljeno i prirodno, zato što predivan dar od Boga je samo ono što je prirodno. Sve neprirodno je samo sopstveni uzaludan napor čoveka, prisiljavanje sebe samog na nešto što ustvari i nemamo a sve to vodi samo ka frustraciji i propasti.

Izgleda da današnji hrišćani na celibat gledaju kao i starozavetni Jevreji. Pavle opet govori da ako je celibat stvarni dar, onda bi onaj koji ima taj dar trebalo da ga u potpunosti primi i podređuje se Bogu u slobodnom položaju sve do kraja svog života.

U Ekvadoru smo upoznali Rakel Sent, sestru pilota, kojeg su zajedno sa drugim misionarima ubili pripadnici indijanskog plemena Auka. Rakel je proživela skoro ceo svoj život među ovim lovcima na ljudske glave. Njen životni blagoslov i ispunjenje je neponovljiv. U porodici, sa brigama oko dece i muža nikada ne bi mogla da služi u takvim uslovima. Nedavno smo saznali da je Rakel umrla i da su je sahranili među Indijancima.

Isus je svojim učenicima rekao:

Jer ima uškopljenika koji su se tako rodili iz utrobe materine; a ima uškopljenika koje su ljudi uškopili; a ima uškopljenika koji su sami sebe uškopili carstva radi nebeskog. Ko može primiti neka primi. (Matej 19,12 RDK)

Isus i Pavle naglašavaju da se slobodan položaj bez žene ili muža ne traži od svih verujućih, već samo od onih koji su ovaj dar primili. Neka nas niko ne tera u celibat sa nisakakvim naređenjima:

A Duh razgovetno govori da će u poslednja vremena odstupiti neki od vere slušajući lažne duhove i nauke đavolske, U licemerju laža, žigosanih na svojoj savesti, koji zabranjuju ženiti se, i zapovedaju uzdržavati se od jela koja Bog stvori za jelo sa zahvalnošću vernima i onima koji poznaše istinu. (1. Timotiju 4,1-3 RDK)

Izvor: Zapas o dušu, br. 40 jun 1995. Preveo: Milijašević Branko.

^vrh

ŠTA JE NAJPRETEŽNIJE

- Rick Waren

I ako hraneći siromahe razdelim sve svoje imanje, i ako predam svoje telo - da budem spaljen, a ljubavi nemam, ništa mi ne koristi. (1. Korinćanima 13,3)

A ovo je ljubav: da živimo po njegovim zapovestima. To je zapovest, kao što ste čuli otpočetka, da u njoj živite. (2. Jovanova 1,6)

Sve u životu je u vezi sa ljubavlju.

Pošto je Bog ljubav, najvažnija lekcija koju Bog želi da naučimo na ovoj zemlji jeste kako da volimo. Upravo u ljubavi smo slični Njemu, pa je ljubav osnova svake zapovesti koju nam je Bog dao: "Jer je sav zakon našao svoje ispunjenje u jednoj reči, u: 'Ljubi bližnjega svoga kao samoga sebe'" (Galatima 5,14).

Naučiti da se nesebično voli nije lak zadatak. On pogađa u sam centar naše sebične prirode. Zbog toga nam je dat čitav život da to naučimo. Naravno, Bog želi da svakoga volimo, ali je posebno zainteresovan da volimo druge članove Njegove porodice. Kao što smo već videli, to je drugi zadatak za naš život. Apostol Petar nam kaže: "Svima ukazujte čast, ljubite bratstvo, Boga se bojte, cara poštujte" (1. Petrova 2,17). Apostol Pavle naglašava ovu tvrdnju: "Stoga, dakle, činimo dobro svima dok imamo vremena, a najviše onima koji pripadaju našoj verskoj porodici" (Galatima 6,10).

Zbog čega Bog insistira da pokažemo posebnu ljubav i pažnju prema drugim vernicima? Zbog čega oni imaju prednost u ljubavi? Zbog toga što Bog želi da Njegova porodica bude poznata po ljubavi više nego po bilo čemu drugom. Isus je rekao da je naša ljubav jednih prema drugima - a ne naša doktrinarna verovanja - naše najveće svedočanstvo svetu. On je rekao: "Po tom će svi poznati da ste moji učenici - ako budete imali ljubavi među sobom" (Jovan 13,35).

Na nebu ćemo se zauvek pridružiti Božjoj porodici, ali pre toga mi imamo zadatak da se na ovoj zemlji pripremimo za tu večnost punu ljubavi. Bog nas obučava dajući nam "porodična zaduženja" a najvažnije je pokazivanje ljubavi jednih prema drugima.

Bog želi da budemo u stalnom, bliskom zajedništvu sa drugim vernicima tako da možemo da razvijemo sposobnost da volimo. Ljubav ne može da se nauči u izolovanosti. Moramo da budemo okruženi ljudima koji nas nerviraju, koji su nesavršeni i isfrustrirani. Kroz zajedništvo učimo tri važne stvari.

NAJBOLJI NAČIN

DA ISKORISTIMO ŽIVOT JE DA VOLIMO

Ljubav bi trebalo da bude na vrhu prioriteta, pretežno objektivna i velika ambicija. Ljubav nije dobar deo našeg života, već njegov najvažniji deo. Sveto pismo kaže: "Težite za ljubavlju" (1. Korinćanima 14,1a).

Nije dovoljno samo reći: "Jedna od stvari koje želim u životu jeste da volim" kao da je to na vrhu od deset najvažnijih stvari na listi. Odnosi moraju da imaju prioritet u našem životu ispred svega drugoga. Zašto?

Život bez ljubavi nema vrednost. Apostol Pavle ovo naglašava kada kaže: "I ako hraneći siromahe razdelim sve svoje imanje, i ako predam svoje telo - da budem spaljen, a ljubavi nemam, ništa mi ne koristi" (1. Korinćanima 13,3).

Veoma često se ponašamo kao da vreme za druženje sa drugima moramo nekako da ubacimo u naš raspored. Kažemo da pronalazimo vreme za našu decu ili pravimo vreme u našem rasporedu za ljude u našim životima. Ovo nam daje utisak kao da su naši odnosi sa drugima deo našeg života zajedno s mnoštvom drugih obaveza. Međutim, Bog kaže da su odnosi srž našeg života.

Četiri od Deset Božjih zapovesti se odnose na čovekov odnos sa Bogom, a ostalih šest sa ljudima. Međutim, svih Deset zapovesti se tiču odnosa. Kasnije, Isus je sumirao šta je najpretežnije Bogu u dve izjave: volite Boga i volite ljude. On je rekao: "Ljubi Gospoda Boga svoga svim srcem svojim i svom dušom svojom i svom mišlju svojom". Ovo je najveća i prva zapovest. A druga je kao i ova: 'Ljubi bližnjega svoga kao samoga sebe'. O ovim dvema zapovestima visi sav zakon i proroci" (Matej 22,37-40). Nakon što smo naučili da volimo (i slavimo) Boga, druga svrha našeg postojanja je da volimo druge.

Odnosi, a ne uspesi ili zarada je ono što je najbitnije u životu. Pa zašto onda dozvoljavamo da se naši međusobni odnosi brzo završavaju ili da budu stešnjeni u rasporede? Kada naš raspored postane prepun, mi počnemo da ga redukujemo, skraćujući ga upravo u onom delu koji je posvećen vremenu, energiji i pažnji koji su potrebni za održavanje odnosa sa drugim ljudima.

Biznis je veliki neprijatelj u odnosima. Mi jednostavno postajemo preokupirani sa zarađivanjem, posvećenjem našem poslu, plaćanju računa i ispunjenju želja za naš život koji imaju prioritet u našim životima. A oni nisu ono što je najpretežnije, što je najbitnije. Najpretežnije jeste da naučimo da volimo - Boga i ljude. Kada životu oduzmete ljubav dobijate nulu kao rezultat.

Ljubav će trajati zauvek. Drugi razlog zbog koga nam Bog kaže da treba da damo prioritet ljubavi jeste večnost: "Sada pak ostaje vera, nada, ljubav, ovo troje; a ljubav je među njima najveća" (1. Korinćanima 13,13).

Ljubav ostavlja svoje nasledstvo. Onako kako se odnosite prema drugim ljudima, ne prema vašem bogatstvu i uspehu, ima najvažniji uticaj na to kako možete da živite na zemlji. Majka Tereza je jednom izjavila: "Nije važno šta radite, već koliko ljubavi u to ulažete". Ljubav je tajna dugog nasleđa.

Bio sam pokraj brojnih ljudi tokom njihovim poslednjih minuta na ovoj zemlji, dok su stajali na vratima večnosti, i nikada nisam čuo da je neko rekao: "Donesite mi moje diplome! Želim da je još jednom pogledam. Pokažite mi moja priznanja i medalje, to zlato koje mi je bilo dato". Kada se ovozemaljski život bliži kraju, ljudi se ne okružuju stvarima. Ono što oni žele da ih okruži su ljudi - ljudi koje vole i s kojima imaju zajedništvo.

U našim završnim trenucima mi svi uviđamo da su odnosi ono što je najpretežnije u životu. Mudrost je naučiti ove istine pre nego što već bude kasno. Nemojte da čekate da dospete u vašu samrtničku postelju da biste shvatili da ništa drugo nije toliko važno.

Bićemo ispitani po našoj ljubavi. Treći razlog zbog koga treba da naučimo da je ljubav svrha našeg života, leži u činjenici da ćemo jednoga dana svi doći na sud. Jedan od načina na koji Bog meri duhovnu zrelost jeste po kvalitetu naših odnosa. Na nebu Bog neće reći: "Reci mi nešto o tvojoj karijeri, računu u banci i hobijima". Umesto toga, On će pogledati kako smo se odnosili prema drugim ljudima, posebno prema onima koji su bili u potrebi. Više o tome možemo da čitamo u Mateju 25,34-46.

"Tada će reći car onima s desne strane: hodite, blagosloveni Oca moga, nasledite carstvo koje vam je pripremljeno od postanka sveta. Jer ogladneh i dadoste mi da jedem, ožedneh i napojiste me, stranac bejah i ugostiste me, go bejah i obukoste me, razboleh se i posetiste me, u tamnici bejah i dođoste k meni. Tada će mu odgovoriti pravednici i reći: Gospode, kada te videsmo gladna i nahranismo, ili žedna i napojismo? Kada te videsmo kao stranca i ugostismo, ili gola i odenusmo? Kada te videsmo bolesna ili u tamnici i dođosmo tebi? A car će im odgovoriti i reći: zaista vam kažem, u koliko učiniste jednom od ove moje najmanje braće, meni učiniste. Tada će reći i onima s leve strane: idite od mene, prokleti, u večni oganj pripremljen đavolu i njegovim anđelima. Jer ogladneh i ne dadoste mi da jedem, ožedneh i ne napojiste me, stranac bejah i ne ugostiste me, go bejah i ne odenuste me, bolestan i u tamnici bejah i ne posetiste me. Tada će oni odgovoriti i reći: Gospode, kada te videsmo gladna ili žedna ili kao stranca ili gola ili bolesna ili u tamnici i ne poslužismo ti? Tada će im odgovoriti i reći: Zaista vam kažem, u koliko ne učiniste jednom od ovih najmanjih, ni meni ne učiniste. I otići će ovi u večnu kaznu, a pravednici u život večni."

Isus je rekao da na način na koji volimo Njega, trebamo da volimo i članove Njegove porodice u njihovim praktičnim potrebama. "A car će im odgovoriti i reći: zaista vam kažem, u koliko učiniste jednom od ove moje najmanje braće, meni učiniste" (Matej 25,40).

Kada dođemo u večnost, sve drugo ćemo ostaviti iza nas. Jedino što ćemo poneti sa nama je naš karakter. Zbog toga Sveto pismo kaže: "Jer u Hristu Isusu niti što vredi obrezanje niti neobrezanje, nego vera koja se kroz ljubav pokazuje delotvorna" (Galatima 6,6).

Znajući ovo, predlažem vam da svako jutro kada ustanete, kleknete ispred svog kreveta ili sednete na njegovu ivicu i pomolite se: "Bože, bez obzira na sve obaveze koje me danas mogu okružiti, želim da budem siguran da sam ti posvetio dovoljno vremena voleći tebe i druge ljude, jer je to ono što je najvažnije u životu. Ne želim da uzaludno potrošim ovaj dan". Zbog čega bi vam Bog dao još jedan dan ukoliko ćete ga uzaludno potrošiti?

NAJBOLJE POKAZIVANJE LJUBAVI JE VREME

Najbolji način na koji možemo da vidimo koliko nam je nešto bitno jeste da vidimo koliko vremena smo spremni da utrošimo na to. Što više vremena nečemu posvetimo, pokazujemo da nam je to važnije i da to više vrednujemo. Ukoliko želimo da znamo koji su prioriteti neke osobe, samo treba da pogledamo kako osoba koristi svoje vreme.

Vreme je naš najdragoceniji dar, jer ga imamo u ograničenoj količini. Možemo da zaradimo više para, ali ne možemo da stvorimo više vremena. Kada nekome posvetimo svoje vreme, toj osobi dajemo deo svog života koji nam se više nikada neće vratiti. Naše vreme je naš život. Zbog toga je najdragoceniji dar koji nekoj osobi možemo da damo upravo naše vreme.

Nije dovoljno samo da kažete da su odnosi važni. To moramo da dokažemo tako što ćemo im se posvetiti. Same reči nemaju vrednost: "Dečice, ne volimo rečju ili samo jezikom, nego delom i istinom" (1. Jovanova 3,18). Odnosi iziskuju vreme i napor, i najbolji način da napišemo reč ljubav jeste pišući V-R-E-M-E.

Srž ljubavi nije ono što mislimo ili radimo ili dokazujemo drugima, već koliko dajemo, koliko ulažemo sebe. Muškarci ovo po pravilu ne razumeju. Mnogi su mi rekli: "Ne razumem moju ženu i decu. Pružam im sve što im je potrebno. Šta više hoće?" Hoće vas! Vaše oči, uši, vreme, pažnju, prisustvo - vaše vreme! Vreme ne može ništa drugo da nadoknadi.

Najviše željeni ljubavni poklon nije dijamant ili ruže ili čokolade. Već posvećenost! Osoba koja voli je toliko usredsređena na druge da za trenutak zaboravlja na sebe samu. Pažnja koju nekome posvećujemo kaže: "Toliko te cenim da ti dajem ono najdragocenije - svoje vreme". Kada god nekome posvećujemo svoje vreme mi se žrtvujemo, a žrtva je suština ljubavi. Isusov primer nam kaže: "živite u ljubavi, kao što je i Hristos vas ljubio i samoga sebe predao za nas kao prinos i žrtvu Bogu na prijatan miris" (Efescima 5,2).

Mi možemo nekome nešto da damo bez ljubavi, ali ne možemo nekoga da volimo a da ništa ne dajemo. "Jer Bog je tako zavoleo svet da je svog jedinorodnog Sina dao, da svaki - ko veruje u njega - ne propadne, nego da ima večni život" (Jovan 3,16). Ljubav znači davanje - odricanje od naših želja, udobnosti, ciljevima, bezbednosti, novca, snage i vremena zarad koristi nekog drugog.

NAJBOLJE VREME ZA LJUBAV JE UPRAVO SADA

Ponekad je odgađanje legitimni odgovor na trivijalne zadatke. Ali pošto je ljubav ono što je najpretežije, ona je vrhovni prioritet. Biblija ovo snažno naglašava: "Stoga, dakle, činimo dobro svima dok imamo vremena, a najviše onima koji pripadaju našoj verskoj porodici" (Galatima 6,10) "iskorišćavajući vreme, jer su dani zli." (Efescima 5,16). "Ne odreci dobra onima kojima treba, kad možeš učiniti. Ne govori bližnjemu svojemu: idi, i dođi drugi put, i sutra ću ti dati, kad imaš" (Priče 3,27-28).

Zašto je baš sada najbolje vreme da pokažemo svoju ljubav prema drugima? Zato što ne znamo koliko dugo ćemo još imati tu mogućnost. Okolnosti se menjaju. Ljudi umiru. Deca rastu. Niko nam ne garantuje da će sutra ikada doći. Ukoliko želite da iskažete ljubav, bolje je da to učinite sada.

Znajući da ćemo jednoga dana stati pred Boga, evo nekoliko pitanja koja treba da imamo na umu: Kako ću da objasnim situacije kada su mi stvari i poslovi bili važniji od ljudi? S kim treba da više provodim vremena? Šta treba da skinem sa svog rasporeda da bih to učinio mogućim? Kakve žrtve treba da podnesem radi toga?

Najbolji način da iskoristimo život jeste da volimo. Najbolje izražavanje ljubavi jeste vreme. Najbolje vreme da pokažemo da nekoga volimo je upravo sada!

Sa engleskog preveo: Draško Đenović.

Rick Waren, THE PURPOSE DRIVEN LIFE: What on Earth Am I Here For? (Yondervan, Grand Rapids, MI, 2002) chapter 16.

Ovo je 16. poglavlje iz knjige Purpose Driven Life. Knjiga ima 40 poglavlja i predviđena je da pojedinac samostalno ili u grupi svakodnevno čita po jedno poglavlje u nadi da će nakon tih 40 dana postati stabilniji vernik.

^vrh

SLEDITI HRISTA

- Toma Kempinski

Doktrina o istini

Srećan je onaj kome se jasno otkriva istina, i to onakva kakva zaista i jeste. Jer naša mišljenja i naša osećanja, često nas mogu prevariti i malo toga smo kadri ispravno shvatiti.

Šta ima dobroga u mnogim raspravama ili diskusijama o neshvatljivim stvarima, zar će nam naše znanje o tim stvarima pomoći da izbegnemo dolazeći Sudnji dan? Zanemarivanje stvari koje su korisne i nužne, a preterana briga za stvari koje su nevažne i štetne, je veliko bezumlje.

Imamo oči, ali nevidimo.

Zašto se onda bavimo pitanjima filozofije? Onome kome govori večna Reč oslobođen je od teoretisanja. Kroz ovu Reč su postale sve stvari i o Njoj sve govore - Onaj koji je od početka nam, takođe, govori. Bez te Reči niko ne može razumeti ili rasuđivati ispravno. Onaj kome sve pripada i koji prati sve stvari, koji vidi sve stvari onakve kakve jesu, može da smiri tvoje srce i sačuva te u miru sa Bogom.

O Bože, Ti koji si istina, učini da i ja budem jedno sa Tobom, i u večnoj ljubavi. Često sam umoran od mnogih stvari koje čujem ili čitam, ali samo u Tebi je sve za čime čeznem. Zato, neka svi učenjaci umuknu, i neka svako stvorenje ućuti pred Tobom, samo Ti mi govori.

Što je čovek sabraniji, njegovo srce postaje jednostavnije, te lakše može razumeti uzvišene stvari, jer prima svetlo poznanja od gore. Čist i uravnotežen duh nije zbunjen od mnogog posla, jer sve što čini, čini na Božju slavu. A pošto ima unutrašnji mir, on teži da svaki posao uradi sa potpunom nesebičnošću. Jer, šta nam ustvari donosi više problema i žalosti nego nekontrolisane želje našeg srca?

Dobar i posvećen čovek do detalja razmišlja o stvarima koje želi uraditi, on u tome ne želi biti vođen kakvom ćudi ili zlom sklonošću, već na osnovu toga kako mu to nalaže zdrav razum. Zar neko, ko želi da pobedi samog sebe, nije prisiljen na veoma tešku borbu? Ovo treba da bude i naš cilj, da: pobedimo, odnosno pokorimo samog sebe i da svakodnevno jačamo i napredujemo u vrlinama.

Svaka savršenost u ovom životu uvek sadrži nešto od nesavršenosti, i svako učenje sadrži u sebi malo tame. Ponizno poznavanje samoga sebe jeste najsigurniji put ka Bogu, bolji od mnogog znanja i učenja. Nije znanje i učenje takvo da ga treba smatrati za nešto loše, ono je samo po sebi dobro, jer od samog Boga dolazi. Ali, čista savest i život pun vrlina treba uvek da imaju prednost nad znanjem i učenjem. Mnogi često greše i dostižu tako malo ili ništa, jer se trude da steknu znanje i učenje, više nego da žive ispravno.

Kad bi ljudi više pažnje posvećivali iskorenjivanju poroka, a da umesto njih usađuju vrline, kao što su skloni da razgovaraju i pišu o raznim svojim problemima, onda ne bi bilo prisutno toliko mnogo zla i skandala po svetu, odnosno toliko slabosti u religijskih organizacijama. Na Sudnji dan sigurno nećemo biti pitani šta smo čitali, već šta smo radili, i ne kako smo lepo govorili, već kako smo život živeli.

Recite mi, gde su sada svi ti naučnici i učitelji, koje ste upoznavali ili znali za svoga života, a koji su bili čuveni po svojim učenjima? Sada su već drugi došli na njihovo mesto, i nisam siguran da oni ikad razmišljaju o svojim predhodnicima. Dok su bili živi smatrani su za nešto, ali sada ih malo ko i retko spominje. Kako samo brzo prolazi svetska slava! Samo ako su njihovi životi bili u saglasnosti sa njihovim učenjem, onda je njihovo proučavanje i čitanje vredno pažnje.

Koliko je samo onih koji propadaju, jer se drže taštog svetskog znanja a premalo vode računa o tome da služe Bogu. Oni postaju nekorisni i jalovi u svojim vlastitim fantazijama, jer žele da budu veliki među ljudima, umesto da budu ponizni.

Zaista, velik je taj koji je velik u iskazivanju milosrđa. Zaista, velik je onaj koji je mali u svojim vlastitim očima i ne teži ka dostignuću vlastite slave. Zaista, pametan je onaj koji svoj pogled upire iznad zemaljskih stvari, i smatra ih za gluposti, da bi stekao Hrista. Onaj koji čini volju Božju, i odriče se svoje sopstvene, to je taj što je savladao učenje (Hristovo).

Razboritost u delima

Ne priklanjaj srce svakom podsticaju i savetu, već stvari razmatraj pažljivo i strpljivo u svetlu Božje volje. Jer vrlo često, na žalost, smo tako slabi da verujemo ili čak govorimo više loše nego dobro o drugima. Savršen čovek, međutim ne veruje svakoj izmišljotini, jer on zna da je čovek naklonjen zlu, koje se često manifestuje u rečima - govoru.

Nemoj činiti ništa prenagljeno, niti se tvrdoglavo drži nekog svog mišljenja. Velika mudrost leži u sledećem: nemoj verovati u sve šta ljudi govore i prepričavaju.

Prihvati savet samo od pametnog i savesnog čoveka. Potraži savete samo od onih koji su bolji od tebe, umesto da pratiš svoje vlastite.

Dobar život čini čoveka mudrog u odnosu na Boga, i čini ga osposobljenim za mnoge stvari, jer što je čovek ponizniji, to je više podređeniji Bogu, i ima mudrost i mir u svim stvarima.

Iz knjige IMITATION OF CHRIST, Thomas Kempis. Knjiga prva, 3. i 4. poglavlje.

Toma Kempinski je rođen 1380. godine u Holandiji. Bio je kaluđer koji je živeo u zajednici "braća zajedničkog života". Njegova knjiga "slediti Hrista" se ubraja među hrišćanske svetske klasike.

^vrh

DOBRO TLO

- Jarmila Kalko

"A posejani na dobru zemlju, to je koji sluša reč i razume, koji rod rađa i donosi, jedan po stotinu, drugi po šezdeset, a treći po trideset." (Mt. 13, 23)

Poređenje o "sejaču" (Mt. 13,3-23) nam pokazujeprvo na Gospoda, koji kao sejač rasipa svoje seme. Pri tome primetimo da On to radi velikodušno, ne škrto. Radosno i pun očekivanja da će prosuto zrno doneti ploda. Takav je naš Gospod - prosipa seme svoje Reči velikodušno i radosno u tvoje srce.

Radosno očekuje tu promenu koju će Njegova Reč učiniti u tvome životu. Jesi li svestan te činjenice kada otvoriš Sveto pismo ili slušaš propovedanu Reč Božiju? To je vreme kada Gospod seje u tvoje srce silnu Reč Božiju koja te može promeniti.

Drugo što možemo videti u ovom poređenju je različit način primanja tog semena. Jedno uopšte nije upalo u tlo, drugo je upalo ali ne dovoljno duboko, treće je čak počelo i da raste, ali je bilo ugušeno korovom a četvrto je donelo ploda.

To je ustvari slika kako ljudi prihvataju Reč koju Gospod tako velikodušno seje u njihova srca. Sigurna sam da je, dragi prijatelju, i tvoja želja da budeš kao to četvrto tlo, ali moram ti reći da to ne ide automatski. Varamo se ako mislimo da je neko automatski plodno tlo. Razmisli samo - zar se zemlja ne mora pripremiti pre nego što se u nju nešto poseje? Tako i ti ako želiš da budeš dobro tlo za Reč Božiju, hteo ne hteo, moraš proći kroz određene faze. U tvome životu mora postojati:

a. Vreme pripreme

Vreme kada ćeš dozvoliti da Božiji Duh omekša tvoje srce i kada ćeš da ukloniš svaki "kamen" i "korov" iz njega. A to je stvar odluke, stvar volje. Božiji Duh može da te omekša, pokaže stvari koje treba da ostaviš, ali te ne može i neće terati da to i uradiš. To je na tebi. To treba da želiš. Ti se moraš otvoriti i reći: "Gospode, želim biti promenjen."

l kada to učiniš, onda treba da poslušaš sve što ti On bude rekao. U vreme pripreme Bog će ti menjati prioritete, učiniće da gledaš na svoj život sa Njegove tačke gledišta. Kada On zaore u tvoje srce - izbaciće na površinu sve što je prepreka da budeš plodan. Odjednom ćeš shvatiti da ne možeš biti površan u svom odnosu sa Bogom, da hrišćanstvo nije samo "tanak sloj dobrog tla" na kamenju, pobožna maska, ispod koje se krije telesnost, svetovnost ili jednostavno rečeno tvoje "ja".

Taj "ja" - kamen, mora biti uklonjen jer će braniti Božijoj Reči da pusti korenje u tebi i da te menja. Shvatićeš takođe da nije svejedno na šta trošiš svoje vreme i snagu. Brige ovog sveta, prevara, bogatstva - to nisu sitnice. One su kao "slatki otrov": dok ih gutaš - milina, ali kraj svemu tome je smrt. (Vidi Lk. 12,13-21; 1. Tim. 6,6-10). U vreme pripreme Bog će se pobrinuti, da ono što On smatra da je "korov" - smatraš i ti!

Želiš li biti plodno tlo? Onda u tvome životu mora postojati vreme pripreme kada ćeš biti otvoren i spreman da te Duh Božiji drobi, čisti i produbljava i to u svakoj oblasti tvoga života.

b. Vreme sejanja

Od bogatih plodova neće biti ništa iako je u pitanju meko, duboko i čisto tlo, ako se u njega ne baci seme. Zato i u tvome životu mora postojati vreme kada ćeš kao Marija sedeti do Isusovih nogu i slušati Ga. Vreme, kada ostaviš sve po strani, da bi slušao Gospoda. Čitati Sveto pismo, slušati i razmišljati o njemu i slušati kako ti ga Gospod tumači.

Nema žetve bez setve. Neće biti plodova bez toga da odvojiš vreme za zajedništvo sa Gospodom uz Božiju Reč. Možda ćeš reći: "Ali je nemam vremena!" A ja te pitam: "Da li ti onda stvarno želiš da budeš dobro tlo?" Onaj ko to stvarno želi, ostavlja sve radi Hrista! (Vidi Lk. 14,25-33 i Lk 9,57-62).

c. Vreme čekanja

To je nešto sa čime imamo velikih problema, jer smo navikli na ekspres stvari. No, ovaj odeljak nam pokazuje i to da na žetvu treba da čekamo. Reči Božijoj, takođe, treba vreme da naraste i sazri u nama. Neke promene u našem karakteru se neće desiti preko noći.

A isto tako i neka obećanja, koja nam je dao Bog, neće se odmah ispuniti. Ispuniće se, ali u Božije vreme. l to što ti se može desiti jeste da isčupaš Reč iz tvoga srca, jer si hteo da vidiš žetvu pre vremena. Nekim stvarima treba vreme i ti moraš da naučiš da čekaš - kao Avram na Isaka. Ako želiš biti dobro tlo, jesi li uračunao u svoj odnos sa Hristom i ovo vreme čekanja? Budi pažljiv da zbog svoje nestrpljivosti ne "pomogneš" Bogu i onda doživiš puno razočaranja.

d. Vreme žetve

To je vreme kada vidiš promenu, koju je Reč Božija u tebi donela. To su misli, reći i dela, koja proslavljaju "sejača" - tvoga Gospoda. To nije nešto čime se ti možeš pohvaliti, već čime se može pohvaliti tvoj Gospod. To nije tvoja svetost na kojoj si ti neumorno radio. To je svetost Isusa Hrista, koji prebiva u tebi! l ona se može primetiti u tvom razmišljanju, tvojim rečima i tvome ponašanju. To je žetva! Kada ne živiš više ti nego Hrist u tebi! Tada je tvoja hrana "u tome da izvršiš volju onoga koji te je poslao i da svršiš njegovo delo" (Vidi Jn. 4,34). Njegove reči prešle su u tvome životu u delo!

Želiš li u tvome odnosu sa Hristom da dođeš do ove žetve? Verujem da hoćeš! Dozvoli onda da nebeski sejač pošalje svog Duha u tebe i pripremi tlo, sedi do Isusovih nogu i slušaj Njegov glas, budi strpljiv i žetva će doći! Da doći će! Dobro tlo doneće roda!

Izvor: GLAS JEVANĐELJA, 5/2003.

^vrh

RAZMIŠLJANJA O POSTU

- Jelena Dir

Mnogi od nas se okreću molitvi i postu kada su suočeni sa određenim problemom ili krizom očekujući Božiju intervenciju. Za neke je redovan post nerazdvojivi pratilac molitve, za druge suvišan teret i nepotrebna glavobolja.

Međutim, Gospod Isus je među osnovne duhovne discipline pored milostinje i molitve uvrstio i post (Vidi Mat. 6:1-18). Naglasio je njegovu važnost koristeći reč "kada", a ne reč "ako" (Mat. 6:16). Znači, ne radi se o izboru, već o nečemu što se od nas očekuje.

A kad postite, ne budite žalosni kao licemeri; jer oni načine bleda lica svoja da ih vide ljudi gde poste. Zaista vam kažem da su primili platu svoju. A ti kad postiš, namaži glavu svoju, i lice svoje umij, da te ne vide ljudi gde postiš, nego Otac tvoj koji je u tajnosti; i Otac tvoj koji vidi tajno, platiće tebi javno. (Mat. 6:16-18)

Zašto postiti? Mnogi ljudi u Bibliji su često bili u postu kada su imali određene potrebe. Bilo da su tražili isceljenje, otkrivenje, izbavljenje ili jasno vođstvo, post je bio znak jednog dubljeg predanja i želje da se skrene Božja pažnja na moliočevo iskanje. Dužina i svrha su varirali, ali jedno je bilo zajedničko: svesna odluka o odvojenju od hrane na određeno vreme, tj. ne - telu, a da - Duhu. Bilo je i slučajeva kada je sam Bog tražio od svog naroda da posti da bi se pred Njim ponizili (Joil 2:12) i to je bio način da njihov glas izađe pred Njega (Isa. 58:4).

Post ugodan Bogu

Da bismo bolje razumeli važnost posta i uvideli prisutnost sile koja iz njega proizilazi pogledajmo neke od biblijskih postova koji su bili ugodni Bogu i njihove moguće svrhe.

1) Trodnevni post za izbavljenje: Jes. 4:16. Jestira je pozvala na trodnevni post kada je saznala da je Aman namerio da uništi njen narod. Bog je odgovorio na njenu molitvu time što je uništio Amanov plan; osuda ga je zadesila, a Jevreji su bili izbavljeni od uništenja.

2) Višenedeljni post za otkrivenje: Dan. 9:3, 23; 10:2, 3, 14. Danilo je tražio od Boga otkrivenje za utvaru koju je dobio. Kao rezultat, anđeo Gavrilo mu se javio i otkrio tajne koje su pritiskale njegovo srce.

3) Jednodnevni post za duhovno samoispitivanje: 3. Moj. 23:27. Ovaj se odigravao svake godine na Dan Očišćenja (Jom Kipur) i namera mu je bila da se narod ponizi pred Bogom kako bi sagledao svoje duhovno stanje. To preispitivanje bilo je istovremeno propraćeno obnovljenjem predanja Bogu (Jer. 36:6).

4) Jednodnevni post za Božije vođstvo i instrukcije: Sud. 20:18-28. Bog je zapovedio Izraelu da ide u boj protiv sinova Venijaminovih, jer su zgrešili. Deca Izraela su poslušala, ali na svoj način i uz katastrofalne posledice. Kada su se ponizili uz post i molitvu, Bog im je dao specifična uputstva kako da izvrše Njegovu zapovest i su konačno pobedili.

5) Post da se izbegne sud: 1. Car. 21:19-29. Car Ahav se ponizio pred Bogom na vest nadolazećeg suda i počeo je da posti. Radi njegove poniznosti Bog je odložio osudu.

6) Post za iscelenje: Ps. 35:13. David je postio za iscelenje svojih prijatelja. Gospod Isus je potvrdio da u određenim situacijama ništa drugo i ne može pomoći osim posta i molitve (Mat. 17:21).

7) Četrdesetodnevni post: 2. Moj. 24:18; 34:28. Ovaj post je uvek prethodio važnim događajima u istoriji spasenja. Tri čoveka u Bibliji su postila 40 dana: Mojsije (dva puta), pred dobijanje ploča sa Deset zapovesti, Ilija pred pomazivanje Jelisija za proroka (1. Car. 19:5-8) i Isus na početku svoje službe (Luka 4:1-2).

Post neugodan Bogu

Kada način našeg života ne odražava stanje poniznosti pred Bogom koje bi trebalo da bude propraćeno slomljenim, skrušenim duhom naš post ne može biti ugodan, jer post nije samo odricanje od hrane već i od svake telesnosti i greha. Znači, ako naše namere i motivi nisu ispravni post će biti potpuno bezvredan u Božijim očima i On ga neće prihvatiti.

Zašto postismo, vele, a Ti ne pogleda, mučismo duše svoje, a Ti ne hte znati? Gle, kad postite, činite svoju volju i izgonite sve šta vam je ko dužan. Eto postite da se prete i svađate i da bijete pesnicom bezbožno. Nemojte postiti tako kao danas, da bi se čuo gore glas vaš. Takav li je post koji izabrah da čovek muči dušu svoju jedan dan? Da savija glavu svoju kao sita i da stere poda se kostret i pepeo? To li ćeš zvati post i dan ugodan Gospodu? (Isa. 58:3-5)

Ponekad je određeno stanje posledica Božjega kara i post u tom slučaju teško da donosi bilo kakve rezultate. Pošto je cilj posta i molitve da se naš glas čuje pred Bogom i potreba bude uslišena, kada se to ne desi, moguće je da se taj blagoslov koji je bio upućen drugome vrati nama (Mat. 10:13). Da bi se pravilno rasudile takve situacije potreban je duhovni rast u iskustvu i saradnji sa Bogom, jer se čak dešava da i kar preuzimamo na sebe.

Ja se u bolesti njihovoj oblačih u vreću, mučih postom dušu svoju, i molitva se moja vraćaše u prsima mojim. (Ps. 35:13)

Kada se post pretvori u naviku i nije više stvar našeg odnosa sa Bogom, već postane samo stvar tradicije on gubi svoj adekvatan smisao i više nije ugodan.

Kaži svemu narodu zemaljskom i sveštenicima, i reci: Kad postiste i tužiste petog i sedmog meseca za sedamdeset godina, eda li meni postiste? A kad jedete i pijete, ne jedete li i ne pijete li sami? (Zah. 7:5-6)

* * *

Simbolično, prvi Adam je jeo i izgubio Bogom dani autoritet, drugi Adam - Hrist ga je povratio kada nije jeo. Po završetku svog četrdesetodnevnog posta Isus je izašao iz pustinje u sili duhovnoj, Luka 4:14. Gospod Isus nije morao da posti da bi dobio Božiju silu, ali je znao da će stavljanjem tela u pokornost sila u Njemu biti veoma ojačana. Zato je i rekao za sebe:

Duh je Gospodnji na meni... (Luka 4:18, 19)

I mi možemo doživeti silu Božiju i iskusiti duhovne rezultate u svojim životima kada postimo i molimo se.

^vrh

misaone refleksije

MISLI O KOJE ČEMU...

Sa brakom je kao sa gitarom: sklad (harmonija) postiže se samo kad se neprekidno uštimavaju sve žice.

Propovednik bez žene je samo pola propovednika. Propovednik sa pravom ženom je kao dva propovednika. A propovednik sa pogrešnom ženom treba da promeni poziv.

Generacijski problem nastaje tamo gde mladi danas "sve rade bolje", a stari su "nekad sve to radili bolje".

"Ne mogu više da gledam tu prljavštinu!" uzviknula je domaćica užasnuto i navukla zavese na prljava prozorska stakla. Tako to rade mnogi pastiri sa grehom u svojim crkvama, misleći da je to rešenje. Samo zaboravljaju, da se ova prljava stakla vide i spolja.

"Hajde da se zajedno molimo." U mnogim pobožnim porodicama je to diskretan znak gostima da su već dosta dugo bili kod njih u poseti.

ISUSOV PUT TRPLJENJA - DANAS

- Johnson Gnanabaranam

IZDAJA

Mog Isusa nisu izdali samo pre dvehiljade godina. Nisu ga izdali samo u getsemanskom vrtu. Nisu ga samo njegovi izdali.

Moj Gospode, mnogo puta, prekjuče, juče i danas su te ljudi izdali. U mojoj kući smo te izdali; ja sam taj koji sam te izdao.

Nisam te izdao poljupcem, ali sam propustio da uradim delo vere. Nisam te izdao pozdravom: "Zdravo, učitelju!", već sam propustio prijaznu reč, pozdrav bratu kraj mene. Gospode, ne daj da se moj život završi poput Judinog.

ODRICANJE

Mog Isusa se nisu odrekli samo na Veliki četvrtak. Odrekli ga se nisu samo u dvorištu prvosvešteničke palate. Nije te se samo Petar odrekao iz straha.

Moj Gospode, često sam te se odrekao, postideo se Tebe.

Koliko puta su mi ljudi oduzeli hrabrost da te priznam, koliko puta sam dao prednost ugodnostima ovoga sveta pred Tobom. Gospode, daj da se pokajem i da se obratim poput Petra!

RASPET

Nisu te razapeli samo Jevreji koji su vikali: "Raspni ga!" Nije te razapeo samo Pilat svojom presudom. Nisu te razapeli samo vojnici koji su ti zadali rane.

Moj Gospode, moj ponos nije manji od ponosa onih Jevreja; moj strah da stojim uz istinu je veći od Pilatovog straha; moja mala vera ti zadaje dublje rane od eksera rimskih dželata.

O, Isuse, koji se moliš: "Oče, oprosti im", oprosti i meni moje grehe. Tada će se moj grešni, stari život razapeti i umreti, a u meni će uskrsnuti novi, sveti život.

POLICIJA ŠTITI ALŽIRSKE HRIŠĆANE

- Friday Fax 2004 Issue 7, 13 February

"Bivši muslimani koji su prihvatili Isusa su redovno ugroženi od muslimana fundamentalista," izveštava jedna misijska organizacija iz Alžira. Njima se strogo preti da ne posećuju hrišćanske crkve, ali uprkos tome mnoge alžirske crkve nezaustavljivo rastu. Dva studenta koja su bila motivisana predavanjima o "osnivanju crkava", osnovali su novu crkvu sa 12 članova. Posle godine ova crkva broji skoro 200 članova. Bog je pokazao svoju moć kroz mnoga znamenja i čuda, i drastičnim promenama ljudskih života, pa čak i cele te oblasti. Neki muslimani su otišli u policijsku stanicu, da se žale na ove hrišćane, ali u policiji su im rekli da od kada crkva tu postoji, narkomanija, alkoholizam i krađe su drastično smanjeni. Upozorili su ih da crkvu ostave na miru, jer ona ima dobar uticaj na društvo. Izvor: Ne može biti objavljen iz bezbednosnih razloga.

PROPOVED KROZ SMRT

- Friday Fax 2004 Issue 13, 26 March

Katolički sveštenik Stefan Šmidt (Stephan Schmidt) u Nemačkoj bio je u svojoj redovnoj poseti bolnici. Posetio je i 87-mo godišnju staricu iz njegove parohije koja je umirala i želela je da ga vidi poslednji put. Zahvalila mu se na njegovim propovedima koje su je dovele do odluke da se preda Hristu, pre tri godine. "Ja znam gde će ovo moje putovanje odvesti," rekla mu je. Umrla je posle tri dana. Svedoci koji su bilo pored nje u tim trenucima, rekli su da je njena smrt došla veoma mirno, njene poslednje reči, dok je gledala gore bile su: "Isus, Isus!" - bilo je to "propovedanje kroz smrt", kako kaže Šmidt. Nekoliko dana kasnije Šmidta je nazvao lekar iz te bolnice, da mu kaže da nikad nije video da neko tako mirno umre. "Šta je ta žena imala, a ja to nemam?", pitao je. "Ja vam mogu tačno reći šta je imala," rekao je Šmidt i pozvao ga je da dođe u crkvu.

Za vreme bogosluženja, dok je tekla molitva za bolesne, lekar je sam doživeo isceljenje na njegovo veliko iznenađenje. Bogosluženje i dalji razgovor sa Šmidtom je na njega ostavilo takav utisak, da je odlučio da prihvati Isusa, dok se svojim kolima, sa Šmidtom vozio natrag kući. Zaustavio je kola pokraj puta, uključio svetla upozorenja i oboje su počeli da se mole iz sveg srca Isusu.

Iznenada, se kraj njih zaustavila policijska patrola, koja je proveravala kola i tražila njihova dokumenta, kada su ih upitali zašto stoje ovako na putu u ovo kasno doba, oni su odgovorili da se "mole!". Policajci su sada postali još više sumnjičavi, tako da su Šmidta i lekara testirali na alkohol. Rezultat je naravno bio negativan. Pre nego što su otišli, lekar je rekao jednom policajcu: "Mladiću, iskreno se nadam da ćeš i ti jednog dana iskusiti ovako nešto predivno kao ja večeras!"

Nekoliko dana kasnije, Šmidtov telefon je ponovo zazvonio. Ovaj put razgovor sa njime je tražio mladi policajac, koji je pitao: "Recite mi, šta to taj doktor ima a ja nemam?" "Ja vam mogu tačno reći šta on to ima," rekao je Šmidt i pozvao ga na bogosluženje. Policajac je došao zajedno sa svojom devojkom. Zapanjujuće je kako je jedna mirna smrt deteta Božjeg tako uticala na druge ljude," kaže na kraju Šmidt. Izvor: Stephan Schmidt.

^vrh

Smešna strana...

ŠTA JE LJUBAV?!

Evo šta su na to odgovorili klinci od 4 do 8 godina:

+ Ljubav je kad moja baka ima artritis, pa ne može više da maže nokte. Onda joj to moje deka uradi, iako i on ima artritis – Rebeka 8 god.

+ Kad neko nekog voli, onda drugačije kaže njegovo ime – Bili 4 god.

+ Ljubav je kad se devojčice naparfemišu a dečaci poliju kolonjskom vodom. A onda dođu zajedno, pa mirišu jedno drugom – Karl 5 god.

+ To je kad svi jedete čips, a neko da nekome svoj čips, a ne uzme njegov – Kris 6 god.

+ Ljubav je kad se nasmeješ, iako si umoran – Teri 4 god.

+ Ljubav je kad mama skuva tati kafu, a onda malo srkne, da vidi jel" dobra – Deni 7 god.

+ Ljubav je kad je neko sa tobom za Božić. A ti onda prestaneš da otvaraš poklone i samo njega slušaš – Bobi 7 god.

+ Ako hoćeš više da voliš, treba da počneš sa prijateljem koga mrziš – Nik 6 god.

+ Ima dve vrsta ljubavi. Naša ljubav, pa Božja ljubav, ali je Bog stvorio obe – Deni 8 god.

+ Ljubav je kad kažeš dečaku da ti se sviđa njegova majica, pa je on nosi svaki dan – Noel 7 god.

+ To je kad se jedna baka i jedan deka vole, a znaju se ceo život – Tomi 6 god.

+ Jednom sam svirao na klaviru i mnogo sam se uplašio. Svi su me gledali. A onda sam video tatu kako mi se smeši. Samo on. Više se nisam plašio – Sindi 8 god.

+ Moja mama me voli više od svih. Niko me sem nje ne ljubi pre spavanja – Kler 6 god.

+ Ljubav je kad mama da tati najbolje parče piletine – Elejn 5 god.

+ To je kad je tata sav znojav i smrdi, a mama ga gleda i kaže mu da je zgodniji nego Bred Pit – Kris 7 god.

+ Ja znam da me moja starija sestra voli zato što mi da svu svoju staru odeću, a ona sebi kupi novu – Loren 5 god.

+ Ne treba da kažeš da nekog voliš ako nije tako. Ali, ako nekog voliš treba da se prodereš – Džesika 7 god.

Priložio: Žarko Đorđević (Novi Sad).

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 23 / 2004.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Zašto neki ljudi ne mogu da uzveruju - Petr Veđura

* Lekcija od bisera - Jan Vareca

* Volja Božija za naš život - Jelena Dir

* Zašto zatvarati oči - Aleksandar Sibel

* Mesto gde pripadamo - Rick Warren

* misaone refleksije

* Smešna strana

U nekim slučajevima čovek može da uči iz istorije, ali kada su u pitanju moralna pitanja, onda čovek ima problem. Naučeni smo da su ljudi našeg vremena drugačiji. Najposle, učinjeni su divovski koraci u nauci, medicini, komunikacijama, transportu... Ali, kada pogledamo na društvo, problemi su ostali isti. Kriminal, mržnja, seks i rat! To su glavne moralne karakteristike modernog čoveka. To su bili problemi prisutni u ljudskom društvu i pre sto godina a i danas su tu. Ovo nam govori samo jedno: čovek se nije promenio. On je svakako umnožio svoje znanje o stvarima, ali njegova duša, psiha je ostala ista.

O ovom osnovnom ljudskom problemu je veoma dobro znao Gospod Isus, još pre više od 2000. godina, zato je i Isus rekao: "Jer iznutra, iz srca ljudskog, izlaze misli zle, preljube, kurvarstva, ubistva, krađe, lakomstva, pakosti, zloće, lukavstvo, sramote, zlo oko, huljenje na Boga, ponos, bezumlje. (Marko 7:21-22, RDK)

Da, glavni problem, ili kako bi ga nazvali "kamen spoticanja" u napretku (reformi) našeg društva je naše vlastito srce, jer grešne i destruktivne želje i dela proizilaze iz njega. Božje rešenje ovog problema je veoma radikalno - operacija srca! Ovu transplantaciju vrši lično Bog pomoću svog Evanđelja.

Muškarci i žene moraju doživeti promenu iznutra, jer samo tako promenjeni ljudi, mogu da promene i društvo. Bog kaže: "I daću vam novo srce, i nov ću duh metnuti u vas, i izvadiću kameno srce iz tela vašeg, i daću vam srce mesno. I duh svoj metnuću u vas." (Jezekilj 36:26-27a, RDK)

Postoji rešenje za nagomilane probleme u našem društvu, to je "novo srce". Srce koje želi slediti Gospoda, srce koje je okrenulo leđa grehu i poroku.

Dragi naš čitatelju,

"ukoliko želiš menjati svet, onda prvo počni od sebe." Treba li ti promena srca? Ako da - reci to Bogu još danas. Treba li ti očišćenje tvog "promenjenog" srca? I to kaži Gospodu još danas.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

ZAŠTO NEKI

LJUDI NE MOGU DA UZVERUJU?

- Petr Vađura

Čitajući Jovanovo evanđelje počeo sam da razmišljam o ovom pitanju. U njemu je obuhvaćeno šest značajnih stvari koje je učinio Hristos. Prva je čudo promenjene vode u vino (2. poglavlje), druga je isceljenje sina carevog službenika (4. poglavlje), treća je isceljenje hromog pored ribnjaka Vitezde (5. poglavlje), četvrta je množenje hleba i vina i nasićenje velikog broja ljudi (6. poglavlje), peta je isceljenje slepog (9. poglavlje) i šesta je vaskrsenje Lazara (11. poglavlje). Može se reći da Jovanovo evanđelje opisuje još jedno čudo – sedmo, a sedam je broj punine. To čudo je Isusovo vaskrsnuće. Prema 20. poglavlju Isusovog evanđelja ova čuda su zabeležena sa ciljem da bi ljudi poverovali da je Mesija upravo Isus, Božji Sin i da bi kroz veru u Njega, pronašli život večni (Jovan 20, 30-31).

Osim toga, tu su obuhvaćena i različita ljudska reagovanja na Isusova čuda. Obratićemo pažnju baš na ova reagovanja upravo zato što su jako slična našem reagovanju na informacije o Isusu Hristu.

Svadba u Kani Galilejskoj

Prvo zabeleženo Isusovo čudo je bila promena vode u vino u Kani Galilejskoj. Radilo se otprilike o 120 litara vode koju je Gospod Isus promenio u vino. Desilo se to na jednoj svadbi kada se prilikom veselja desilo da je ponestalo vina. U događaj su bili uključeni i Isusova majka i sluge na svadbi. Oni su posude punili vodom i onda su ih nosili kod starog svata (starešine svadbe) da proba vino, u koje se voda promenila. To su bili ljudi koji su videli čudo, koje je bilo moguće videti, omirisati i okusiti. Kako su reagovali na ovaj predivan događaj? Ne znamo, nema ništa o tome zapisano. Pokušavam da zamislim, iako o tome nema ništa u Bibliji zapisano, da je jedan od tih ljudi došavši kući rekao svojoj ženi: "Zamisli samo šta se danas dogodilo! Na svadbi je bio jedan čovek – zove se Isus, bio je tamo sa svojom majkom. Usred svadbe je ponestalo vina. I taj čovek, taj Isus, je naredio da se posude napune vodom i on je vodu – promenio u vino!"

"Meni se čini da si ti više pio nego što si posluživao..." ljutito će njegova žena. "Da si barem doneo više jela za decu!"

"Pa, ja sam to sopstvenim očima video!" Međutim, sve je to uzalud, jer žena ne veruje. Muž se verovatno uvredio i rekao sam za sebe: "Ne moraš mi verovati. Nisam glup, pa sopstvenim sam to očima video. Kako je on to samo uspeo da uradi?" Onda je još nekoliko puta pomislio na taj događaj i nastavio da obavlja svakodnevni posao.

Možda ćete se sa mnom složiti da je to tako nekako bilo. Međutim, setio sam se još jednog pitanja: zašto se taj čovek o svemu nije interesovao malo više? Zašto nije išao za Isusom, ili njegovom majkom? Sopstvenim je očima video čudo! Njegov problem ima većina ljudi: taj čovek je bio površan. Zastao je, malo se zamislio: "... hm, sve mi je to nekako čudno..." i nastavio je dalje sa svojim poslom i zadubio se u misli – to je doduše najjednostavnije, ali to nije najpoštenije s obzirom na istinu. Koliko puta se desi da čovek pročita neku knjigu o Bibliji, u kojoj autor predivno prikazuje njenu genijalnost i Božji karakter; ili razgovara sa nekim ko mu skreće pažnju na biblijska proroštva o Isusu Hristu, koja su se do najmanjeg detalja ispunila; ili čuje vesti o Izraelu i proroštvima, koja su se takođe tokom istorije ovog naroda ispunila. I ovaj čovek, koji ustvari traži istinu i smisao svega, samo odmahuje glavom i misli u sebi: Sve mi je to nekako čudno. Izgleda da ima nečega u svemu tome. Pa, ipak na kraju će opet uslediti pitanje: "Šta imamo danas za večeru?"

Zašto smo tako često slični našem poslužiocu na svadbi u Kani Galilejskoj? Nije to baš prijatno pitanje, pre svega zato što nas duhovna pitanja više i ne interesuju. Ne razmišljamo o Bogu, ne želimo da razmišljamo o večnosti, o nebu i paklu. Ne istražujemo da li su biblijski izveštaji istiniti. Stavljamo glavu u pesak poput noja i pretvaramo se da za nas duhovni svet jednostavno ne postoji. Svakog čoveka ponekad dodirne glas o Bogu, i to je prilično neprijatno iskustvo, zato što takva informacija u dubini duše probudi pitanje: "A šta ako taj Bog stvarno postoji? Šta ako Isus stvarno postoji, a ja se pretvaram da to nije istina? Šta ako stvarno postoji večni život?" Ipak, ovakva neprijatna pitanja vrlo brzo ugušimo pomoću televizije, zabave, posla, alkohola i raznih drugih stvari: samo da ne bi o tome morali da razmišljamo...

Ako se u nama ovakva pitanja češće pojavljuju – to je dobro. Od njih je samo još jedan korak do odluke za potragom istine. Taj korak može biti ovakva molitva: "Bože, ne znam da li postojiš. Ne verujem u tebe, ali ako stvarno postojiš i ako su hrišćani u pravu, molim te, objavi mi se." Ovom molitvom čovek ne rizikuje mnogo. U najgorem slučaju ju je izgovorio sam sebi. Sa druge strane, ova molitva može otvoriti vrata istinskog traganja. Nakon ovakve molitve čovek može postati osetljiviji na impulse koje mu šalje sam Bog. Počinje više da istražuje i razmišlja o odgovorima. Biblija govori, da Bog želi da svi ljudi budu spaseni i da poznaju istinu. Bog očekuje da ćemo mu se makar malo otvoriti, da bi nam se predstavio kao Otac koji ljubi, i kao saosećajni Oslobodilac od greha.

Najbolji lek za površnost jeste kada čovek shvati da sam mora odgovoriti na pitanje: "Nisam li po pitanju Božje egzistencije i istinitosti Biblije isuviše površan? Da li pošteno tragam za istinom? Izvodim li zaključke iz istina u koje sam potpuno uveren? Želim li da živim prema tome u šta se uverim kao istinsko i stvarno?" Ovo su jako važna pitanja. Malo je ljudi koji ih sami sebi postavljaju. Malo je ljudi koji su prema sebi toliko pošteni. I to je velika šteta, jer šta je na svetu značajnije od toga gde ću provesti večnost? Da li je važnija realnost mog sadašnjeg života ili realnost večnosti? I dok postojanje večnosti ne dokučim preciznim logičkim argumentima, nije pošteno od mene ako tvrdim, da ne postoji. Pravo pitanje glasi: "Želim li da saznam stvarnu istinu? Želi li u svom životu biti vođen stvarnom istinom? Jesam li u tome dosledan?"

Oni koji su posluživali na svadbi u Kani su, na prvi pogled, bili u boljem položaju od nas: čudo su videli sopstvenim očima. Mi imamo pismeno svedočanstvo u rukama. Šta da radimo sa time? Negiraćemo njegovu tačnost? Kakvo je naše pravo za to? Reći ćemo da je to izmišljotina? A šta onda sa onim ostalim proročanstvima u ovoj knjizi, koja su se već ispunila? Nazvaćemo ih mitovima? Međutim, tekst nije pisan kao mitologija. Naprotiv, pisan je kao reportaža. Ima još jedna moguća reakcija na biblijski izveštaj – možemo da mu poverujemo. Da, Isus je promenio vodu u vino. To znači da nije bio običan čovek. Stvarno je mogao da bude onaj za koga se predstavljao – Božji Sin, Mesija, Spasitelj celog sveta. I moj Spasitelj, takođe. Da li u to verujem? Ako je moj odgovor da, nameće se pitanje: da li sam ga primio kao svog Spasitelja?

Dragi čitaoče,

ako to još nisi uradio, nemoj to više ostavljati za kasnije. Nemoj biti površan, nego budi dosledan i pošten. Sigurno nećeš zažaliti.

Ozdravljenje hromog

Sledeće čudo, koje je opisano u 5. poglavlju Evanđelja po Jovanu, jeste isceljenje hromog čoveka u banji Vitezda u Jerusalimu. Ovaj čovek je bio hrom već 38 godina, kada ga je Isus iscelio. Bilo je to veliko čudo. Problem je bio u tome, što je ovo čudo Isus uradio u subotu. "Pa šta..." pomislio bi svaki normalan čovek "... bitno da je čovek opet zdrav." Samo što su mnogi ljudi u Jerusalimu tada razmišljali potpuno drugačije. Šta? Kako? Da bismo razumeli o čemu se radi moramo nešto da kažemo o judaizmu.

Judaizam je religiozni sistem, koji kombinuje biblijsko učenje Starog Zaveta sa ljudskom tradicijom. O tome govori evanđelista Marko 7, 3-4:

Jer fariseji i svi Jevreji, ne jedu dok ne umiju ruke do lakata, držeći se onog što im je ostalo od starih; I kad dođu s pazara, ne jedu dok se ne umiju; i još mnogo ima što su primili te drže: peru čaše i žbanove i kotlove i klupe.

Judaizam je religija koja kombinuje biblijsku praksu sa ljudskim naređenjima, ili eventualnim rabinskim interpretacijama Biblije, koja imaju oblik samostalnih odredbi ili zabrana i koja čine poseban sistem čije je poštovanje neophodno za spasenje čoveka. Cilj ovih dopuna i objašnjenja je bio stvaranje "terena za Toru", t.j. ovim posebnim odredbama, koje su prožete Mojsijevim zakonima, onemogućiti kršenje sopstvenih zakona. Vremenom su rabinske odredbe dobile toliki značaj, da više nisu smatrane kao dopuna Tore, nego su smatrane kao posebne vrednosti koje nadvisuju odredbe Svetog Pisma. To dokazuje npr. navod iz Talmuda: "Reči Tore sadrže dozvoljene i zabranjene, lake i teške odredbe, ali reči zakonika su sve teške."

Mogli bismo reći da i nije bilo ničeg lošeg to što su Jevreji na osnovu tradicije radili. To je moguće reći samo ako se stvari posmatraju površno. Naglašavanje tradicije je uzrokovalo dve veoma problematične stvari:

1. Jevreji su na sve vernike vršili pritisak, da izvršavaju odredbe koje nisu bile Božja naređenja, nego su proisticale iz njihove tradicije.

2. Jevreji su jako revnosno ispunjavali ljudske odredbe, a Božja naređenja nisu.

Vratimo se našem događaju. Nailazimo na klasičan primer kako religija koju su stvorili ljudi sa svojim odredbama, ustvari postaje prepreka na putu ka Bogu. Isus je iscelio hromog čoveka u subotu. Prema Bibliji u subotu nije bilo dozvoljeno da se radi. Prema rabinskom tumačenju u subotu nije bilo dozvoljeno da se bilo šta radi – ni da se isceljuje. Ortodoksni Jevreji tog vremena su oko subote stvorili puno odredbi, kojima je bilo tačno utvrđeno šta u subotu sme da se radi, a šta ne. Isus se nije uklapao u njihove odredbe sa činom isceljenja hromog čoveka. Jevreji nisu bili sposobni da pogledaju izvan svojih religioznih šema, i zato su Isusov čin okvalifikovali kao prekršaj odredbe o suboti – dakle kao nešto što sigurno nije od Boga. Isus se trudio da ih navede na logično razmišljanje. Hteo je da napuste svoje ograničena i stereotipna gledišta. U 7. poglavlju evanđelja po Jovanu je napisano:

Jedno delo učinih i svi se divite tome. Mojsije vam dade da se obrezujete (ne kao da je od Mojsija nego od otaca); i u subotu obrezujete čoveka. Ako se čovek u subotu obrezuje da se ne pokvari zakon Mojsijev, srdite li se na mene što svega čoveka iscelih u subotu? Ne gledajte ko je ko kad sudite, nego pravedan sud sudite.(stihovi 21-24)

Stvarno je to tako bilo, judaizam je kao sistem imao samo ograničenja. Uglavnom kada su se srele dve oprečne odredbe. To se dešavalo npr. kada su se srele odredbe o praznovanju subote sa odredbom o obrezanju deteta na osmi dan nakon rođenja – ako je taj dan bio subota. Jevreji su pametno prilagodili ove dve odredbe na taj način što su odrebi o obrezanju dali veći značaj od one o suboti, zato što je osmog dana nakon rođenja najbolja mogućnost zgrušavanja krvi, i rana od obrezanja se najbolje zaceljuje. Na ovo je Isus aludirao – ovde se radilo o isceljenju celog čoveka! Uzalud. Isus se jednostavno nije uklapao u jevrejsku sliku o tome, šta je pravoverno a šta nije. Pravoverno nije to šta je u suprotnosti sa odredbama starijih.

Šta je Isus rekao religioznim Jevrejima, koji su bili toliko revnosni?

Pregledajte pisma, jer vi mislite da imate u njima život večni; i ona svedoče za mene.I nećete da dođete k meni da imate život. Ja ne primam slave od ljudi. Nego vas poznajem da ljubavi Božije nemate u sebi. Ja dođoh u ime Oca svog i ne primate me; ako drugi dođe u ime svoje, njega ćete primiti. Kako vi možete verovati kad primate slavu jedan od drugog, a slave koja je od jedinog Boga ne tražite? (Jovan 5, 39-44)

Isus je znao da Jevreji istražuju Pisma, i misle da rade sve što je u njima propisano kao uslov večnog života. Samo što su Pisma svedočila o Mesiji, a to je bio upravo Isus. Kako to da ga ovi učenjaci i pismoznalci nisu prepoznali? Zato što su bili zaslepljeni sopstvenim tumačenjem i shvatanjem Pisma. Naglašavali su svoju učenost i svoj religiozni sistem. U judaizmu su rabini bili najpopularniji ljudi, popularniji i od vladara. Kada bi ovi ljudi priznali Isusa kao Mesiju, morali bi da odbace svoje tumačenje Pisma, i tako bi izgubili svoj položaj, autoritet i moć.

Religiozni sistem uvek čoveka ograničava. To važi i danas. (Pod religijom mislim na sistem učenja i obaveza, unutar kojih ima čovek garantovanu Božju naklonost, upravo zato što pripada tom religioznom sistemu, i što ispunjava odgovarajuće obaveze tog sistema itd.) Religiji Bog ustvari uopšte i nije potreban, samo kao deo sistema.

Spasenje u nekom religioznom sistemu nije Božji dar, nego nagrada za poštenje, vernost "crkvi", za ispunjavanje određenih obaveza itd. Ljudi koji žive u nekom takvom sistemu jako teško menjaju svoje ustaljeno mišljenje. U ovakvom sistemu se više i ne istražuje, niti proverava ono što se smatra za dogmu, tj. večnu istinu. Tu se samo konzumira, upija. Uopšte se ne diskutuje o nekim stvarima, nego su svi prinuđeni na pokornost sistemu kao celini. Religiozan čovek sam sebe, naravno, smatra za verujućeg, i zato i ne razmišlja o tome, da u njegovom odnosu sa Bogom ima nečeg šta bi moglo da se promeni.

Najveći problem religioznog čoveka nije površnost, već nespremnost za razmišljanje i menjanje svojih pogleda.

Onda dolazi i do moralnog problema – religiozna pripadnost ovakvom čoveku daje osećaj više vrednosti i značaja. Istog momenta bi ovaj čovek, ako bi uzverovao i odrekao se svoje religioznosti, bio predmet ismevanja i ogovaranja. Ko bi rizikovao tako nešto?

Dragi čitaoče,

da li možda i ti ne pripadaš sličnom religioznom sistemu? Da nisi pripadnik neke crkve, koja ti osigurava spasenje samom tvojom pripadnošću? Probaj samom sebi da postaviš pitanje: Kakav je moj odnos prema Isusu Hristu? Da li je On moj lični spasitelj i Gospod?

Fariseji i pismoznalci nisu prihvatili Isusa kao Mesiju, zato što ih je zaslepio njegov religiozni položaj. Da nisi i ti možda zaslepljen? Da li si spreman da rizikuješ i ismevanje i protivljenja, samo da bi pridobio Boga? Ako je tvoj odgovor DA, moli Gospoda da ti se objavi. Uzmi Bibliju i počni da je čitaš sa molitvom, da bi te Gospod vodio, bez predrasuda i ustaljenih mišljenja. Bog će ti se sam objaviti ako budeš u tome istrajao.

Isceljenje slepog ili: Već su bili odlučili...

Hajde da analiziramo i treći slučaj nevere opisan u Jovanovom evanđelju. Zapisan je u 9. poglavlju. Tamo je zapisano da je Isus opet u subotnji dan nekog iscelio – čoveka slepog od rođenja. Ovaj događaj je podigao veliku prašinu. Prvo je ispitivan isceljeni čovek, zatim i njegovi roditelji, opet on a na kraju je nastala konfrontacija sa Isusom. Fariseji – predstavnici religioznih Jevreja – su u početku bili zbunjeni. Zbunilo ih je to što je Isus učinio veliko čudo, što je bilo svedočanstvo da je Bog sa njim. A opet, uradio je to u subotu, što je - u njihovim očima - bio veliki greh. Jako je zanimljivo pratiti razvoj mišljenja tih ljudi:

U početku su zbunjeni – kao da i sami traže. U evanđelju je napisano:

I posta raspra među njima. (Jovan 9,16b)

Možda su iz tog razloga pitali isceljenog šta misli o tome koga je iscelio. On je odgovorio sasvim jednostavno i prostodušno:

Prorok je. (Jovan 9,17c)

Međutim, tokom sledećeg razgovora sa njegovim roditeljima na videlo izlazi jedna zanimljiva činjenica. U stihu 22. je napisano:

Ovo rekoše roditelji njegovi, jer se bojahu Jevreja; jer se Jevreji behu dogovorili da bude isključen iz zbornice ko Ga prizna za Hrista. (Jovan 9,22)

Dakle, Jevreji su još pre toga odlučili da Isusa ne prihvate kao Mesiju. I onda, odjednom, kao grom iz vedra neba, Isus pokazuje svoj božanski karakter – isceljuje čoveka slepog od rođenja. Na trenutak ih je to zbunilo. Prilikom drugog ispitivanja isceljenog čoveka već imaju potpuno drugačiji pristup:

Daj Bogu slavu; mi znamo da je čovek ovaj grešan. (Jovan 9,24b)

Otkud su to znali? Da li su saznali nešto novo o Isusu, nešto što bi ga okaljalo? Ne, nikako. Samo su ostali dosledni svom prvobitnom gledištu. Njihov jedini cilj je sada bilo u svemu ovome pronaći neki sitnicu, nešto sa čime bi celu stvar mogli da negativno okarakterišu. Zato su govorili:

Mi znamo da s Mojsijem govori Bog; a ovog ne znamo otkuda je. (Jovan 9,29)

Drugim rečima: taj čovek je jako sumnjiv i treba sa njime biti jako oprezan. Isceljeni čovek odgovara sa potpuno zdravom logikom:

To i jeste za čudo što vi ne znate otkud je, a On otvori oči moje. A znamo da Bog ne sluša grešnika; nego ako ko poštuje Boga i volju Njegovu tvori, onog sluša. Otkako je sveta nije čuveno da ko otvori oči rođenom slepcu. Kad On ne bi bio od Boga ne bi mogao ništa činiti. (Jovan 9, 30b-33)

Kakve jednostavne i istinite reči! Čitalac bi pomislio: sada će se fariseji zamisliti nad jednostavnošću i logikom ovih reči i otići će da traže Isusa. Možda biste vi tako uradili. Samo što se ta istina, na koju je, na tako jednostavan način, ovaj čovek ukazao, uopšte nije uklapala u njihov život, religioznost i trenutnu političku situaciju. Jednostavno NE – Isus NE, i dosta! Njihove reči i dela su bili potpuno drugačiji:

Odgovoriše i rekoše mu: Ti si se rodio sav u gresima, pa zar ti nas da učiš? I isteraše ga napolje. (Jovan 9,34)

Na taj način su fariseji sami sebi zatvorili put ka istini. Zanimljivo je kakvi su bili Isusovi susreti sa nekima od njih. Kada je Isus rekao:

Ja dođoh na sud na ovaj svet, da vide koji ne vide, i koji vide da postanu slepi... (Jovan 9,39)

Neki od fariseja su čuli ove reči, i odmah su Ga pitali:

Eda li smo mi slepi? (Jovan 9,40)

U trenutku su se osetili kao prozvanima. Gospod Isus odgovara rečima koje važe i danas:

Kada biste bili slepi ne biste imali greha, a sad govorite da vidite, tako vaš greh ostaje. (Jovan 9,41)

I danas je ovakav "farisejski" pogled jako zastupljen. Mnogi ljudi misle da vide, ali Gospoda Isusa Hrista kao svog ličnog Spasitelja i Iskupitelja ne poznaju. Dovoljno je samo pročitati nekoliko knjiga, par stranica iz Biblije, biti pretplaćen na neki hrišćanski časopis, ponekad razmeniti par reči sa kolegama na poslu o Bogu i religiji, nekoliko puta godišnje otići u crkvu – i to je dovoljno, zar ne? "Meni više niko ništa novo ne može reći", u sebi misli ovakav čovek. Prestao je da traži, prestao je da se raspituje, njegovo trenutno poznavanje Boga mu je dovoljno. Ne oseća potrebu da proverava i dopunjuje svoje znanje o Bogu. Možda misli da mu je za to potrebno uložiti mnogo napora, i da će morati sve iznova da proživljava i saznaje. Zato nije zainteresovan za bilo kakve nove informacije, niti za bilo šta drugo, šta bi moglo da naruši njegovu stabilnost i mir. To je čovek koji je već odlučio.

Možda i nije toliko značajno na kom nivou poznanja Boga se takav čovek zaustavio, ali je jako tragično što se zaustavio i prestao da traži, i prestao da se raspituje. Često takav čovek i ne zna šta o Bogu misli i kakav je njegov odnos prema Njemu. Ima u sebi samo osećaj da Bog jeste i da ga Bog priznaje. Veruje u Boga i to je dovoljno. Zašto da se nepotrebno uznemirava.

Dragi čitaoče,

da li možda i ti ne spadaš u ovu grupu ljudi? Možeš li da kažeš šta veruješ, i na osnovu čega veruješ? To je jako važno, zato što vera nije samo osećaj vere, nego i zauzimanje stava prema nekoj realnosti.

Navedimo jedan primer: Ako želim nedeljom ujutro da stignem iz Praga u Liberc, moram ne samo da verujem da u 6 i 40 ide autobus u Liberc sa autobuske stanice Florenc, nego moram ujutro na vreme ustati i u 6 i 30 već biti na stanici. Odakle vera, koja me tera da nedeljom rano ujutro ustanem, jurim na autobusku stanicu, zatim u metro stanicu da bi u određeno vreme nestrpljivo čekao na peronu 25? Ova vera je rođena potrebom da nedeljom ujutro stignem u Liberc, sa stanovišta autobuskog reda vožnje i pravca odakle dolazi autobus. Proizašla je, dakle, iz potrebe da se bude u Libercu i iz informacija koje potiču iz proverenih izvora. Zamislite da moja vera u polazak autobusa proističe iz "osećaja". Ranije sam od nekog čuo da nedeljom ujutro oko 7 sati odlazi autobus u Liberc. Nema potrebe da više bilo šta proveravam – moja vera je dovoljna. U 6 sati i 45 minuta stižem na stanicu i shvatam da je autobus otišao nekoliko minuta ranije. Šta bi mi u tom slučaju vredela moja vera? Šta mi vredi što sam imao jaku veru? Činjenica je da je vera mogla biti ispravna, ali objekat vere je bio lažan.

Verujem da je i vera fariseja bila jaka. Sam Gospod Isus je za njih rekao da su uvereni u to da ispravno vide stvari. Pa, ipak su bili slepi – verovali su u pogrešne stvari. Zato što su odbili da dalje istražuju i usavršavaju svoju veru – ostali su slepi sve do kraja.

Nemojmo slediti njihov primer. Proveravajmo kroz Božju Reč objekat svoje vere. Proveravajmo, da li je to u šta verujemo, upravo ono šta nam Bog daje da verujemo. Jer ne postoji samo opasnost da nam pobegne autobus u Liberc – za dva sata ide sledeći – postoji mnogo veća opasnost, a to je da nam "izmakne" život večni. I to sve samo zato što mislimo da vidimo, a ustvari to uopšte nije istina.

Vaskrsenje Lazara, ili: Jednostavno - neću

Lazar je bio Isusov prijatelj. Jednog dana je umro. Bio je već tri dana u grobu kad je došao Isus sa svojim silnim povikom:

Lazare. Iziđi napolje!

Pozvao ga je već vaskrslog iz groba. To je bila silna manifestacija Božje moći! Da li je Isus trebalo da uradi nešto veće da bi dokazao Jevrejima da je On stvarno Mesija o kome su proroci prorokovali?

Pogledajmo kako su na ovo čudo reagovale jevrejske verske vođe. U 11. poglavlju Evanđelja po Jovanu navedene su njihove reči:

Šta ćemo činiti? Čovek ovaj čini mnoga čudesa. Ako ga ostavimo tako, svi će ga verovati; pa će doći Rimljani i uzeti nam zemlju i narod. (Jovan 11.47b-48)

Zanimljivo, zar ne? Fariseji su znali da bi Isusu poverovao ceo narod, zato što jednostavno nije bilo moguće neverovati. Njegova dela su o njemu govorila potpuno tačno i precizno. Zapitao sam se: a zašto u njega nisu poverovali sami fariseji? Odgovor se nalazi u sledećem, 12. poglavlju Jovanovog evanđelja. Od 37. stiha je napisano:

Ako je i činio tolika čudesa pred njima, opet Ga ne verovahu; Da se zbude reč Isaije proroka koji reče: Gospode! Ko verova govorenju našem? I ruka Gospodnja kome se otkri? Zato ne mogahu verovati, jer opet reče Isaija: Zaslepio je oči njihove i okamenio srca njihova, da ne vide očima ni srcem razumeju, i ne obrate se da ih iscelim.

Fariseji su bili uvereni da samo oni razumeju Božje istine, da samo oni potpuno razumeju jevrejsku religiju. Bili su uvereni da vide, ali su bili slepi. U tome je bila njihova krivica. Njihova sigurnost u sopstvenu ispravnost i ravnanje sa Bogom su im potpuno zaslepile oči. Zato je Bog okamenio njihova srca. Ne želite da vidite – onda nećete ni videti. Svako dobija od Boga samo to što sam želi.

Primetimo, da jevrejski sveštenici ustvari uopšte u Boga nisu ni verovali, iako su bili verski profesionalci. U svom strahu za narod, koji kada bi uzverovao, bio bi ugrožen od Rimljana, oni nisu ni pomislili da ako je Bog kroz Isusa stvarno poslao Mesiju izraelskom narodu, on sigurno neće biti od strane Rimljana onemogućen, i sigurno da ima nekakvo rešenje. Ne, to je za fariseje, koji su racionalno razmišljali, previše duhovno. Oni su napravili njihov sopstveni plan: Isusa jednostavno ukloniti.

Ovo je stvarno zanimljivo: ne mogu da veruju, zato što ne žele. A da ne bi verovali i drugi, onda je bolje sa lica zemlje skloniti to što bi na veru moglo navesti. Napisano je da su Jevreji odlučili da ubiju i korpus delikti – Lazara, zato što je mnogo ljudi zbog njega poverovalo u Isusa.

Koliko ljudi i danas ne veruje samo iz principa. "Ja sam ateista; ništa mi nemojte govoriti, to bi mi samo lutalo po glavi. Ne želim da verujem!" Kakva tragedija.

Dragi čitaoče,

ako slučajno pripadaš ovoj grupi ljudi – stani. Posledice tvoje nevere će biti večne!

Jevreji, koji su svoju nespremnost da veruju maskirali strahom za narod su nakon 40 godina morali svojim očima da gledaju pustošenje Judeje, spaljivanje gradova, masovno ubijanje i nasilno porobljavanje i raseljavanje njenih stanovnika po celom svetu; takođe i hram – ponos Judeja – bio je spaljen a Jerusalim potpuno razrušen. Nije pomoglo ni ubistvo Mesije, točak istorije se okretao dalje. Jevreje je snašlo upravo ono šta su uklanjanjem Isusa hteli da spreče.

U već citiranom 12. poglavlju Evanđelja po Jovanu opisana je još jedna zanimljiva reakcija na Lazarovo uskrsnuće:

Ali opet i od knezova mnogi Ga verovaše; nego radi fariseja ne priznavahu, da ne bi bili izgnani iz zbornice; Jer im većma omile slava ljudska nego slava Božija. (Jovan 12,42-43)

Teret dokaza je bio isuviše velik, da ne bi dotakao srca nekih vođa. Samo što su položaj i mogućnost njegovog gubljenja, opasnost odbačenja i progonstva kod njih bili mnogo jači. Već u 5. poglavlju evanđelja po Jovanu Gospod Isus tim ljudima upućuje sledeće reči:

Kako vi možete verovati kad primate slavu jedan od drugog, a slave koja je od jedinog Boga ne tražite? (Jovan 5,44)

Ovo su jako važne reči, koje i danas važe. Šta nam je u životu važno? Mišljenje ljudi ili naša vrednost u Božjim očima? Da li nam je bitniji naš položaj, naš prestiž i naš lagodan život koji bi mogli da izgubimo ako bi sledili Isusa Hrista; ili nam je možda više stalo do Božje naklonosti i Njegove milosti, oproštenih greha i večnog života? Svako od nas će jednom stati pred Boga, koji će da sudi naša dela. Biblija o tome precizno govori. Kako ćemo se opravdati? Ko će nam pomoći? Naši prijatelji, kolege sa posla, rodbina? Niko. Tamo nam samo Isus može pomoći, ali samo pod uslovom da ga već ovde na zemlji prihvatimo kao svog Spasitelja i Iskupitelja iz naših greha. Umirao je na krstu zato da mi sami ne bi morali da ispraštamo za svoje grehe. Ali Isus živi!

Dragi čitaoče,

upravo zato možeš da Mu kažeš. Možeš da Mu se zahvališ za Njegovu žrtvu. Možeš da Ga zamoliš da uđe u tvoj život. Možeš da Mu se potpuno predaš. A ako osećaš da nećeš da imaš nikakve veze sa religijom, da jednostavno ne želiš (kao fariseji), možeš Mu i to reći. Budi iskren, jer Isus može sa time nešto da uradi. Jer upravo u Evanđelju po Jovanu piše da su Isusa sahranili Josif iz Arimateje i Nikodim – dva Jevreja na visokom položaju, koji su zbog straha bili samo tajni Isusovi sledbenici. U trenutku kada je to bilo potrebno Bog je dodirnuo njihova srca i oni su postali Božje sluge. Možda će slično biti i sa tobom. Samo nemoj zaboraviti da Bogu kažeš istinu.

"Jer iako su Boga poznali, nisu ga kao Boga proslavili, niti zahvalnost pokazali, nego u svojim mislima padoše u ništavnu varku, te potamne njihovo nerazumno srce. Postali su ludi govoreći da su mudri..." (Rimljanima 1, 21-22)

Izvor: Zapas o dušu. Jul, 1997. Prevod: Milijašević Branko.

^vrh

LEKCIJA OD BISERA

- Jan Vareca

"Carstvo nebesko je slično i trgovcu koji traži lepe bisere. Kada nađe skupocen biser, ode i proda sve što ima, pa ga kupi." (Mt. 13:45-46 SSP)

Obično ljudi ovom poređenju prilaze tako, što kažu da "biser" predstavlja Evanđelje spasenja, a da je "kupac" izgubljeni grešnik, koji ga nalazi i svega se odriče ne bi li zadobio spasenje. Drugo, ispravnije tumačenje ove usporedbe jeste ovo: "Kupac" je Isus Hrist, "biser" je Crkva - izgubljena deca Božja, a velika cena jeste Hristova zastupnička smrt na krstu - kojom su izgubljeni iskupljeni. Bog je taj koji je voljan da plati tu cenu da bi spasio ljude od pakla i smrti.

U Bibliji postoje mnoge duhovne lekcije koje su pozajmljene od prirode. Recimo, o mravima, pčelama, ovcama, travi, pticama ili svinjama. Ustvari, cela priroda govori o svom Stvoritelju (Ps. 19:1-4a) i kroz nju se mogu ilustrovati mnoge duhovne istine koje uči Biblija.

Hajde, da malo razmišljamo o poređenju preko "skupocenog bisera", ali i da pogledamo na biser kao biser i pokušamo čuti kakve duhovne istine nam on možda može otkriti...

Biser je čudo Božje prirode

Biseri spadaju u vrstu dragog kamenja, iako nisu mineralnog porekla, već su sačinjeni od materijala kojim je obložena unutrašnja strana školjke. Biseri nastaju unutar određenih vrsta morskih ili slatkovodnih školjki, tako što oblažu strano telo koje upadne unutar školjke, koje povređuje školjku i koje školjka ne može izbaciti napolje. Formiranje jednog bisera prosečne veličine traje oko tri godine. Jedan biser može imati veoma visoku cenu, u zavisnosti od njegovog oblika, veličine ili boje.

Biser je proizvod patnje

Dakle, biser se formira kada u školjku uđe zrnce peska i zaglavi se u mekom i nežnom tkivu školjke. Ovo zrnce peska iritira nežno tkivo školjke, te ona počinje da luči sluz, koja počinje da se lepi na ovo zrnce peska. Dakle, prelepi i skup biser nastaje kao produkt bola i patnje jedne školjke.

Crkva Isusa Hrista je formirana iz patnje i boli Isusovih na Golgotskom krstu! Hrist je podneo užasno bolnu smrt za nas. "Ali On bi ranjen za naše prestupe, izbijen za naša bezakonja; kar beše na Njemu našeg mira radi, i ranom Njegovom mi se iscelismo." (Isa. 53:6, RDK)

Koliko je samo platio Bog da bi za sebe otkupio biser - tebe i mene! Hrist je iskusio svaku moguću bol i muku u svom stradanju. Iz Njegovih muka se rodila Crkva, nešto sjajno i predivno - pravi pravcati Božji biser, koji sjaji slavom Božjom.

Posle gledanja filma Mela Gibsona, "Stradanje Isusovo", reči apostola Petra zapisane u njegovoj prvoj poslanici (1:16-19), za mene su dobile novi - slikovito jasan smisao. Kad se zamislim nad time koliko je koštalo Hrista moje spasenje, ne mogu ostati ni malo ravnodušan, već moram zahvaljivati, slaviti Ga u jednom potpunom predanju.

Da, Božje spasenje je za nas besplatno, ono je dar, ali samo zato jer je Hrist bio voljan da plati punu cenu za nas. Njega je ono mnogo koštalo. Pretpostavljam, da kada bi smo malo više bili svesni te cene kojom smo plaćeni, da onda naše crkve ne bi bile nedeljom polu prazne i mi se ne bi tako bezbrižno upuštali u flertovanje sa grehom i svetom.

A šta je sa patnjom u našem ličnom životu?

Ne volimo kada se nađemo u bilo kakvoj vrsti pritiska ili patnji, uvek nastojimo to izbeći. Trudimo se da oštro zrnce peska pošto-poto izbacimo iz svog života. Međutim, Gospod kao da, s vremena na vreme, sa svrhom šalje neko zrnce patnje u naše živote, da bi naša vera bila iskušana i da bi smo bili promenjeni.

Setimo se pobožnog Jova, koji je bezbrižno živeo u svom bogatom domu sa svojom brojnom decom. A onda se sve preko noći okrenulo, Jov sve gubi, pa čak i zdravlje. Njegova vera u Boga se sada našla na testu. Jov je mogao da za svoje zrnce peska okrivi Boga i u gorčini da mu okrene leđa ili da ga prihvatiti. Jov je zauzeo stav: "Gospod dade, Gospod uze, da je blagosloveno ime Gospodnje." (Jov. 1:21, RDK). Zrno peska u Jovom životu je formiralo Božji biser. Jov posle sve patnje koju je prežive, je dobio veliko Božje otkrivenje i blagoslov (Jov 38-42).

Naš ličan stav prema patnji, može na druge uticati jače od hiljade propovedanih propovedi. Crkva Hristova je uvek rasla i napredovala kada je bila proganjana. Dok su stradanje hrišćana gledali bezbožnici, na njima su mogli videti: mir, radost, ljubav i praštanje. Sve ovo bi ih navelo da se zamisle i požele i oni da imaju tog Hrista. Svet je gledao prelepi Božji biser koji je nastajao u vatri progonstva i koji je imao Hristov odsjaj.

Biser nastaje od nečeg bezvrednog i nepoželjnog

Biser može da nastane od razno raznih komadića, "smeća" - bezvrednih stvari, koje upadnu unutar školjke. To može biti zrnce peska, komadić kosti, parazit, komadić mrtve ribe i sl..

Ovo nam govori jednoj zapanjujućoj i predivnoj istini, a to je, da je Crkva Isusa Hrista formirana od otpadnika - grešnika raznih vrsta! Apostol Pavle tako tačno nas opisuje, kakvi smo bili nekad: "I vas koji bejaste mrtvi za prestupljenja i grehe svoje, U kojima nekad hodiste po veku ovog sveta, po knezu koji vlada u vetru, po duhu koji sad radi u sinovima protivljenja; U kojima i mi svi živesmo nekada po željama tela svog, čineći volju tela i pomisli, i bejasmo rođena deca gneva, kao i ostali." (Ef. 2:1-3).

Zaista, dok nismo upoznali Hrista kakvo li smo "smeće" bili? Bili smo poput oštrog zrna peska u Božjem oku, koje je zasluživalo samo Njegov bes. Međutim, Bog se na nama smilovao kroz Hrista i obukao nas u Hrista (Rim. 8:1). Tako smo mi kao jedno bezvredno zrnce peska, sada postali pravi Božji biser - deca Božja (Jn. 1:12).

Ali, šta sa lošim i nepoželjnim stvarima u našem životu?

Veoma često imamo negativan stav prema patnji, bolesti ili nevolji koja zadesi naše živote - ne želimo da se sa time suočavamo i da kroz to prolazimo. Kada nas zlo zadesi obično krivimo druge a čak i Boga. I tako umesto da naša nevolja dobije šansu da bude preobličena u jedan naročit biser, ona nam donosi gorčinu, bes i depresiju.

Kad strano, neprijatno telo upadne unutar školjke, a ona ga ne može izbaciti napolje, ona prihvata ovo strano telo - miri se s njime, ali počinje i da radi na njemu - oblaže ga sa sluzi koja se polako stvrdnjava i formira okrugli biser. Tako da školjka sa ovim stranim i neprijatnim telom u sebi može sada puno bezbolnije i srećnije da živi.

Da, kao što školjka svoju nevolju i bol koju prouzrokuje oštro zrno peska, pretvara u prelep i dragocen biser - kome se svi dive, tako i mi možemo našu patnju ili bolest transformisati u nešto što će Bogu doneti slavu. Važno je da samo zauzmemo pravilan stav prema našoj nevolji - poput školjke - da prihvatimo ono što ne možemo promeniti u našem životu.

U poslanici 2. Korinćanima čitamo kako apostol Pavle piše o svom "trnu" u telu (12:7-8). Ne znamo tačno kakvu bolest ili slabost ovaj "trn" predstavlja, ali očigledno da je Pavlu zadavao mnoge muke, te se on sam tri puta molio Gospodu da ga uzme od njega.

Gospod nije uslišio njegovu molitvu, već mu je dao reč obećanja: "Dosta ti je moja blagodat; jer se moja sila u slabosti pokazuje sasvim," (2. Kor. 12:9, RDK). Za Pavla je ova reč bila dovoljna, on je prihvatio svoj "trn" i prestao da negoduje dozvolio je Gospodu, da ovaj "trn" počne oblagati svojom milošću. Njegov "trn" je postao Božji biser, Bog je velika dela učino kroz ovog poniznog apostola.

Poznata kompozitorka hrišćanskih himni Fani Krosbi (Fanny Crosby) se rodila kao slepa, to je bio njen "trn" sa kojim se nosila pune 94 godine svoga života. Fani je za svoje slepilo mogla okriviti Boga i postati ogorčena na Njega i tako ceo svoj život zaista provesti "u mrklom duhovnom mraku". Ali, ona je verovala Gospodu i prihvatila svoj "trn", a Gospod joj je dao milost - i napravio od njega svoj biser. Fani je napisala preko 8000 pesama, koje su štampane u milionskim tiražima, i koje se i dan danas pevaju po mnogim crkvama sveta.

Naveo bih vam još jedno ime i primer. Džoni Erikson Tada (Joni Eareckson Tada), je kao devojka povredila kičmu i ostala nepokretna - invalid za ceo život. Kada joj se ovo dogodilo njena prva reakcija je bila bes na Boga: "Zašto je to dozvolio?". Ali, vremenom i ona je prihvatila svoj "trn" i dozvolila da Božja milost od njega počne praviti svoj biser. Danas, Džoni, je velika sluškinja Božja koja je mnoge invalide, poput nje dovela Gospodu i naučila ih kako da i oni prihvate i žive sa svojim "trnom" u telu.

* * *

Još mnogo toga bi se moglo reći o biseru. Mogli bi spomenuti njegovu večnost (neraspadljivost), njegov sjaj, njegovu strukturu. Ili da se u školjki uvek nalazi samo jedan biser, kao što postoji samo jedna Crkva Hristova.

Ali najvažnija pitanja koja nam se nameću danas jesu ova:

Šta ja činim sa meni datim Božjim biserom - Isusom Hristom? Nosim ga ili sakrivam?

Koliku vrednost Božji biser spasenja ima za mene? Da li sam spreman za njega da platim punu cenu - sve? Kao što je Gospod to učino za mene.

^vrh

VOLJA BOŽIJA ZA NAŠ ŽIVOT

- Jelena Dir

Verujem da se svi s vremena na vreme pitamo šta je Božija volja za nas i naš život. Verovatno često čujemo: "Bog ima divan plan za nas...", ali se sve uglavnom završava na uopštenim izjavama koje se tiču opšteg spasenja. Volja za pojedinca neretko ostaje zapečaćena tajna, jer ne znamo kako da je dokučimo.

Sposobnost da razumemo volju Božiju dolazi kroz odvojenje od sveta i posvećenost njenom traženju, kao i kroz učenje da čujemo i prepoznamo Njegov glas,

"I ne vladajte se prema ovome vijeku, nego se promijenite obnovljenjem uma svojega, da biste mogli kušati koje je dobra i ugodna i savršena volja Božija." (Rim. 12:2)

Iako loše stvari mogu da zadese bogobojazne ljude, Božija volja za njihove živote je uvek dobra,

"Vi ste mislili zlo po me, ali je Bog mislio dobro..." (1. Moj. 50:20)

"... znamo da onima koji ljube Boga sve ide na dobro..." (Rim. 8:28)

Dakle, potrebno je tražiti, iskati da se pozna volja Gospodnja.

"Istražujte što je Bogu ugodno... Toga radi ne budite nerazumni, nego poznajte što je volja Božija." (Ef. 5:10, 17)

Ovo se postiže kroz blisku zajednicu sa Bogom. Što više čitamo Pismo i provodimo vreme u molitvi tražeći Njegovu volju, više će nam se i otkriti. Duhovno sazrevanje nam pomaže da prepoznamo i kada nam Gospod ne govori, Jev. 5:14. Isus na ovo jasno upućuje:

"Ovce moje slušaju glas moj, i ja poznajem njih, i za mnom idu." (Jn. 10:27)

Upravo kako ovce prepoznaju glas svoga pastira tako se i vernici vežbaju da prepoznaju Božiji glas. Dobra obučenost u Reči kao i prepoznavanju glasa Božijeg su preduslovi da nas On vodi:

"Gospod je pastir moj, ništa mi neće nedostajati. Na zelenoj paši pase me, vodi me na tihu vodu. Dušu moju oporavlja, vodi me stazama pravednim imena radi svojega." (Ps. 23:1-3)

Teško je čuti Božiji glas usred uznemirenosti svakodnevnog života i zato je potrebno da odvojimo vreme u kome ćemo biti sami sa Gospodom i kada ćemo utišati svoja srca kako bi Ga bolje čuli.

Jedna od mogućih grešaka u molitvama može biti da previše govorimo, a premalo slušamo. Kada smo u usponu svoje molitve čekajmo u tišini na Božiji glas i predajmo se u Njegovoj prisutnosti da bi se u nas uselio mir i da bi se ispunili silom Duha, jer je ovo veoma važna komponenta u postizanju ispravnog razumevanja Njegove volje.

Svoju volju nam Gospod može javljati na više različitih načina. Bez obzira na to kako će govoriti, sigurno je da će nam je saopštiti prema našoj individualnoj građi i duhovnoj zrelosti. Imamo obećanje:

"Zovi me, i odazvaću ti se, i kazaću ti velike i tajne stvari, za koje ne znaš." (Jer. 33:3)

Načini na koje Bog govori

Najčešći način na koji Bog govori je kroz svoju Reč. Biblija je pisana Božija reč koju On koristi da nam se obraća, ako ćemo slušati, Rim. 2:18. U nekim situacijama stihovi mogu biti konkretan odgovor na neku specifičnu situaciju u našem životu. Kroz čitanje, Bog nam iznova otkriva tj. daje novo svetlo na ono što čitamo, pa nam i tako može govoriti i davati odgovor za konkretnu stvar za koju smo tražili Njegovo vođstvo.

Snovi i vizije (utvare) su isto tako način Božijeg javljanja. Utvara koju je imao Pavle po povratku u Jerusalim je u potpunosti promenila njegovu nameru da svedoči Gospoda među Jevrejima, Dela 22:17-21. Njegov plan očigledno nije bio i Božiji. Iako je mislio da će to zasigurno biti volja Božija, pokazalo se da nije bilo tako. Kao rezultat, Pavlov život i istorija sveta su bili promenjeni zahvaljujući utvari i poslušnosti poruci koju je kroz nju dobio od Gospoda.

Okolnosti mogu takođe, biti jedan od oblika na koji Bog pokazuje svoju volju. Elijezer se molio za vođstvo u pronalaženju žene Avramovom sinu, Isaku. Pitao je Boga da mu obezbedi određenu situaciju koja će mu biti smernica prema ispunjenju tog cilja. Gospod je odgovorio upravo onako kako je Elijezer i tražio:

"I reče: Gospode Bože gospodara mojega Avrama, daj mi sreću danas i učini milost gospodaru mojemu Avramu. Evo, ja ću stajati kod ovoga studenca, a građanke će doći da zahvataju vode. Kojoj djevojci kažem: nagni krčag svoj da se napijem, a ona reče: na pij, i kamile ću ti napojiti; daj to da bude ona koju si namijenio sluzi svojemu Isaku; i po tome da poznam da si učinio milost gospodaru mojemu." (1. Moj. 24:12-14)

Ovim, Bog je pokazao svoju savršenu volju u izboru Isakove neveste.

Bog se javlja i kroz proroštva - poruke koje se odnose na momentalnu situaciju ili budućnost, u smislu ohrabrenja, prekora, utehe, ili opomene. Agav je imao proročku reč za Pavla šta će ga zadesiti sa Jevrejima:

"Stojeći mi pak ondje mnogo dana, dođe odozgo iz Judeje jedan prorok, po imenu Agav; I došavši k nama uze pojas Pavlov i svezavši svoje ruke i noge reče: tako veli Duh Sveti: čovjeka kojega je ovaj pojas, ovako će ga svezati u Jerusalimu Jevreji, i predaće ga u ruke neznabožaca." (Dela 21:10)

Samuilo je imao proročku reč za Ilijeve sinove, 1. Sam. 3:10-18. Biblija je puna primera da se Bog pojedinačno obraćao ljudima kada je to bilo potrebno ili onda kada su ga tražili.

Bog govori kroz unutrašnji mir preko neke odluke ili namere (Kol. 3:15; Fil. 4:7; Luka 2:14). Ako nema mira u određenoj situaciji to ukazuje da Gospod najverovatnije i nije u njoj (Jn. 14:27; 16:33; Dela 10:36; Ef. 2:14).

Kada je Bog u nečemu možemo biti u centru problema, u najvećoj krizi, a da u našem srcu vlada Njegov mir. Možemo prolaziti kroz buru, a ipak biti spokojni:

"Velik mir imaju oni koji ljube zakon Tvoj, i u njih nema spoticanja." (Ps. 119:165)

"Kad pođeš preko vode, ja ću biti s tobom, ili preko rijeka, neće te potopiti; kad pođeš kroz oganj, nećeš izgorjeti i neće te plamen opaliti." (Isa. 43:2, Vidi Dan. 3:23-28)

Ujedno, gde nema mira, Bog tj. Božija volja nije u tome. Jer,

"... mir će biti delo pravde, što će pravda učiniti biće pokoj i bezbrižnost doveka." (Isa. 32:17)

A opet:

"Nema mira bezbožnicima." (Isa. 48:22)

* * *

Saznavanje Božije volje za naš život je proces koji se odvija polako, srazmerno našoj spremnosti da se predamo pod tu volju. Čovek koji je sposoban da pravilno razume Božiju volju i koji je u harmoniji sa Bogom je čovek čija je volja u potpunosti pokorena volji Božijoj.

^vrh

ZAŠTO ZATVARATI OČI?

- Aleksandar Sibel

Danas se često krše sva pravila. Terorizam, skandali, pljačke banaka, ubistva i silovanja pune dnevne novine. Na Bliskom Istoku se dešavaju velike stvari. Ko ih može ispravno objasniti? Šta će se još desiti? Kuda sve to ide? To su pitanja koja muče skoro svakog čoveka. Sledeća analiza ne daje detaljan i konkretan odgovor, ali pokazuje na jedan izvor sveg zla i pokazuje gde je moguće naći odgovore na sva pitanja. Biblija, Reč Božja, na zanimljiv način opisuje i predskazuje sve, čak i ono što je vezano za savremeni svet i sutrašnjicu. Govori o ljudima i okolnostima jako aktuelno.

Ali ovo znaj da će u poslednje dane nastati vremena teška. Jer će ljudi postati samoživi, srebroljupci, hvališe, ponositi, hulnici, nepokorni roditeljima, neblagodarni, nepravedni, neljubavni, neprimirljivi, opadači, neuzdržnici, besni, nedobroljubivi, izdajnici, nagli, naduveni, koji više mare za slasti nego za Boga, koji imaju obličje pobožnosti, a sile su se njene odrekli. I ovih se kloni. Jer su od ovih oni koji se zavlače po kućama, i robe ženice koje su natovarene gresima i vode ih različne želje, koje se svagda uče, i nikad ne mogu da dođu k poznanju istine. (2. Tim. 3, 1-7).

Lenjin je napisao:

"Kada budemo hteli da uništimo narod, moraćemo najpre da uništimo njegov moral. Usmerićemo omladinu na seks i tako ćemo bez problema imati nad njom moć." Jedan komunistički vođa u Hong Kongu je rekao: "Peking ima kapital oko jednu milijardu dolara u izvoznoj trgovini rasturanja droge u Evropi." Komunisti u Pekingu se nadaju da će na ovaj način Evropa tokom nekoliko godina biti uništena. (Primedba autora: Na isti način o Evropi razmišljaju islamske vođe i propagatori istočnjačkih kultova, Nju ejdža itd) Komunistički planeri su naučili – i ne samo oni – iz taktike vojnih pisaca okruga Sun Cu u Kini iz perioda oko 500 godina pre Hrista. Njihovih 13 teza glasi:

1. Uništi sve što protivniku može biti od koristi.

2. Navedi protivničke vođe na zbunjenost i kriminalno ponašanje. Diskriminiši neprijateljsku elitu.

3. Skreni poglede ljudi i u određenom trenutku pokaži im sramotu njihovih sugrađana.

4. Iskoristi saradnju sa neprijateljskim najnižim i odbačenim slojem ljudi.

5. Svim mogućim sredstvima ometaj rad neprijateljske vlade.

6. Podstiči nejedinstvo i svađu među neprijateljem.

7. Podstiči mlade protiv roditelja.

8. Omalovažavaj neprijateljevu tradiciju.

9. Ometaj svim mogućim sredstvima organizaciju i snabdevanje neprijateljevih oružanih snaga.

10. Demorališi neprijateljske vojnike neprijatnom muzikom i pesmama.

11. Šalji kod njih prostitutke da dovrše delo uništenja.

12. Budi velikodušan u obećanjima i poklonima, da bi došao do informacija o neprijatelju. Nemoj da štediš novac, jer će se njegovo ulaganje višestruko isplatiti.

13. Na sve strane šalji tajne agente i trgovce.

Kada čitamo te savete, shvatamo da je njima tačno opisana taktika đavola, Božjeg neprijatelja i protivnika. Želi da u njegovoj moći budu sve države ovog sveta.

Mao Ce Tung je jednom napisao: "Naša ideologija će prodirati moralnim slabostima našeg protivnika."

Biblija govori:

Kad se građahu mudri, poludeše. I pretvoriše slavu večnog Boga u obličje smrtnog čoveka i ptica i četvoronožnih životinja i gadova. Zato ih predade Bog u željama njihovih srca u nečistotu, da se pogane telesa njihova među njima samima. (Rim. 1, 22-24)

Jedan profesor medicine u Pragu je 1970. godine napisao: "Zar ljudi na Zapadu ne znaju da su snage koje nas na Istoku tako silno drže potlačene, iste one snage, koje na Zapadu u ime slobode uvode omladinu u pornografiju, nenormalne seksualne odnose, droge i nasilje? Ovi propagatori vas demorališu i prave od vas robove da bi na miru vladali."

Biblija govori:

Jer govoreći ponosite i lažljive reči prelašćuju na nečistote telesnih želja one koji odskora beže od onih što žive u prevari. I obećavaju im slobodu, a sami su robovi pogibli; jer koga ko nadvlada onaj mu i robuje. (2. Pet. 2, 18-19).

Pod plaštom slobode i umetnosti se danas propagira pornografija i perverzija, droge, i homoseksualnost, tako da su mnogi obuzeti ovim stvarima.

U objavi komunističke partije na Floridi, godine 1970. napisani su sledeći redovi:

"Uništi vrednost omladine, ne dozvoli da dođu do evanđelja Isusa Hrista, probudi u njima interes za seks, pomoću droge uništi njihov mladalački interes, da bi postali površni, skloni podređivanju jačima, svim sredstvima podstakni rušenje moralnih normi, uništi njihovu čast, čistotu, mir i poverenje u Božju reč."

Biblija govori:

Primajući platu nepravde. Oni misle da je slast častiti se svaki dan; oni su sramota i greh, koji se hrane svojim prevarama, jedući s vama; imajući oči pune preljubočinstva i neprestanog greha; prelašćujući neutvrđene duše; imaju srce naučeno lakomstvu, deca kletve. (2. Pet. 2, 13-14).

Današnji ljudi se prepuštaju raskoši, tumaraju u lažnim naukama, njihovi životi su puni dela koja uništavaju veru, neverni su u braku i u dogovorima. Sve to privlači labilne ljude i sve više ljudi podleže gladi za bogatstvom. Na ova pitanja nema odgovor ni komunizam, ni fašizam, ni kapitalizam, ni razni modeli tržišne ekonomije, ili pseudosocijalističke alternative i pokreti. I mnoge religije su se pokazale kao lažne. Stvarno su postale opijum za narod. Odgovor je Božja ličnost Isusa Hrista. Politika i ekonomija su zasnovane na strahu i brutalnom sistemu egoističnih odnosa. Gospod Isus je to znao i izjavio je da problemi ljudi svih vremena imaju svoj uzrok u stanju bune i otpora srca. Odatle proističu svi ratovi, revolucije i terorističke akcije. Biblija – Božja Reč govori:

Njihova su usta puna kletve i gorčine. Njihove su noge brze da prolivaju krv. Na putevima je njihovim raskopavanje i nevolja; I put mirni ne poznaše. Nema straha Božijeg pred očima njihovim. (Rim. 3, 14-18).

Zadnja vremena ubrzano nastupaju. Ljudi u svojoj zaslepljenosti misle da mogu doseći mir za kojim čeznu. Biblija svakom čoveku govori istinu bez obzira na njegovo razmišljanje i iluzije. Primiti Božju istinu je za mnoge ljude neprihvatljivo – to zahteva hrabrost. Mnogi veruju u razne besmislene teorije, koje smatraju za istinu. Mi možemo primiti samo biblijsku istinu o našoj situaciji. Isus Hrist govori:

I svaki koji je od istine (ko želi istinu da čuje) sluša glas moj. (Jn. 18, 37b).

Onaj ko stvarno čezne za istinom dobrovoljno se predaje, dobrovoljno prima osudu i smrtnu presudu. Svi gresi sveta – od Adama pa sve do kraja vremena – bili su stavljeni na Isusa i On, bezgrešan, bio je osuđen. On je od Svetog Boga bio za nas učinjen grehom, da bi čovečanstvo moglo biti spašeno. Isus je sam na svom telu nosio grehe sve do krsta, gde je za nas žrtvovan. Isusova smrt je za nas razlog i osnova oslobođenja celog našeg bitisanja. Trećeg dana nakon smrti je Isus vaskrsao. U istoriji nećemo naći opis onoga šta se desilo. Nemoguće je naći alternativno objašnjenje praznog groba. To je stvarni događaj koji nas je obogatio.

Zašto se nećkamo da ozbiljno shvatimo Isusove reči? Da li je nekada slagao nekoga? On govori u Jovanovom Evanđelju:

Govorim Istinu, ali mi ne verujete. Ko će me od vas uveriti u moju grešnost? Ako govorim Istinu – zašto mi ne verujete?

U Otkrivenju govori:

Evo stojim na vratima i kucam: ako ko čuje glas moj i otvori vrata, ući ću k njemu i večeraću s njime, i on sa mnom. (Otk. 3, 20).

Zašto imamo toliko izgovora kada treba da primimo istinitost ove Božje reči? Ne možemo se osloboditi Božjeg poziva nekakvim diskusijama i raspravama. Upravo suprotno, da bi se primila Božja Reč potrebna je velika hrabrost. Ako si spreman da u Božjem svetlu primiš istinu o sebi – svoju krivicu i grešnost – onda reci:

"Gospode Isuse, zahvaljujem Ti, da si zbog mene umro i da je Tvoja krv prolivena i zbog mene, da bi bio opran i opravdan pred Tobom. Zato želim da Ti pripadam. Molim te, uzmi moj život i budi od sada moj Gospod."

Ovde sam našao rešenja za svoje probleme. Od trenutka, kada sam odlučio da svoj život dam Gospodu Isusu, znam da Isus živi. Znam to sasvim sigurno. On je taj odgovor. Jedini odgovor.

Nađoše me koji me ne traže; i javih se onima koji za me ne pitaju. (Rim. 10, 20)

Izvor: Zapas o dušu. Septembar 1997. Preveo: Milijašević Branko.

^vrh

MESTO GDE PRIPADAMO

- Rick Warren

"Tako dakle više niste tuđi i došljaci, nego živite sa svetima i domaći ste Bogu." (Ef. 2,19.)

Pozvani smo da budemo deo Zajednice i da joj pripadamo, a ne samo da budemo vernici - pojedinci.

U Edemu, gde je sve bilo savršeno, Bog je rekao: "Nije dobro da je čovek sam". (Postanje 2,18) Bog nas je stvorio kao društvena bića, kao bića koja treba da imaju zajedništvo... Bog je stvorio porodicu i niko od nas ne može sam - kao pojedinac, da ispuni Božji zadatak koji nam je poveren.

Biblija ne poznaje usamljene svece koji su živeli izdvojeni od drugih vernika i koji nisu pripadali zajednici. U 1. Korinćanima 12,12. Sveto pismo kaže: "Jer kao što je telo jedno, i ima mnoge udove, a svi udovi tela, iako su mnogi, jedno su telo, tako je i Hristos." Nismo više samo puki pojedinci.

Iako je naša zajednica sa Hristom lična, Bog ne želi da ona ostane samo privatna stvar pojedinca. U Božjoj porodici, mi smo povezani sa drugim vernicima, i pripadaćemo jedni drugima u večnosti.

Sveto pismo kaže: "Tako smo i mi mnogi jedno telo u Hristu, a kao pojedinci mi smo jedan drugom udovi". (Rimljanima 12,5)

Slediti Hrista znači pripadati, a ne samo verovati. Mi smo deo ili članovi Njegovog Tela - crkve. C.S.Lewis je primetio da reč članstvo ima svoj korak u hrišćanstvu, ali da je svet promenio njeno originalno značenje. Danas, posebno na Zapadu, mnoge prodavnice nude svojim članovima posebne pogodnosti i popuste. Zbog toga oni i agencije za oglašavanje dodaju imena pojedinaca na svoje liste za slanje obaveštenja i reklama. Na žalost, danas i u mnogim crkvama, članstvo se svodi na jednostavno dodavanje imena novopridošlih članova na listu bez posebnih zahteva ili očekivanja.

Za apostola Pavla, biti deo (možemo to tumačiti i kao članom) crkve podrazumevalo je biti vitalan organ živoga tela, neophodan, prožimajući deo Hristovog tela (Rim. 12,4.5; 1 Kor. 6,15; 12,12-27). Crkva je telo, ne zgrada. Crkva je živ organizam, a ne organizacija.

Da bi organi našeg tela ispunili svoju svrhu, oni moraju biti povezani jedni sa drugima. To isto važi i sa Hristovim telom. Mi smo stvoreni s određenom ulogom, ali ćemo propustiti jedan od životnih ciljeva ukoliko nismo povezani sa živom, lokalnom zajednicom. Otkrivamo našu ulogu u Hristovom telu kroz zajedništvo i povezivanje sa drugima. Biblija nam kaže: "Jer, kao što u jednom telu imamo mnogo udova, a svi udovi nemaju isti posao, tako smo i mi mnogi jedno telo u Hristu, a kao pojedinci mi smo jedan drugom udovi". (Rimljanima 12,4-5)

Ukoliko se na neki način deo tela odvoji od samog tela, dio će umreti. On ne može da živi sam za sebe. Odvojenjem i odstranjenjem od 'krvotoka' lokalne zajednice, duhovni život pojedinca počinje na slabi dok jednoga dana ne prestane da živi. U Efescima poslanici, apostol Pavle je to ovako opisao: "Od njega je sve telo ujedno povezano i sjedinjeno, na taj način što svaki zglavak pruža potporu shodno odmerenom dejstvu svakog pojedinog tela; to čini da telo raste na svoju sopstvenu izgradnju u ljubavi". (Ef. 4,16) Jedan od znakova duhovnog slabljenja je veoma često sve slabije i slabije posećivanje službi i drugih sastanaka vernika. Kada god prestanemo a vodimo računa o zajednici, i sve drugo počinje da slabi.

Pripadanje Božjoj porodici ima svoje posledice i nikako ih ne treba ignorisati. To je Božji plan za svet. Isus je rekao: "I ja ti kažem da si Petar, i na toj steni sazidaću Crkvu svoju, i vrata adova neće je nadvladati". (Mat. 16,18) Crkva se ne može uništiti i ona će trajati u večnosti. Ona će nadživeti ovaj svet, a to znači i naša uloga u njoj. Osoba koja kaže: "Meni ne treba crkva" greši. Crkva je veoma važna i za nju je Isus umro na Krstu. U Efescima 5,25 Isus je rekao (parafraziram): "Hristos je zavoleo Crkvu i samoga sebe predao za nju".

Crkva se u Svetom pismu još naziva i nevestom - čistom devojkom (2. Kor. 11,2), svetom i neporočnom (Ef. 5,27). Ne mogu da zamislim da kažem Isusu: "Volim te ali mi se ne dopada tvoja žena". Ili, "Prihvatam tebe ali odbijam tvoje telo". Ali mi činimo upravo to kada god raspustimo, negiramo ili se žalimo na crkvu. Umesto toga, Bog nam je zapovedio da volimo crkvu kao što je i Isus voli. Apostol Petar nam poručuje da volimo našu duhovnu braću. U jednom slobodnom - parafraziranom tekstu NZ "Knjiga o Kristu" (Duhovna stvarnost, Zagreb, 1983) Petar kaže: "Volite hrišćane". (1. Pet. 2,17)

VAŠA LOKALNA ZAJEDNICA

Izuzev u nekoliko slučajeva kada se opisuje telo svih vernika, crkva uvek označava lokalnu, vidljivu zajednicu vernika. Novi zavet podrazumeva da hrišćani pripadaju lokalnoj zajednici. Jedini hrišćani koji nisu bili deo te zajednice su bili oni pod crkvenim karom koji su bili izopšteni iz zajednice vernih zbog velikog javnog greha. O tome možemo čitati u 1. Korinćanima 5,1-13.

Sveto pismo kaže da je hrišćanin bez crkve poput organa bez tela, ovce bez stada, deteta bez porodice. To nije prirodno stanje. U Efescima 2,19b apostol Pavle nam kaže da smo: "...sugrađani svetih i domaći Božji".

Danas raste kultura nezavisnih individualaca. To je tzv. Generacija Milenijalista, koja se u mnogome razlikuje od neke moje generacije - generacije Bebi bumera. Ovi individualci idu iz jedne crkve u drugu bez svog jasnog duhovnog identiteta, bez mogućnosti da se crkva na njih može pouzdati i bez predanja. Mnogi veruju da neko može da bude 'dobar hrišćanin' a da se ne pridruži (ili čak i ne prisustvuje bogosluženjima) nekoj lokalnoj zajednici. Nisam siguran da se Bog slaže sa takvim stavom. Biblija nam nudi mnoge razloge zašto pojedinac treba da pripada i bude aktivan u lokalnoj zajednici.

ZAŠTO VAM JE POTREBNA CRKVENA PORODICA

1. Crkvena porodica nas određuje kao vernike.

Ne mogu da tvrdim da sam Hristov sledbenik ako pri tome ne pripadam ni jednoj grupi učenika. U Jevanđelju po Jovanu 13,34.35. Isus je rekao: "Dajem vam novu zapovest, da ljubite jedan drugoga, kao što sam ja vas ljubio, da i vi ljubite jedan drugoga. Po tom će svi poznati da ste moji učenici - ako budete imali ljubavi među sobom".

Kada se svi mi, različiti, udružimo u ljubavi u crkvenu porodicu, bez obzira odakle dolazimo, koje smo rase, koji nam je maternji jezik i društveni status, to je onda snažno svedočanstvo svetu (Galatima 3,28). Kao pojedinci nismo Hristovo telo. Da bismo bili telo potrebni su nam i drugi. Zajedno, a ne odvojeni, mi činimo telo. Apostol Pavle je to ovako zapisao: "A vi ste Hristovo telo, i pojedinačno udovi". (1. Kor. 12,27)

2. Crkvena porodica nas odvaja od izolovanosti kada smo okrenuti samima sebi.

Lokalna zajednica je učionica gde možemo da naučimo kako možemo da živimo sa ostatkom Božje porodice. To je učionica u kojoj možemo da učimo kako da gradimo nesebičnost, požrtvovanost, ljubav prema onima koje ne možemo da volimo... Mi učimo kako da se brinemo za druge i kako da podelimo iskustva drugih: "I ako pati jedan ud," kaže apostol Pavle u 1. Korinćanima 12,26. "svi udovi pate sa njim; ako se jedan sud slavi, svi udovi se raduju s njim." Samo sa redovnom zajednicom sa drugim običnim, nesavršenim vernicima, možemo zaista da naučimo šta je pravo zajedništvo i iskusimo novozavetnu istinu o povezanosti i pripadanju jedni drugima. "I ako pati jedan ud, svi udovi pate s njim; ako se jedan ud slavi, svi udovi se raduju s njim" kaže apostol Pavle u 1. Korinćanima 12,26.

Biblijsko zajedništvo nas obavezuje da budemo predani jedni drugima kao što smo predani ili posvećeni Isusu Hristu. Bog očekuje da damo svoj život jedni za druge. Mnogi hrišćani koji napamet znaju reči iz Jovana 3,16 kao da ne veruju rečima iz 1. Jovanove 3,16. "Po tom smo poznali ljubav, što je on položio svoj život za nas; i mi smo dužni da položimo svoje živote za braću." Ovo je ta samožrtvujuća ljubav koju Bog očekuje da pokažemo prema drugim vernima - želja da ih volimo na isti onaj način kao što je Isus nas voleo.

3. Duhovna porodica nam pomaže da se razvijemo.

Nikada nećemo duhovno da uzrastemo ako samo posećujemo bogosluženja kao pasivni posmatrači. Samo oni koji učestvuju u punom životu lokalne zajednice jačaju svoje duhovne mišiće. Tekst u Efescima 4,16. smo već pročitali: "Od njega je sve telo ujedno povezano i sjedinjeno, na taj način što svaki zglavak pruža potporu shodno odmerenom dejstvu svakog pojedinog tela; to čini da telo raste na svoju sopstvenu izgradnju u ljubavi".

Preko pedeset puta se u Novom zavetu koristi fraza 'jedan drugoga'... To je naša odgovornost koju nam je Bog poverio - da pozdravljamo, da volimo, da ohrabrujemo, da poučavamo, da opominjemo, da nosimo terete... jedni drugima. To je biblijsko članstvo crkve! To su naše "porodične dužnosti" koje Bog očekuje od nas da ispunimo u lokalnoj zajednici.

Možda nam izgleda lakše da budemo sveti kada niko drugi oko nas nije tu da nas iznervira - ali ovo je pogrešno. Veoma je lako pasti u zabludu da smo duhovno toliko jaki da nas niko ne može promeniti i promeniti naše utvrđenje u 'biblijskoj istini'. Ali prava zrelost nas vodi ka zajedništvu sa drugim vernima!

Ako želimo da gradimo naše duhovno telo, naše 'duhovne mišiće' onda nam je potrebno mnogo više od naše dobre stare Biblije. Nama su potrebni i drugi vernici! Brže i više rastemo učeći jedni od drugih. Kada drugi dele sa zajednicom ono što su iskusili sa Bogom, i šta ih je Bog naučio, ja učim i rastem takođe. Vaše iskustvo postaje i moje iskustvo.

4. Hristovo telo nas treba.

Bog za svakoga od nas ima jedinstvenu ulogu koju imamo u Njegovoj porodici. To se drugačije zove 'naša služba' i Bog je daje svakome. "A svakome se daje da se na njemu pokaže Duh na korist". (1. Kor. 12,7)

Lokalna zajednica je mesto gde je Bog odredio da otkrijemo, razvijemo i koristimo naše darove. Takođe, možemo da imamo i širu službu, ali to je dodatna služba pored one koju imamo u lokalnoj zajednici! Isus nije dao obećanje da će sazidati našu službu, već NJEGOVU CRKVU!

5. Ispunićemo Hristovu misiju prema svetu.

Kada je Isus hodao po zemlji, Bog je radio kroz Hristovo fizičko telo. Danas, Bog koristi njegovo duhovno telo. To telo je Njegova crkva. Crkva je Božji instrument na ovoj zemlji! Mi nemamo obavezu samo da volimo jedni druge, već i da brinemo o onima koji su još uvek u svetu! To je čast koju nam je poverio da je zajednički podelimo. Kao deo Njegovog tela, mi smo Njegove ruke, noge, oči, srce... Bog kroz nas deluje na svet. Svako od nas daje svoj doprinos. Apostol Pavle je zapisao: "Mi smo, naime, njegovo delo, u Hristu Isusu stvoreni za dobra dela, koja je Bog unapred pripravio - da u njima živimo". (Ef. 2,10)

6. Crkvena porodica će nam pomoći da se ne odvratimo od istine.

Niko od nas nije imun na iskušenja. Bog to zna i zato nam je dao da vodimo računa jedni o drugima. U datim okolnostima vi i ja smo podložni grehu. Apostol Pavle u 1. Korinćanima 10,12 piše: "Stoga ko misli da sigurno stoji, neka pazi da ne padne". Pišući mladom Timoteju on kaže: "imajući veru i dobru savest, koju neki odbaciše i u veri brodolom doživeše". (1. Timoteju 1,19) Bog ovo zna i zato je svakom pojedincu dao odgovornost da vodi računa o drugima. Sveto pismo u Jevrejima poslanici 3,13. kaže: "nego bodrite jedan drugoga svaki dan, dok god se kaže 'danas', da koji od vas ne otvrdne od prevare greha". Izraz "gledaj svoja posla" nije hrišćanski izraz. Mi smo pozvani da brinemo jedni za druge. Ukoliko znate nekoga ko je trenutno duhovno nestabilan, vaša je odgovornost da priđete toj osobi i vratite je u zajednicu. Poslednja dva stih Jakovljeve poslanice (Jak. 5,19-20) kažu: "... ako ko od vas skrene od istine i neko ga obrati, neka zna da će onaj koji obrati grešnika od njegovog zabludnog puta spasti njegovu dušu smrti i pokriti mnoštvo greha".

Pored ovoga, lokalna crkva pruža i duhovnu zaštitu bogobojaznih vođa. Bog je dao pastirskim vođama odgovornost da čuvaju, štite, brane i brinu za one koji su u duhovnoj borbi. U Delima apostolskim 20,28.29. čitamo: "Pazite na sebe i na sve stado, u kom vas je Duh Sveti postavio za episkope, da napasate Crkvu Božiju, koju je stekao svojom krvlju. Ja znam da će posle moga odlaska među vas ući zverski vuci koji neće štedeti stada". U 1. Petrovoj 5,1-4. je zapisano: "Starešine među vama molim ja, koji sam i sam starešina i svedok Hristovih stradanja i učesnik u slavi koja će se otkriti, napasajte stado Božije koje je kod vas i negujte ga ne prisilno, nego dragovoljno, kako Bog hoće, ne iz želje za sramnim dobitkom, nego u predanosti, i ne kao gospodari nad onima koji su vam dodeljeni, nego budite primer stadu. I kada se pojavi arhipastir, primićete slavni venac koji ne vene". O ovome čitamo i u Jevrejima poslanici: "Sećajte se svoji starešina koji vam propovedaše reč Božiju; gledajte na svršetak njihovog vladanja, podržavajte njihovu veru". (Jevrejima 13,7) Rečeno nam je: "... Budite poslušni svojim starešinama i pokoravajte se, jer oni bdiju nad vašim dušama kao oni koji će za to odgovarati; da oni to čine s radošću a ne uzdišući, jer vam ovo ne bi bilo od koristi". (Jevrejima 13,7.17)

Satana voli odvojene vernike, one koji nisu uključeni u život Tela, izolovane od Božje porodice i koji ne računaju na duhovne vođe, jer zna da ne mogu da se brane i da nemaju sile protiv njegovog napada.

VAŽNOST CRKVE

U mojoj knjizi The Purpose-Driven Church objasnio sam koliko je neophodno da budemo deo zdrave crkvene zajednice. Nadam se da ćete da pročitate i tu knjigu jer će vam pomoći da shvatite kako je Bog zamislio svoju crkvu kako bimo uspeli da ispunite pet stvari koje On ima za naš život. On je stvorio crkvu da bi ispunio naših pet najdubljih potreba:

1) smisao ili svrha našeg života;

2) ljudi s kojima treba da živimo;

3) principe po kojima treba da živimo;

4) zadatak koji treba da izvršimo; i

5) sila s kojom treba da živimo.

Ne postoji ni jedno drugo mesto na svetu gde možemo da pronađemo svih ovih pet stvari na jednom mestu.

Pet stvari koje Bog ima za svoju crkvu su identične sa pet stvari koje ima za nas.

1) bogosluženje nam pomaže da se usredsredimo na Boga;

2) zajedništvo nam pomaže da se suočimo sa životnim problemima;

3) učeništvo nam pomaže da podupre našu veru;

4) služba nam pomaže da prepoznamo svoje darove; i

5) evangelizacija nam pomaže da ispunimo našu misiju.

Ne postoji ništa drugo na svetu kao što je crkva!

VAŠ IZBOR

Kada se rodi beba, on ili ona automatski postaju deo sveopšte porodice, ljudskog roda. Međutim, to dete takođe treba da postane i deo određene porodice od koje će dobiti hranu i zaštitu i u kojoj će odrasti zdrava i snažna. Isto važi i za duhovne stvari. Kada se osoba nanovorodi, ona postaje deo Božje univerzalne porodice ali i lokalne zajednice.

Razlika između biti posetilac crkve i članom odn. delom crkve jeste predanje lokalnoj crkvi. Posetioci su posmatrači sa strane - članovi su uključeni u službu. Posetioci su korisnici - članovi su oni koji daju. Posetioci žele da uživaju plodove crkvenog života a da pri tome nemaju nikakvu odgovornost. To vam je poput mladića i devojke koji žele da žive zajedno ali bez obaveza koje donosi brak.

Zašto je toliko važno da se pojedinac pridruži lokalnoj zajednici? Zato što to dokazuje da smo zaista predani svojoj duhovnoj braći i sestrama, a ne samo u teoriji. Bog želi da volimo stvarne osobe, onakve kakve one jesu, a ne neke idealne osobe kakvi bi oni trebali da budu. Ceo svoj život možemo da provedemo tražeći idealnu crkvu, ali je nikada nećemo pronaći. Pozvani smo da volimo nesavršene grešnike kao što je i Bog to učinio.

U Delima apostolskim, hrišćani u Jerusalimu bili veoma određeni u svojoj predanosti jednih prema drugima. Bili su predani zajednici. Tekst kaže: "Bili su istrajni u apostolskoj nauci i zajednici, u lomljenju hleba i u molitvama". (Dela 2,42) Bog očekuje i od nas istu tu vrstu istrajnosti.

Hrišćanski život je više od pukog predanja Hristu. On uključuje i predanje drugim hrišćanima! Hrišćani u Makedoniji su ovo razumeli. Apostol Pavle je rekao: "I davali su ne samo kao što smo se nadali, nego su sami sebe dali prvo Gospodu, pa onda i nama - po Božijoj volji". (2. Korinćanima 8,5) Pridružiti se članstvu lokalne crkve je sledeći prirodni korak pojedinca kada postane Dete Božje. Hrišćani postajemo tako što svoj život predamo Hristu, ali članovima crkve postajemo predanjem određenoj grupi vernika. Prva odluka donosi spasenje, a druga zajednicu.

Sa engleskog preveo: Draško Đenović.

Rick Waren, THE PURPOSE DRIVEN LIFE: What on Earth Am I Here For? (Zondervan, Grand Rapids, MI, 2002) chapter 17.

Ovo je 17. poglavlje iz knjige The Purpose Driven Life. Knjiga ima 40 poglavlja i predviđena je da pojedinac samostalno ili u grupi svakodnevno čita po jedno poglavlje u nadi da će nakon tih 40 dana postati stabilniji vernik.

^vrh

misaone refleksije

ŠTA BROJIŠ?

- nepoznati autor

Izbroj dobijene blagoslove a ne krstove koje moraš nositi.

Izbroj sve svoje dobitke a ne gubitke.

Izbroj sve svoje trenutke radosti umesto dana tuge.

Izbroj sve svoje prijatelje a ne svoje neprijatelje.

Izbroj svaki svoj osmeh a ne svoje suze.

Izbroj svoje trenutke hrabrosti a ne straha.

Izbroj svoja dobra dela a ne loša.

Izbroj svoje zdravlje umesto svog novca.

Na kraju uračunaj u sve to Boga a ne sebe.

"STRADANJE ISUSOVO"

- Friday Fax 2004 Issue 18, 30 April

Bliski istok: "Film 'Stradanje Isusovo' donosi Isusa ljudima. Jaser Arafat je ovaj film gledao na privatnoj projekciji sa dvoje hrišćanskih vođa iz Ramale. Film se može naći svuda, na pijacama Gaze se nude piratske kopije ovog filma. Uticaj ovog filma na muslimane sa srednjeg istoka je fenomenalan." izjavljuju hrišćani iz ove regije.

U gradu Bahrainu vlasti su zabranile prikazivanje ovog filma, ali vlasnici bioskopa, kao i na stotine muslimana i hrišćana kroz proteste su prisilili vlasti da promene odluku. Bahrainski muslimani suniti su bili protiv prikazivanja ovog filma, dok su ga šitski muslimani, podržavali.

Film "Stradanje Isusovo" po gledanosti u Ujedinjenim arapskim emiratima je potukao sve rekorde. 66.321 ulaznica je prodato u Dabaju za prva tri dana prikazivanja i te je po gledanosti dospeo na prvo mesto, iznad filma "Matriks" za koji je bilo prodato 59.000 ulaznica. U Kuvajtu su otkazane sve projekcije drugih najavljenih filmova, da bi se u svim kino salama multipleksa davao samo film "Stradanje Isusovo". Među gledaocima je bilo neobično mnogo žena, da li to znači da su one negde čule Evanđelje?

"U Kataru (Qataris) se film koji govori o Isusu mogao pogledati samo na tajnim kućnim projekcijama." piše jedan misionar. "Javno prikazivanje filma 'Stradanje Isusovo' je za 2 sata doseglo više Katarčana od misionara koji tu rade više od pet godina," kaže jedan izveštaj. Film je titlovan na arapski jezik, što je učinjeno ispravno i doslovno. Muslimani koji su gledali film su bili duboko ganuti - plakali su i jecali, bili su zapanjeni brutalnošću koja je bila ispoljena nad Isusom."

"Jedan od razloga zašto arapski muslimani hrle u bioskope da vide film "Stradanje Isusovo" je to, što se o njemu govori kao o antisemitskom filmu. Mnogi od njih mrze Jevreje, i zbog toga su pogledali film. Zar ovo nije zapanjujuće? Bog upotrebljava ovaj film da bi ovim ljudima preneo jednu sasvim suprotnu poruku, da treba ljubiti svoje neprijatelje, i da je Isus molio za svoje neprijatelje dok je krvav visio na krstu? Ovo je nešto što duboko dotiče muslimane," kaže jedan drugi izveštaj. Mnogi Arapi sada traže od svojih poznanika hrišćana da im nabave primerak Novog zaveta ili traže na Internetu Bibliju na arapskom jeziku. "Nikad pre nismo videli da se ovako nešto," kaže jedan hrišćanin iz te oblasti.

HRIŠĆANI KOJI VIŠE NE ŽELE DA IDU U CRKVU

- Friday Fax 2004 Issue 23, 4 June

(Kratak sažetak)

Pretpostavlja se da u SAD ima oko 12 miliona hrišćana koji imaju lični odnos sa Isusom Hristom, ali ne pripadaju ni jednoj crkvi. "Mnogi američki propovednici i TV evanđelisti govore o tome da se u Americi upravo sada događa jedno neobično probuđenje," govori Fred Džakson i Alie Martin iz Agape Presa. Ovo probuđenje se uopšte ne odigrava u crkvi, ustvari ono nema nikakve veze sa njom. Istraživačka grupa Barna (Barna Research) otkrila je da se broj odraslih hrišćana u SAD koji više ne žele pripadati ni jednoj crkvi od 1991. sa 35 miliona popeo na 75 miliona.

Međutim, ova pojava nije prisutna samo u SAD već i u drugim delovima sveta, tako da se može govoriti o ovome fenomenu kao globalnom. David Baret, autor knjige "Svetska enciklopedija hrišćanstva" (World Christian Encyclopedia), procenjuje da trenutno u svetu ima oko 112 miliona "hrišćana van crkve", a to ukupno 5% od sveukupne ljudske populacije koja sebe naziva hrišćanskom.

"Zašto ljudi napuštaju crkve? Da li je u pitanju neki pokret? Pita hrišćanski pisac sa Novog Zelanda, Andrev Strom. On je o ovom problemu govorio u svojim radio emisijama (mart, 2003.) i putem Interneta. Andrev nije bio pripremljen na odgovore koje je dobijao. "Za kratko vreme dobio sam gomile e-mail poruka od hrišćana širom sveta, koji su napustili svoje crkve. Jedna stvar je jasno vidljiva u svim tim porukama, ti ljudi gore za Isusom."

Pastor Alen Džamieson, sa Novog Zelanda u svojoj knjizi "Vera bez crkve" (A Churchless Faith), iznosi činjenicu, da oni koji napuštaju crkvu su uglavnom vodeće osobe: đakoni, starešine, učitelji i sl. Mnogi od njih, oko 40% su punovremeni radnici za Boga. Njihov razlog za napuštanje crkve nije taj da su izgubili veru u Boga, već naprotiv, oni smatraju da ako ostanu u crkvi, da bi im se to moglo dogoditi - a to ne žele.

^vrh

Smešna strana...

DATI S RADOŠĆU

Brižni otac je sebi uzeo u zadatak da svoju ćerku nauči nesebičnosti i pre odlaska na bogosluženje, dao joj je dva novčića, jedan od 1 dinar i jedan od 5 dinara.

Zatim joj je objasnio: "Dakle, Marija jedan od ovih novčića ćeš staviti u korpicu za priloge u crkvi, ti sama izaberi koji novčić ćeš dati. Ali, zapamti, Bog te mnogo voli."

Posle završenog bogosluženja otac je upitao Mariju koji je novčić dala. Mala Marija je objasnila, "Onaj čika što je nosio korpicu je rekao 'Bog ljubi onoga koji s radošću daje'. Onda sam onda znala da ne mogu s radošću da dam 5 dinara, već samo 1 dinar. Znači, dala 1 dinar i Bog me sada voli."

SAMO DVE SVINJE

Sveštenik je došao u posetu jednom svom parohijanu. Seljak ga provede kroz celo svoje imanje a onda su seli u hladovinu oraha, da se odmore i popričaju.

Sveštenik ga upita: "Marko, ako bi ti imao 100 ovaca, da li 50 dao odmah za delo Gospodnje?"

"Da, sigurno bi dao."

"A ako bi imao 100 krava?"

"Da, opet bi dao."

"A da imaš 100 konja?"

"Odmah bi dao 50."

"A da imaš samo dve svinje, da li bi jednu dao za delo Gospodnje?"

"Ne, ne bi! I nemaš prava da me to pitaš, jer znaš da imam samo dve svinje."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 24 / 2004.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Duhovna borba - Jelena Dir

* Usporedba o molitvi - nepoznati autor

* Hodanje u Duhu - Nil T. Anderson

* Posvećenje nije pitanje izbora - Jan Vareca

* Iskustvo zajedničkog života - Rick Warren

* misaone refleksije

* Smešna strana

Živimo u vreme, kada ljudi pokazuju veoma malo strahopoštovanja prema Bogu i svetim stvarima. Svakako, ovo je posebno i veoma strašno kada se primeti u crkvi...

Veoma često dolazimo Bogu kao nekom našem "pajtosu" ili "prikanu", bez ili sa veoma malo "osećanja svetosti" prema Njemu. Svakako, Bog je naš milostiv Otac, koji nas ljubi, ali isto tako, On je Gospod Bog, Svet, sedi na prestolju i vlada univerzumom, svojom moći, silom i mudrošću (Isa. 6, Otk. 4).

Apostol Jovan je bio ljubljeni Isusov učenik, bio mu je najbliži od dvanaestorice. On i Isus su bili veoma bliski. Jovan se veoma "opušteno i slobodno" ponašao u Hristom prisustvu. Vidimo to prilikom "poslednje večere", kada je Jovan taj koji naslanja svoju glavu na Hristove grudi (Jn. 13:23).

Ali posle, kada je Jovan zbog objavljivanja Evanđelja, bio prognan na ostrvo Patmos, i kada je u viđenju ugledao Hrista, on je pred Njim pao na svoja kolena kao mrtav. Time je pokazao veliko strahopoštovanje i poniznost (Otk. 1:17). Šta se to sada promenilo kod Jovana, u njegovom odnosu sa Hristom? Jovan više nije žurio nepromišljeno i ne pripremljeno u Božje prisustvo. Jovan je sada znao ko je Isus - video Ga je onakvog kakav jeste.

Dragi naši čitaoci,

naša želja je da svi rastemo u spoznaji Božje svetosti i da je ne zaboravljamo. Ova spoznaja će iz korena promeniti naš odnos sa Bogom i uvesti nas u Njegove dvore slave. Učiniće da budemo menjani u Njegovo "slavno obličje"... Te, nikad ne zaboravljajte "s kim imate posla".

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DUHOVNA BORBA

- Jelena Dir

Uobičajena predstava hrišćanskog života je radost u bezbrižnoj opuštenosti. Mada je ovo svakako očekivani rezultat pouzdanja u Boga, Pismo i iskustvo pokazuju da im prethode iskušenja, testovi i duhovna borba.

Gospod je prvo izveo svoj narod iz Egipta, a potom ga poveo u obećanu zemlju. četrdeset godina lutanja po pustinji su bili priprema za ono što ih je tamo čekalo. Hanan jeste bila zemlja u kojoj teče med i mleko, ali je oni nisu dobili bez rata. Mada je Gospod mogao da ukloni sve njegove stanovnike, izraelski narod je ipak morao da se bori da bi je osvojio, a potom i zadržao svoje nasledstvo.

Sve je ovo slika hrišćanskog hoda u veri. Kada nas Gospod spasi od ovog sveta i doživimo oproštenje pređašnjih greha, time nam su nam samo otvorena vrata za ulazak u zemlju Božjih obećanja. Ali da bi smo ih potpuno zadobili i u njima se održali moramo se suočiti sa tvrdim gradovima svog ponosa, sa divovima svojih slabosti i grešnih navika, kao i sa poglavarima i upraviteljima tame ovoga sveta. Ovo je proces koji traje sve dok Hristova pobeda potpuno u nama ne ovlada.

Borba protiv greha u našem životu

Probuđena savest verne osobe je svedočanstvo novog života koji počinje da deluje u njenom srcu i uči je da se odrekne svega onoga što stoji na putu slobode u Hristu i razdvaja je od Boga. Neobuzdani telesni nagoni i želje - greh u našim udima, nas vuku i mame začinjući duhovnu smrt.

"Svakoga kuša njegova slast, koja ga vuče i mami. Tada zatrudnevši slast rađa greh; a greh učinjen rađa smrt." (Jak. 1:13-15)

"Jer još do krvi ne dođoste boreći se protiv greha..." (Jev. 12:4)

Hrist je rekao, "Strpljenjem svojim spasavajte duše svoje." Značenje grčke reči koja je kod nas prevedena sa "spasavajte" je "zadobijajte". Tako dakle, naše duše - volja, misli i osećanja nam ne pripadaju potpuno dokle god smo neodlučni i rastrzani između vernosti i života ugodnog Bogu, ili sveta koji je još živ u nama. Dakle, moramo ih zadobiti, a to znači, moramo stupiti u odlučnu borbu.

"Jer telo želi protiv duha, a duh protiv tela; a ovo se protivi jedno drugom, da ne činite ono šta hoćete." (Gal. 5:17)

U ovoj borbi mi smo vojnici, a naše duše su bojno polje.

"... da se čuvate od telesnih želja (ploti, mesa), koje vojuju (ratuju) na dušu." (1. Pet. 2:11)

Borba protiv ovog sveta i njegove tame

Svet u kome živimo leži u zlu i pozvani smo da ga odbacimo:

"Jer se pokaza blagodat Božja koja spasava sve ljude, učeći nas da se odreknemo bezbožnosti i želja ovog sveta, i da pošteno i pravedno i pobožno poživimo na ovom svetu..." (Tit. 2:12)

Taj svet nije samo bezbožno okruženje sa kojim se svakodnevno susrećemo, već i sve ono u nama i izvan nas što veliča, ohrabruje i osnažuje želje očiju, tela (ploti) i oholo oslanjanje na sopstvene sposobnosti i posedovanje.

Ove tri stvari su bile u osnovi pada Adama i Eve, njima je kušan i Gospod Isus Hrist, ali je nadvladao.

Zato, ne treba da se bojimo, jer je veći onaj koji je u nama, nego onaj koji je na svetu:

[Isus učenicima] "U svetu ćete imati nevolju; ali ne bojte se, jer ja nadvladah svet." (Jvn. 16:33)

Božja blagodat nas kroz veru osposobljava da živimo životom pobede. Pobeda je znak i karakteristika nanovorođenja.

"Jer svaki koji je rođen od Boga pobeđuje svet; i vera je naša ova pobeda koja pobedi svet." (1. Jvn. 5:4)

Hrišćanin pod oružjem Božjim

Život hrišćanina nije igralište, već bojno polje. Onog trenutka kada smo prihvatili Isusa za spasitelja postali smo vojnici vojske nebeske. Verujem da razumemo da smo u duhovnom ratu.

"Jer naš rat nije s krvlju i s tijelom, nego s poglavarima i vlastima, i s upraviteljima tame ovoga svijeta, s duhovima pakosti ispod neba." (Ef. 6:12)

Takodje,

"... oružje našeg vojevanja nije telesno..." (2. Kor. 10:4)

Ali da bi se uspešno borilo prvo treba:

- Ojačati u Gospodu (Ef. 6:10)

- Obući se u sve oružje Božje (Ef. 6:11)

- Prepoznati neprijatelja (Ef. 6:12)

- Znati kako se protiv njega boriti (Ef. 6:13:18)

Bog nam nudi kompletan arsenal naoružanja da bi se održali u ratu sa svetom, đavolom, grehom i svakom tamom koja vojuje na nas. Mi smo vojnici i potrebno nam je sve oružje koje nam je On pripremio. Samo mač, ili štit nam ne može pomoći, potrebno je - sve oružje da bi se održali protiv lukavstva đavolovog.

Delovi opreme nabrojani su u Efescima 6:13-18:

Pojas istine

U biblijska vremena ljudi su uobičajeno nosili komotne haljine koje su padale do ispod kolena. Pre bilo kakve naporne aktivnosti bi ih pridigli i pričvrstili pojasom oko struka da se ne bi saplitali. Odatle i izraz koji se iznova ponavlja u Bibliji - "opašite se".

Isto tako i mi moramo prikupiti i ukloniti sa puta sve što bi se isprečilo našoj slobodi da sledimo Isusa. "Pojas" koji nam to omogućava je Božja Reč primenjena na konkretan i praktičan način. Moramo postati potpuno iskreni i otvoreni i odbaciti svaku neiskrenost, ili dvoličnost. Moramo voleti istinu.

Oklop pravednosti

Oklop štiti naš najvažniji i najranjiviji deo - naše srce. Ova pravednost nije puka intelektualna saglasnost sa nekom doktrinom. Srcem se, a ne glavom veruje za pravdu (Rim. 10:10). Spasonosna vera u srcu preobražava život greha u život pravednosti - ne život pravednosti koja dolazi kroz održavanje religioznih uredbi, već kroz Hrista koji stanuje u našim srcima i živi svoj život kroz nas.

"Pravednici su kao lavići bez straha" (Priče 28:1). Ova vrsta pravednosti preobražava strašljivost u hrabrost, sumnju u pouzdanje.

Obuća priprave evanđelja mira

Obuća nas čini pokretnima. Moramo biti na raspolaganju Gospodu u svako doba i na svakom mestu da podelimo evanđelje sa onima kojima Bog ukrsti put sa nama. U svetu svađa i napetosti moramo biti posude Božjeg mira.

Štit vere

Štit koji se pominje je bio dovoljno veliki da zaštiti celo telo ratnika, ali je bio delotvoran samo kada je vojnik naučio kako da ga koristi.

Mi takođe moramo naučiti da koristimo svoju veru kao štit da bi zaštitili svoju ličnost - duh, dušu i telo od zapaljenih strela neprijatelja. Ne zaboravimo, štit će ne samo odbiti strele, nego ih i ugasiti.

Kaciga spasenja

Kaciga zaštićuje glavu - dakle, um. Sotona će usmeriti više napada protiv našeg uma nego protiv i jedne druge oblasti naše ličnosti.

Kaciga je takođe nazvana "nada spasenja" (1. Sol. 5:8) - ne puko priželjkivanje, već stav postojanog, neprestanog optimizma čvrsto zasnovanog na istini Božje Reči.

Mač duhovni

"Rhema" (rema) na grčkom prevashodno označava izgovorenu reč. Biblija na polici za knjige neće nas zaštiti. Božja Reč postaje mač kada je govorimo svojim ustima u veri. Setimo se kako je Isus koristio taj mač protiv sotone odgovarajući na svako iskušenje citiranjem Pisma: "Pisano je..."

Moramo naučiti da to isto činimo. Sveti Duh daje mač, ali je naša odgovornost da ga uzmemo. Kada to učinimo, Duh obezbeđuje natprirodnu silu kojom njime zamahujemo.

Svaka molitva i moljenje

Mač nas ograničava na dužinu naše ruke. Ali "svaka molitva i moljenje" je naša teška artiljerija. Molitva treba da bude pod vođstvom Duha Svetoga, jer naše duhovne pobede nisu postignute telom, već Duhom.

Zaključak

Da bi naučili da pravilno koristimo duhovno oružje neophodna je disciplina i zrelost. Svaki komad oružja o kome Pavle u svojoj poslanici Efescima piše je bio deo opreme rimskih vojnika. Ovo poređenje nije bilo slučajno. Mada su protivnici ismevali kratak mač i ogroman štit rimskih pešaka, upravo njima su Rimljani osvojili tadašnji svet. Ali da bi se njima rukovalo bile su potrebne godine dugog, upornog i strpljivog vežbanja.

Isto tako, načitanost Pisma, verno i neprestano proučavanje Biblije, učenje stihova napamet i svakodnevna, postojana predanost u molitvi su neophodni preduslovi za život pobede u Isusu Hristu.

"A dalje, braćo moja, jačajte u Gospodu i u sili jačine njegove." (Ef. 6:10)

"Bogom smo jaki; on gazi neprijatelje naše." (Ps. 60:12)

^vrh

USPOREDBA O MOLITVI

- nepoznati autor

Jednog nedeljnog jutra je sedmoro ljudi krenulo u crkvu da razgovara sa Bogom. Prvi je bio blagajnik, drugi vođa mladih, treći dirigent crkvenog hora, a četvrti - pastor crkve. Bila im se pridružila još i domaćica, jedan školarac. Sedmu osobu niko nije poznavao.

* * *

Blagajnik je stigao prvi. Pognuvši glavi, molio se ovako: "Dobri Gospode, hvala ti što si upravio moje korake da dođem u tvoj dom. (Gde li sam stavio izveštaj o stanju blagajne? O, pa da, u pesmarici je. Joj, što sam se uplašio!!).

Hvala ti, Oče, što mogu da budem ovde. (Ne znam odakle da nabavimo pare za orgulje? I taj dirigent! Zar je baš sada morao da predlaže ovu nabavku, a zna koliko su ljudi škrti u davanju dobrovoljnih priloga!)

Oče, blagoslovi svojom milošću ovu nedelju. (Jao, šta će reći braća i sestre kada čuju koliki su bili troškovi. Ne smem ni da pomislim na njih!).

Gospode Isuse, usliši moju molitvu." Amen.

Pošto je stigao vođa mladih, progovori Bogu ovako: "Isuse Hriste, dajem ti hvalu što mogu da budem ovde. Hvala ti što ne moram da budem u nekom kafiću, diskaću ili na ulici kao mnogi drugi mladi.

Hvala ti što nisam kao moji školski drugovi i kolege koji uzaludno traće svoje godine i upropašćuju jedni druge nazovi ljubavlju.

Gospode, daj da izdržim u ovom uzbudljivom životnom dobu i da ostanem sa tobom." Amen.

Stigao je i dirigent crkvenog hora. Pomoli se ovako:

"Hvala ti, Bože, što si me tako izobilno blagoslovio. Što ti, osim desetka, mogu dati i svoj talenat. Gospode, pokreni srca zajednice da se skupi novac za kupovinu orgulja. Omekšaj srce blagajnika da podrži ovo uzvišeno nastojanje.

Usliši moju molitvu. Gospode, budi proslavljen." Amen.

Seo je i pastor u prvi red. Molio se Gospodu ovako: "Dragi Gospode, molim te danas za čudo da se na današnjem bogosluženju pojavi i blagajnik, ili dirigent. Molim te, nemoj me izneveriti. (Ako ne podržim dirigenta, gotov sam. Nahuškaće svakoga protiv mene.) Gospode, vidiš i sam u kakvu bezizlaznu situaciju sam dospeo. (Ako uvredim dirigenta, možda će čak da ode u neku drugu zajednicu.) Vidiš i sam koliko je osetljiv. (Samo kada bih znao šta da uradim. Ne znam! Šta da radim? Ne znam. Ne znam. Ne znam...)

Bože, pomagaj!" Amen.

Domaćica, čim je pognula glavu, zaspala je. Probudila se tek kada je usledio poziv: "Ustanimo na molitvu. Neka predmet naše molitve bude slavljenje i zahvaljivanje!"

Školarac je pritisnuo čelo o naslon klupe, klatio nogama, ali istovremeno škiljio u stranu: Da li je stigao Jovo? Kladim se da je zaboravio da donese onu skalameriju. Toliko je zaboravan da se čovek uopšte ne može osloniti na njega. Uh, već je stigla i baka Irena. Valjda neće ona održati biblijski čas! Ne mogu da smislim način njenog izlaganja."

Uspravio se uzvišenog izraza lica, kao da je tek završio najpobožniju molitvu.

A sedmi posetilac ? Njega niko nije poznavao, mada su ga neki videli u ranim jutarnjim satima kada su išli na posao. On se molio ovako:

"Gospode, daj da se u meni stvori mir i tišina. Ukroti moje misli. Daj mi koncentraciju i pažnju da slušam propoved do kraja.

Pomozi mi da shvatim poruku kako bih znao šta mi je činiti sutra i da budem izmenjen, drugačiji nego pre.

Budi mi milostiv i milosrdan kako bih postao tvoj bolji učenik.

Očisti me i ispravi moje nedostatke kako bih bolje da ti služim.

Ne daj da se bavim tuđim greškama, već svojima, jer, zaista, imaš još puno toga da ispraviš u meni.

Saslušaj moju molitvu radi Isusove zasluge i u Njegovo ime." Amen.

Nakon završetka bogosluženja, crkvena sala se praznila i svi su polako krenuli kući.

* * *

Da vam odam tajnu. Za razliku od ostalih, samo se ovaj poslednji, nepoznati čovek, vratio kući očišćenog srca. Jer svako, ko sam sebe uzvisuje, će biti užasno ponižen. Međutim, onaj koji sebe ne smatra većim no što u biti jeste, njega Bog ne zaboravlja (Luka 18:14). U pravo vreme će pred svima da ga nagradi (Matej 6:6).

Prevela: Rut Lehotski. Priložio: Žarko Đorđević.

^vrh

HODANJE U DUHU

- Nil T. Anderson

Šta nije hodanje u Duhu

Apostol Pavle je rekao, da hodanje u Duhu nije proizvoljno: to nije neprimerena ili nedisciplinovana sloboda, koja zloupotrebljava dobijene prednosti. Kao hrišćani možemo da pročitamo sledeću rečenicu: Niste pod Zakonom i uskliknuti: "Stvarno, da li sam slobodan? Ako hodam u Duhu, znači li to da mogu da radim šta god hoću?" Ne, nikako! U prethodnom stihu apostol Pavle je napisao: "...da ne bi radili to što hoćete".

Biti vođen Duhom ne znači da se može raditi šta se hoće. To znači da imate slobodu da živite odgovoran i moralan život, a to je nešto, za šta kao robovi svog tela niste bili sposobni.

Jednom sam bio pozvan u jednu srednju školu, da u okviru predmeta veronauke govorim o protestantskom hrišćanstvu. Kada sam završavao sa predavanjem, jedan mladić koji je poznavao lokalne prilike, postavio mi je sledeće pitanje:

"Imate li u vašoj crkvi mnogo toga što nije dozvoljeno?"

Osetio sam da za ovo pitanje ima neki dublji motiv, i zato sam ja njega pitao:

"Više te, ustvari, interesuje da li imamo nekakvu slobodu, zar ne?"

Potvrdno je mahnuo glavom.

"Naravno da imam slobodu da radim sve što želim." Odgovorio sam. Na njegovom licu se pojavio izraz nepoverenja.

"Šalite se..." rekao je.

"Ja to stvarno mislim. Smem, čak i da opljačkam banku. Ipak, dovoljno sam zreo da shvatim da bi sa takvim činom sam sebe osudio na zatvor do kraja života. Morao bi svoj zločin da zataškavam, skrivam se, možda čak i da ogovaram za to što sam uradio. Takođe, imam slobodu i da lažem. Međutim, kada to uradim, moraću stalno da ponavljam laž, i da pamtim kome sam je rekao i kako sam je rekao, inače ću biti otkriven. Smem da se drogiram, da se napijam i da živim jedan bestidan i nemoralan život. Sve ove 'slobode' ustvari vode u ropstvo. Slobodan sam da ovako odlučujem, ali kada razmislim o posledicama postavlja se pitanje da li bih stvarno bio slobodan?"

To što nekim ljudima izgleda kao sloboda u stvarnosti i nije sloboda već povratak u ropstvo.

Hristos nas je oslobodio za slobodu

Hristos nas je oslobodio za slobodu. Stojte, dakle, čvrsto i ne potčinjavajte se opet ropskom jarmu. (Galatima 5,1 EČ)

Božji zakoni od kojih želimo da se oslobodimo nisu ograničavajući, već zaštitni. Vaša stvarna sloboda jeste vaša sposobnost da se odlučite da živite odgovorno u okviru zaštitnih smernica, koje je Bog odredio za naš život.

Hodanje u Duhu, takođe, nije pokornost zakonu - što je totalna suprotnost dobrovoljnosti. Apostol Pavle je rekao: "Ako li vas duh vodi, niste pod zakonom". (Galatima 5,18 RDK).

Uporan trud da se ispune sve hrišćanske naredbe i pravila nikako ne pružaju život u punini Duha, naprotiv - često ga guše: "Koji i učini nas vrsnim da budemo sluge novom zavetu, ne po slovu nego po duhu; jer slovo ubija, a duh oživljuje." (2. Korinćanima 3,6 RDK)

U Galatima 3,13 je napisano da je zakon istinskim prokletstvom: "Hristos je nas iskupio od kletve zakonske postavši za nas kletva, jer je pisano: Proklet svaki koji visi na drvetu..." (RDK)

U Galatima 3,21 je napisano da nije u moći zakona da daje život: "Da li je prema tome zakon protivan Božijim obećanjima? Daleko od toga. Da je, naime, dan zakon koji je u stanju da oživi, onda bi pravednost stvarno bila od zakona." (EČ)

Doneti zakon odn. nekome reći da nije ispravno raditi ovo ili ono - čoveku neće dati snage da prestane to da radi. Hrišćani su neslavno poznati po svom trudu da definišu duhovnost pomoću raznih zakona kojima se naglašava šta je dozvoljeno a šta nije: hrišćani ne piju alkohol, ne puše, ne idu na igranke, ne idu u bioskop, ne igraju karte, ne žele da se fotografišu i sl. Zakon ipak ne može da ukloni nemoral. U stvarnosti je potpuno drugačije. Naime donošenje raznih zakona dovodi samo do povećanja iskušenja. Apostol Pavle je rekao da zakon u suštini podstiče želju da se radi upravo to, što taj isti zakon zabranjuje!

"Jer, kad smo bili u telu, u našim udovima dejstvovale su grešne strasti, koje je zakon pobuđivao, tako da smo donosili plodove smrti." (Rimljanima 7,5 EČ)

Srce puno Duha neće dozvoliti ni mogućnost da se čovek podredi nekom religioznom kodeksu ponašanja. Često stavljamo znak jednakosti između pravila hrišćanske discipline (npr. čitanje Biblije, molitva, redovno odlaženje na bogosluženja, svedočenje) i duhovne zrelosti. Sve ove stvari su dobre i za duhovni rast jako korisne, ali samo obavljanje ovih divnih hrišćanskih potreba ne garantuje automatski život u punini Duha.

Da li to znači da su pravila ponašanja, koja su navedena u Bibliji - loša? Naravno da ne. Božji Zakon je neophodna zaštitna moralna mera i vodič. Unutar granica Božjeg Zakona imamo slobodu odnosa sa Bogom, koji je zasnovan na vezi našeg duha sa Duhom Božjim, koji je suština života u moći Duha Svetog.

Šta život u punini Duha stvarno jeste

Život u punini Duha se ne karakteriše ni samovoljom, ni ispunjavanjem zakona, nego slobodom. Apostol Pavle je rekao da smo stvoreni:

"Koji i učini nas vrsnim da budemo sluge novom zavetu, ne po slovu nego po duhu; jer slovo ubija, a duh oživljuje... A Gospod je Duh: a gde je Duh onde je sloboda." (2. Korinćanima 3,6;17 RDK)

Verujem da je naša sloboda u Hristu jedna od najdragocenijih stvari koje dobijamo od naše duhovne vezanosti sa Bogom. Duh Gospodnji je u vama i zato ste slobodni, moralni pojedinci. Više niste prinuđeni da živite po telu, kao što ste to morali da radite pre svog obraćenja. Takođe, niste prinuđeni ni da živite u Duhu. Imate potpunu slobodu izbora. Možete da odlučite da li ćete živeti po telu ili po Duhu.

Život po Duhu pretpostavlja dve stvari. Kao prvo - nije pasivan. Govorimo o hodanju sa Duhom a ne o sedenju sa Duhom. Jedan od najopasnijih i najštetnijih negativnih faktora koji deluju na duhovni rast jeste pasivnost - izbacivanje svoje misli u "ler" (prazan hod) i "vožnja sa ugašenim motorom". Klasika hrišćanske literature, knjiga "Rat protiv svetih" autorke Džesi Pen Luis je napisana sa ciljem da se odbaci ovakav pasivan način razmišljanja. Sklopiti ruke i čekati da će sve uraditi Bog - nije Božji put ka duhovnoj zrelosti.

Kao drugo - govorimo o hodanju sa Duhom a ne o trčanju sa Duhom. Život u punini Duha nije moguće dosegnuti beskonačnim i iscrpljujućim radom. Pogrešno mislimo da smo bliže Bogu, ako vrednije radimo za Njega. To je rafinisana laž našeg neprijatelja. Đavo zna da možda ne bi bio sposoban zabraniti službu za Boga tako što bi čoveka učinio nemoralnim, ali takođe zna i da ga može zakočiti tako što će jednostavno učiniti da se ovaj oseća 'prazan'. Matej 11,28-30 sadrži predivan opis svrhe, načina i tempa života u punini Duha.Gospod Isus tamo govori:

"Hodite k meni svi koji ste umorni i natovareni, i ja ću vas odmoriti. Uzmite jaram moj na sebe, i naučite se od mene; jer sam ja krotak i smeran u srcu, i naći ćete pokoj dušama svojim. Jer je jaram moj blag, i breme je moje lako." (RDK)

Gospod Isus poziva na miran hod neposredno pored Njega - kao što pod jednim jarmom idu dva vola. Sigurno se pitate: "Kako može hod sa jarmom na leđima biti miran i spokojan?" Zato što Isusov jaram nije težak. Isus daje ravnomeran korak. Ako ćete hodati ravnajući se po Njemu, vaš jaram neće biti težak. Ako je vaš pristup odnosu sa Njim pasivan, jaram će vas bolno opterećivati, zato što Isus ide dalje. Sa druge strane, ako se budete trudili da trčite ispred Njega, ili možda i skrenete drugim pravcem - jaram će vam slomiti vrat. Ključ za krotak odnos sa Isusom u jednom jarmu je u učenju od Njega i otvaranju za Njegovu smernost i pokornost.

Slika hodanja sa Duhom u tandemu sa Isusom nam takođe pomaže da razumemo našu službu Bogu. Koliko bi uradili da Gospod Isus ne nosi svoj deo jarma? Ništa. I koliko bi se toga doseglo kada vi ne bi svoj deo jarma nosili? Ništa. Bog je odlučio da u današnjem svetu na svom delu radi u partnerstvu sa vama. Postoje stvari koje može uraditi samo On, i kada bi se oko njih vi trudili - samo bi ih pokvarili. Takođe, postoje stvari o kojima Bog govori da treba vi da ih uradite, i ako ih ne uradite - ostaće neurađene. To je stvarno tako. Ako vi i Gospod ne hodate zajedno, nikada ništa neće biti dosegnuto.

Bog vas neće terati da hodate u Duhu, ali ni đavo vas ne može primorati da hodate po telu, iako će se svim sredstvima truditi da to uradi i odvuče vas u tom pravcu.

Izvor: Zapas o dušu. Br.47, septembar '96. Prevod: Branko Miljašević.

^vrh

POSVEĆENJE NIJE PITANJE IZBORA

- Jan Vareca

"Jer ja sam Gospod, koji sam vas izveo iz zemlje misirske da vam budem Bog; budite, dakle, sveti, jer sam ja svet." (3. Mojs. 11:45, RDK)

"Kaži svemu zboru sinova Izrailjevih, i reci im: Budite sveti, jer sam ja svet, Gospod Bog vaš." (3. Mojs. 19:2, RDK)

Ne postoji nikakva sumnja u vezi sa ovim pozivom. On se nalazi skoro na svakoj stranici Svetog pisma, a razlog za to je u samoj prirodi i Božjem karakteru. Posvećenje za hrišćanina nije izbor, već zapovest - moranje, radi se o "biti ili ne biti". Bog je svet, i zato i Njegov narod mora biti svet, jer samo tako može ostati u savezu (zajedništvu) sa Njime i nositi Njegovo ime - nazivati sebe "Božjim narodom".

Posvećenje je volja Božija za nas

"Jer je ovo volja Božija, svetost vaša..." (1. Sol. 4:3a, RDK)

Ako je naše posvećenje Božja volja, a svetost njegova zapovest, onda to Bog mora i nama da učini mogućim jer u protivnom nam nalaže jedan nemogući zadatak. Hrišćanski život bi onda bio veoma razočaravajući i pun neuspeha, grešaka i osude, jednom rečju nemoguć.

Volja Božja jeste naše posvećenje, i u to nema nikakve sumnje. "Nije nas, naime, Bog pozvao na nečistotu nego na posvećenje. Stoga, dakle, koji to odbacuje ne odbacuje čoveka, nego Boga koji vam i daje svoga Duha Svetoga" (1. Sol. 4:7-8). To dakle nije učenje ili zahtev neke denominacije ili crkve, da bi se o tome spekulisalo i nadmudrivalo. Pozvani smo na svetost, Bog zahteva od svog naroda da bude svet, jer je On svet. Odbacivanje ovog poziva, jeste odbacivanje Boga i preziranje Božje volje, odbacivanje volje Božje jeste odricanje Svetoga Duha. Odricanjem Duha Svetog, koji je Božji "instrument" našeg posvećenja, t.j. svetosti, mi sami sebe stavljamo na nesigurno tlo po pitanju našeg spasenja.

Božja svetost treba da bude naš jedini model i moralni standard. Potpuna svetost, svakako pripada samo Bogu. Kada Bog zahteva od svog naroda da bude svet kao što je On, to znači da svaki kvalitet i standard Božje svetosti mora biti prisutan i u nama, to je ono na šta je Isus mislio kada je zapovedio: "Budite vi dakle savršeni, kao što je savršen Otac vaš nebeski" (Mat. 5:48, RDK).

Posvećenje je delo Božje

"Neka vas Bog mira potpuno posveti", moli Pavle za Solunjane. Bog sam, one koji su njegovi, posvećuje. Čini da svetost bude u njihovom karakteru i prirodi (ćudi). Božje posvećenje je čišćenje, promena karaktera i uma, koje prevazilazi svaku ljudsku snagu i moć.

Posvećenje ne smemo mešati sa nanovorođenjem. Novorođenje je određeni momenat, kada Hrist ulazi u nečiji život. Opet, posvećenje se ne može odvojiti od spasavajuće milosti, to su kao dve strane novčića. U spasonosnoj milosti se raste, a njen početak je u nanovorođenju a krajnji njen cilj je da postigne konačno spasenje naših duša, t.j. da postanemo nalik Njemu - Hristu. Posvećenje je ono šta nas čuva u domenu spasavajuće milosti.

Naša voljnost ili nevoljnost da prihvatimo Božju volju, za naše posvećenje, uslovljava naš rast u Hristu. Ukoliko se posvećujemo, onda i duhovno rastemo i menjamo se, a ukoliko odbacujemo posvećenje stagniramo, pa čak i otpadamo. Isus nas o tome veoma lepo uči u usporedbi o lozi i čokotu (Jn. 15:1-8). Oni koji se posvećuju, to su ljudi koji su poslušni Reči Božjoj, koji traže blisko zajedništvo sa Isusom. Oni tako dozvoljavaju da ih Bog posvećuje, takve Bog čisti i oni donose plodove posvećenja - plodove Duha, bivaju sve više hristoliki.

Usporedba o lozi i čokotu nas uči da je srž posvećenja naš odnos sa Hristom. Što više ljubite Isusa više ćete želeti biti posvećeni - promenjeni, i zapovest na posvećenje za vas, više neće značiti zapovest, već izraz ljubavi predanja samog sebe Njemu (Rim. 12:1).

Posvećenje je proces

U grčkom jeziku glagol reči "posvećenje" jeste nesvršeni glagol, što ukazuje na stalni proces. Posvećenje jeste regeneracija ili bolje rečeno "metamorfoza". Apostol Pavle zato kaže:

"Molim vas, dakle, braćo, milosti Božije radi, da date telesa svoja u žrtvu živu, svetu, ugodnu Bogu; to da bude vaše duhovno bogomoljstvo. I ne vladajte se prema ovome veku, nego se promenite obnovljenjem (metamorfozom) uma svog, da biste mogli kušati koje je dobra i ugodna i savršena volja Božija." (Rim. 12:1-2, RDK)

Dakle, posvećenje uključuje i marljivost, disciplinu, odricanje i predanje. Na posvećenje treba da nas tera želja da budemo kao On. Ukoliko ne poznajemo ili nemamo strah Božji u sebi, onda nam zahtev na posvećenje izgleda kao prazna priča. Onaj ko se posvećuje, brine o svojoj čistoći za Boga i Duh Sveti obilno prebiva u njemu, konstantno ga čisti i menja - takav vernik jeste pravi sveti hram Božji. On prebiva u Hristu i Hrist u Njemu.

* * *

Dakle, posvećenje jeste zapovest, koja treba da nas sačuva za večni život, i iz tog razloga ono je Bogu veoma važno, jer Bog nas ne želi da nas izgubiti u "svinjcu ovoga sveta", poput izgubljenog sina (Lk. 15:11-32), već da nas sačuva za svoje večno Carstvo i blistavi Novi Jerusalim. U koji će ući samo ono što je čisto i sveto: "I neće u njega ući ništa pogano, i što čini mrzost i laž, nego samo koji su napisani u životnoj knjizi Jagnjeta." (Otk. 21:27, RDK)

^vrh

ISKUSTVO ZAJEDNIČKOG ŽIVOTA

- Rick Warren

I mir Hristov neka vlada u vašim srcima, na koji ste i pozvani u jednom telu; i zahvalni budite. (Kološanima 3,5)

Kako je divno i krasno kad sva braća žive zajedno. (Psalam 133,1)

Život je stvoren da se deli.

Bog želi da iskusimo zajednički život. Sveto pismo ovo iskustvo naziva "zajednica". Danas je ta reč izgubila najveći deo svog biblijskog značenja. "Zajedništvo" danas uobičajeno znači povremeno ćaskanje, druženje, hranu i zabavu. Pitanje: "Gde ti je zajednica", znači: "U koju crkvu ideš?" "Ostati kasnije radi zajedništva" obično znači: "Sačekaj osveženje".

Pravo zajedništvo je mnogo više od pukog pojavljivanja na Bogosluženju. To je iskustvo zajedničkog života. Ono uključuje nesebičnu ljubav, svesrdno deljenje, praktično služenje, požrtvovano davanje, suprotstavljanje u ljubavi i sve druge zapovesti iz Novog zaveta koje u sebi sadrže "jedna drugu".

Kada dođe do zajedništva veličina je bitna: Manje je bolje. Vi možete da slavite u mnoštvu, ali ne možete da imate zajedništvo jedni sa drugima. U trenutku kada grupa postane veća od desetak osoba, neko prestaje da učestvuje - najčešće najtiša, najpovučenija osoba - a nekoliko osoba će dominirati grupom.

Isus je služio u konceptu malih grupa učenika. On je mogao da izabere više ljudi, ali je znao da je dvanaest duša otprilike maksimalan broj pripadnika male grupe, ukoliko želimo da svi učestvuju.

Hristovo telo, poput našeg sopstvenog tela, je skup mnogih malih grupa. Život Hristovog tela, poput našeg tela, se odvija u ćelijama. Zbog toga, svaki hrišćanin treba da bude uključen u malu grupu unutar svoje lokalne crkve, bez obzira da li se radi o kućnoj zajednici ili nedeljnoj školi ili biblijskoj grupi. To je mesto gde pravo zajedništvo zaista dolazi do izražaja - ne u velikom mnoštvu. Ukoliko o svojoj crkvi razmišljate kao o brodu, onda su male grupe čamci za spasavanje koji se nalaze na palubi.

Bog je dao predivno obećanje u malim grupama vernika: "Jer gde su dvojica ili trojica sabrani u moje ime, onde sam ja među njima." (Matej 18,20) Na žalost, sama činjenica da ste u maloj grupi ne pruža garanciju da ćete iskusiti pravi život zajednice. Mnoge nedeljne škole i male grupe su paralisane perfekcionizmom, i pojedinac nema predstavu šta znači iskusiti pravo zajedništvo. Kakva je razlika između pravog i "kao" zajedništva?

U pravoj zajednici ljudi imaju autentično iskustvo. Autentično iskustvo nije savršeno, površinsko ćaskanje. Ono je ozbiljno, iz dubine duše, deljenje iz srca onoga što nas raduje ili tišti. Do njega dolazi kada ljudi ozbiljno shvate ko su i šta se dešava u njihovom životu. Oni govore o svojim povredama, iznose svoje sumnje, priznaju svoje greške, govore o svojim slabostima i mole za pomoć i molitve.

Autentičnost je potpuno suprotno od onoga što nalazimo u nekim crkvama. Umesto atmosfere ozbiljnosti i poniznosti, nailazimo na pretvaranje, politikanstvo i ugodno, ali površinsko, ćaskanje. Ljudi nose maske, podižu ogradu oko sebe i izgledaju da im u životu samo cvetaju ruže. Ovakvo ponašanje je smrt za pravo zajedništvo.

Pravo zajedništvo možemo da iskusimo samo ako smo otvoreni u svom životu. Sveto pismo kaže: "Ako pak hodimo u svetlosti, kao što je on sam u svetlosti, imamo zajednicu jedan s drugim i krv Sina njegova Isusa Hrista čisti nas od svakoga greha. Ako kažemo da nemamo greha, sami sebe varamo i istine nema u nama." (1. Jovanova 1,7-8) Svet misli da se intimnost pojavljuje u mraku, ali Bog kaže da se javlja u svetlosti. Mrak prikriva naše povrede, greške, strahove i nedostatke. Ali u svetlu, mi sve to iznosimo na otvoreno i priznajemo ko smo zapravo.

Naravno, biti autentičan zahteva i hrabrost i poniznost. To znači suočiti se sa našim strahovima izlaganja javnosti, odbacivanja i da ćemo opet biti povređeni. Zašto bi bilo ko preuzeo toliki rizik? Zato što je to jedini način da duhovno uzrastemo i budemo emotivno zreli. Sveto pismo kaže: "Ispovedajte, dakle, jedan drugom grehe i molite se Bogu jedan za drugoga, da budete isceljeni." (Jakov 5,16a) A da rastemo - možemo jedino ako preuzmemo rizik, a najveći rizik jeste da budemo iskreni prema samima sebi i sa drugima.

U pravom zajedništvu ljudi doživljavaju osećaj međusobnosti. Međusobnost je umetnost davanja i primanja. Sveto pismo kaže: "Ali Bog je tako sastavio telo, da je zapostavljenom udu dao veću čast, da ne bude cepanja u telu, nego da se udovi jednako brinu jedan za drugoga." (1. Korinćanima 12,24b-25). Međusobnost je srce zajedništva: graditi reciprocitetne odnose, deliti odgovornost i pomagati jedni drugima. Apostol Pavle kaže: "da među vama, s vama zajedno nađem utehu zajedničkom verom - vašom i mojom." (Rimljanima 1,12b)

Svi smo mi ustrajniji u našoj veri, kada drugi idu sa nama i kada nas hrabre. Sveto pismo nam zapoveda međusobnu povezanost, ohrabrivanje, služenje i poštovanje - "Volite jedan drugog u bratskoj ljubavi, u uvažavanju svako neka stavlja drugog ispred sebe." (Rimljanima 12,10) Preko pedeset puta u Novom zavetu naređeno nam je da uradimo različite stvari "jedni drugima". Sveto pismo kaže: "Starajmo se stoga za ono što stvara mir i doprinosi uzajamnom nazidanju." (Rimljanima 14,19).

Vi niste odgovorni za svakoga u Hristovom telu, već ste odgovorni Hristovom telu. Bog od vas očekuje da učinite sve što je do vas da im pomognete.

U stvarnom zajedništvo ljudi imaju saosećanje. Saosećanje nije brzo davanje saveta i pomoći. To je kozmetička pomoć. Saosećanje je ući u srž i podeliti bol drugih. Saosećanje kaže: "Razumem kroz šta prolaziš, i ono što osećaš nije ludo ili nešto neuobičajeno". Danas neki ovo nazivaju "empatijom", međutim biblijska reč za ovo je "saosećanje". Sveto pismo kaže: "Obucite se, dakle, kao izabranici Božiji, sveti i mili, u srce milosrdno, u čestitost, smernost, krotost, strpljivost, snoseći jedan drugoga i praštajući jedan drugome, ako ko ima tužbu na koga; kao što je Gospod i vama oprostio, tako opraštajte i vi." (Kološanima 3,12-13)

Saosećanje ispunjava dve osnovne ljudske potrebe: potrebu da nas drugi razumeju i osećaj da vaši osećaji imaju validnost. Svaki put kada razumete i potvrdite nečija osećanja, vi gradite zajedništvo. Problem je u tome što smo veoma često u tolikoj žurbi da završimo svoje poslove da nemamo vremena da saosećamo sa drugima. Ili smo preokupirani svojim sopstvenim bolima. Samosažaljenje uništava saosećanje za druge.

Postoje različiti nivoi zajedništva, i svaki je prikladan u drugo vreme. Najjednostavniji stepen zajedništva je zajedništvo deljenja i zajedništvo proučavanja Božje Reči. Dublje zajedništvo je zajedništvo služenja, kao kada zajedno služimo na misionarskom putovanju ili humanitarnim projektima. Najdublji stepen je zajedništvo u stradanju [1], gde ulazimo u boli jedni drugih i žalosti, i brinemo za terete jedni drugih. Hrišćani koji najbolje razumeju ovaj stepen zajedništva su oni koji su progonjeni, prezreni i koji su često mučenici zbog svoje vere.

Sveto pismo zapoveda: "Nosite bremena jedan drugoga, pa ćete tako ispuniti Hristov zakon." (Galatima 6,2) U vreme najveće krize, bola i sumnji najviše smo potrebni jedni drugima. Kada nas okolnosti dovedu do tačke da padnemo u svojoj veri, tada su nam najpotrebniji verujući prijatelji. Potrebne su nam male grupe prijatelja koji veruju Bogu za nas i koji nas guraju kroz taj period. U malim grupama, Hristovo telo je stvarno i očevidno čak i kada nam se Bog čini udaljenim. To je ono što je Jovu bilo toliko potrebno tokom njegovog stradanja: "Nesrećnome treba milost prijatelja njegovog, ali je on ostavio strah Svemogućeg." (Jov 6,14)

U pravom zajedništvu ljudi imaju iskustvo milosrđa. Zajedništvo je mesto milosrđa. Do zajedništva dolazi kada milosrđe nadvlada pravdu.

Mi svi imamo potrebu za milosrđem, jer smo svi zgrešili i pali i potrebna nam je pomoć da bismo se vratili na pravi put. Potrebno je da jedni drugima ponudimo milosrđe i da budemo voljnji da je dobijemo jedni od drugih. Bog kaže: "treba radije da mu oprostite i da ga utešite, da prevelika žalost dotičnog ne satre." (2. Korinćanima 2,7b)

Ne možemo da imamo zajedništvo bez opraštanja. Bog upozorava: "snoseći jedan drugoga i praštajući jedan drugome, ako ko ima tužbu na koga; kao što je Gospod i vama oprostio, tako opraštajte i vi" (Kološanima 3,13), jer ogorčenost uništava zajedništvo. Zato što smo nesavršeni, grešni ljudi, mi gotovo uvek povredimo jedan drugog kada smo dugo vremena zajedno. Ponekad nekoga povredimo namerno a ponekad i nenamerno - slučajno, ali kako god bilo, potrebna je velika milost i blagodat da uspostavimo i održavamo zajedništvo. Sveto pismo kaže: "snoseći jedan drugoga i praštajući jedan drugome, ako ko ima tužbu na koga; kao što je Gospod i vama oprostio, tako opraštajte i vi." (Kološanima 3,13)

Milost koju je Bog pokazao prema nama je pokretačka snaga da istu tu milost pokažemo i prema ljudima oko nas. Zapamtite, nikada neće biti zamoljeni da oprostite nešto drugo osim onoga što je vama već Bog oprostio. Kada nas god neko povredi, na nama je da načinite izbor: Da li ćemo da iskoristimo svoju energiju i emocije za osvetu ili za oproštenje? Ne možemo učiniti i jedno i drugo.

Mnogi ljudi odbijaju da pokažu milosrđe jer ne mogu da naprave razliku između poverenja i oproštenja. Oproštenje je dozvoliti prošlosti da ode. Poverenje je vezano za buduće ponašanje.

Oproštenje mora da bude trenutno, bez obzira da li osoba moli za to ili ne. Poverenje se mora vremenom ponovo izgraditi. Poverenje zahteva posmatranje. Ukoliko vas je neko teško povredio, Bog vam zapoveda da morate odmah da oprostite, ali se od vas ne očekuje da toj osobi odmah verujete, i od vas se ne očekuje da dozvolite toj osobi da vas ponovo povredi. Ta osoba mora da dokaže da se vremenom promenila. Najbolje mesto da se obnovi poverenje jeste upravo u malim grupama koje pružaju podršku i vernost.

Postoje još brojne druge koristi koje ćete iskusiti ukoliko budete deo male grupe koja je predana pravom zajedništvu. To je suštinski deo vašeg hrišćanskog života koji ne možete da zaobiđete. Preko 2.000 godina hrišćani su se redovno okupljali u malim grupama. Ukoliko nikada niste bili deo takve grupe ili odeljenja poput ovog, zaista niste svesni šta propuštate.

U sledećem poglavlju videćemo šta je potrebno da bismo razvili ovakvu vrstu zajedništva sa drugim vernicima. Nadam se da je ovo poglavlje učinilo da žudite da iskusite autentično, uzajamno, saosećajno zajedništvo puno milosrđa. Jer, stvoreni ste za zajednicu!

Beleška:

[1] Apostol Pavle u Filipljanima 3,10. kaže: "da poznam njega i silu njegovoga vaskrsenja, i učešće u njegovim stradanjima, saobražavajući se njegovoj smrti", a u Jevrejima 10,33.34. "time što ste s jedne strane bili javno izloženi vređanjima i nevoljama, a s druge strane postali saučesnici onih koji tako žive. Jer ste i sa sužnjima zajedno patili, i otimanje vaših dobara primili ste s radošću znajući da za sebe imate bolje i trajno imanje." Natrag ^

Sa engleskog preveo: Draško Đenović.

Rick Waren, THE PURPOSE DRIVEN LIFE: What on Earth Am I Here For? (Zondervan, Grand Rapids, MI, 2002) chapter 18.

Ovo je 18. poglavlje iz knjige The Purpose Driven Life. Knjiga ima 40 poglavlja i predviđena je da pojedinac samostalno ili u grupi svakodnevno čita po jedno poglavlje u nadi da će nakon tih 40 dana postati stabilniji vernik.

^vrh

misaone refleksije

KINA: ZNAŠ LI DA PEVAŠ?

- Friday Fax 2004 Issue 28, 9 July

"Jedno od zadnjeg talasa progonstva hrišćana u Kini desilo se u januaru ove godine, kada je DVD Krst Hristov u Kini, izašao u javnost. Oko hiljadu vođa kućnih grupa je bilo uhapšeno i mnogi su još uvek u zatvoru, osuđeni na tri godine." Izveštava misijska agencija Otvorena vrata (Open Doors).

Brat Zhong iz centralne Kine, priča nam o svom prvom hapšenju i boravku u zatvoru koji je trajao 33 dana: "Sve vođe naših kućnih grupa su bile pohapšene od strane službe Kineske nacionalne bezbednosti i to za vreme jednog seminira, gde smo se obučavali za vođenje kućnih grupa. Po dolasku u zatvor ošišali su nas do glava i bili smo danima saslušavani. Govorili su nam da drugi zatvorenici jedva čekaju da dođemo među njih, da bi nas tukli. To je bio običaj među zatvorenicima, svaki novopridošlica u ćeliju morao je biti prebijen. Kada su me ubacili u ćeliju, tresao sam se od straha, dok sam ispred sebe gledao 16 robijaša kako stoje u dva reda i netremice me posmatraju, stežući svoje pesnice. Moje srce je brzo kucalo, i ja sam molio u sebi, da mi Gospod pomogne. Iznenada, vođa - glavni u ćeliji me upita: 'Zašto si ovde?' 'Jer sam hrišćanin', odgovorio sam tiho i očekivao sam da ću posle ovoga da primim prvi udarac. 'Vi hrišćani ne tučete druge ljude, zar ne?' Upitao me. 'Ne', odgovorio sam. Sledeće pitanje me veoma iznenadilo, upitao me je: 'Znaš li da pevaš?' 'Da', odgovorio sam, pitajući se gde ovo sve vodi. Vođa mi zapovedi da počnem da pevam. Pesma, Ja dajem sebe, da postanem seme ('I give myself as a seed), mi je došla odmah na pamet, tako da sam je počeo pevati. Reči pesme su ove: Ko to nema braće i sestara? Ko to nema ni žene ni deteta? Ko to ne želi biti sa porodicom? Ko to ne želi biti sa svojom rodbinom? Onaj koga je Gospod pozvao da ponese Njegov krst. Sve ću ostaviti i onda ako budem morao proći pored svoje kuće.

Dok sam pevao suze su mi tekle niz obraze. Sveti Duh je ispunio ćeliju, i polovina robijaša je bila u suzama kad sam pesmu završio. Vođa ćelije mi je prišao, potapšao me po ramenu i zamolio me da njemu i ostalima govorim Evanđelje. Oni su svakoga dana hteli da slušaju o Isusu, a jednog dana dok smo pevali, u ćeliju su upali čuvari i zapitali nas: 'Šta to radimo i ko je za ovo odgovoran?' Ja sam ustao, zgrabili su me i bio sam kažnjen. Skinuli su me do gola, i naterali me da se priljubim uz zid, da bi me tako tukli. Posle je, vođa ćelije takođe, ustao i tražio da bude i on kažnjen, jer je pevao a za njim su ustali i mnogi drugi, zahtevajući istu kaznu. Čuvari su na sve ovo postali veoma ljuti izašli su napolje i zalupili vrata. Posle svega, jedan od robijaša je baš posle toga odlučio da postane hrišćanin.

Ubrzo posle ovih događaja su me pustili iz zatvora, jer je moja žena za mene platila kauciju od 150 Eura. Boravak u zatvoru je narušio moje zdravlje, ali zato duhovni dobitak kroz sve ovo je za mene neprocenjiv. Zahvalan sam Bogu na svemu." Izvor: Open Doors.

SLEDITI ISUSA, TAKOĐE ZNAČI

NAPRAVITI MESTA I ZA NATPRIRODNO

- Friday Fax 2004 Issue 29, 16 July

"Na zapadu veoma često čitamo vesti o Božjim natrirodnim manifestacijama, koje se odigravaju u drugim delovima sveta, gde je za ondašnje hrišćane to sasvim normalna i svakodnevna stvar - videti Boga kako manifestuje svoju silu i moć." Piše, Džim Montgomeri, osnivač pokreta "Svitanje" (Dawn).

"Demoni bivaju isterivani iz ljudi, mrtvi bivaju vaskrsnuti, svaka bolest isceljena, uzeti ponovo hodaju. Isus se javlja u snovima i vizijama. Satanina moć u svakom domenu biva slomljena - i sve ovo se dešava iznova i iznova, svaki dan. Svaka crkva koja želi da ima Isusa i da živi za Njega ne može više zanemarivati aspekat natprirodnog. Znaci i čudesa, nisu samo signali da Isus nešto radi, već dokazuju i Njegovu punu prisutnost. U severnoj Indiji, na primer, neverovatna Božja čuda se manifestuju kao nikad pre. Pre dve godine u Togu, oko 150 ljudi, većinom muslimani, su odlučili da slede Hrista, kada su videli da je jedno četvorogodišnje dete bilo vaskrsnuto iz mrtvih. U Monogoliji cela jedna familija (pleme) je odlučila da će slediti Hrista, kada je jedan čovek po imenu Nara (Naraa) bio vaskrsnut iz mrtvih. Zar nije vreme da mi zapadnjaci počnemo da Bibliju prihvatamo više doslovno i da očekujemo od Isusa da potvrdi svoju Reč natprirodnim znacima i čudesima, kao što je obećao u Marku 16:20: 'A oni izađoše i propovedaše svuda, i Gospod ih potpomaga, i reč potvrđiva znacima koji su se potom pokazivali. Amin'" (RDK). Izvor: Dawn Report, www.dawnministries.org.

KAKVA JE TO LJUBAV?

- David Wilkerson

"Kao što Otac ima ljubav k meni, i ja imam ljubav k vama; budite u ljubavi mojoj." (Jn. 15:9, RDK)

Očeva je ljubav Isusa oterala u pustinju - nakon neslavnog rođenja. Ona ga je odvela do gomile koja ga je proklinjala i do saradnika koji ga nisu razumeli. Ona ga je odvela u Jerusalim kao heroja, zatim ga ostavila kao varalicu. Ona ga je odvela pred kraljeve i vladare da bi ga ismejali. Ta ga je ljubav ostavila da iskrvari i umre na krstu. Ona ga je oterala u očaj samoće i olovnog neba. Ta ga je ljubav ostavila kao mrtvaca u zapečaćenom grobu. Kakva je to ljubav? Zar nam je Isus stvarno ponudio tu istu ljubav - na isti način? Da, ali evo šta je krajnji ishod te ljubavi: "Onaj koji je podigao Hrista iz mrtvih oživeće i vaša smrtna telesa Duhom svojim koji živi u vama." (Rim. 8:11, RDK)

Put istinske ljubavi je posut krstovima, ali je njegova najveća nagrada, istinsko uskrsnuće u večni život što će postići oni koji su ostali u njoj i odabrali da žive u Njegovom Carstvu večnih vrednosti.

^vrh

Smešna strana...

BOG JE SVE STVORIO

U nedeljnoj školi deca su učila o stvaranju sveta - kako je Bog sve stvorio, uključujući i čoveka.

Mali Jovan, dečak od šest godina, je sa velikom pažnjom sve to slušao, naročito kada je učiteljica govorila o Božjem stvaranju prve žene Eve, od Adamovog rebra.

Par dana posle, majka ga je zatekla u njegovoj sobi kako nepokretno leži na krevetu. Odmah je pomislila da je Jovan možda bolestan i upitala ga: "Jovane, šta ti je? Jesi li dobro?"

Mali Jovan odgovori: "Nešto me boli ovde sa strane. Čini mi se da ću dobiti ženu..."

PALAČINKE

Majka je pripremala palačinke za njene sinove, Miloša (6. god.) i Dragana (5. god.). Dečaci su se veoma glasno prepirali o tome ko će da dobije prvu palačinku.

Majka je u ovoj raspravi, videla priliku da dečacima pruži jednu moralno-hrišćansku lekciju. Upitala ih je: "Ako bi Isus bio ovde i sedeo sa vama za stolom. On bi sigurno rekao: 'Neka moj brat uzme prvu palačinku. Ja mogu da čekam.'"

Miloš na ovo odvrati veoma brzo: "Dragane, hoćeš li ti biti Isus!?"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 25 / 2004.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Najveće delo - Michael Whann

* Bašta sa ananasima - Oto Kenig

* Poluprazna prodavnica - Pavel Hojka, Elim

* Razvijanje zajednice - Rick Warren

* Strah Božiji - Jelena Dir

* misaone refleksije

* Smešna strana

Skloni smo tome, da hrišćanstvo često zamišljamo, kao nešto lako, lepo i slatko. Ono zaista i jeste sve to, čak i mnogo više, ali to je samo jedna strana medalje. Mnogi od nas Boga zamišljamo kao našeg nebeskog Oca, koji stalno trčkara oko nas i gleda da nam udovolji, stavlja nas u krevet posut cvećem i uklanja svaki kamen na našem putu da o njega ne bi zapeli.

Gospod Isus je veoma jasno rekao da dok smo na ovome svetu, možemo očekivati samo nevolje. On kaže: "Ovo vam kazah, da u meni mir imate. U svetu ćete imati nevolju; ali ne bojte se, jer ja nadvladah svet." (Jovan 16:33). Sledbenici Isusa Hrista neće proći kroz vreme velikih nevolja, opisanih u Otkrivenju, ali se moraju suočiti sa svojim malim i ličnim nevoljama.

Samuel Rutherford je to lepo rekao: "Ukoliko ti ovde nisi stranac, onda horde ovoga sveta neće lajati na tebe." Gospod Isus nas upozorava, da nas svet ne voli. Uzaludan je posao, nastojati, da mi kao sledbenici Isusa Hrista budemo zbog toga voljeni - tapšani po leđima (Luka 6:26)

Isus kaže da svet nas mrzi zato, jer Njega mrzi: "Ako svet na vas uzmrzi, znajte da na mene omrznu pre vas." (Jovan 15:18)

Dragi naši čitaoci,

dokle god hodamo po ovoj zemlji, suočavaćemo se sa teškoćama i nevoljama. Zato, jer se držimo "svedočanstva Gospoda našeg Isusa Hrista... I stradamo zajedno sa Jevanđeljem Hristovim po sili Boga" (2. Tim. 1:8)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

NAJVEĆE DELO

- Michael Whann

Od svih dela koje je Isus učinio tokom svoje zemaljske službe, koje je bilo najveće?

Ovo mi je pitanje palo na pamet, kada sam razmišljao o događajima koji su povezani sa Isusovim trijumfalnim ulaskom u Jerusalim. Dok sam zamišljao scenu razdraganog naroda koji mu je uzvikivao, moje su se misli pomerale do drugih događaja Isusovog života i rada. Razmišljao sam o mnogim velikim čudima, kada je velik broj ljudi bio isceljen od raznih bolesti i slabosti. Razmišljao sam o Njemu kako govori narodu koji ga sa svih strana gura, o tome kako je nahranio 5000 i 4000 ljudi. Pažnju mi je privuklo mnoštvo Njegovih sledbenika, neverovatna dubina Njegovog učenja i bezbroj Njegovih čuda. Kako je snažna bila Njegova služba! Ali koje je Njegovo delo bilo najveće?

Da li je to neko isceljenje? Ili Njegovo učenje koje je zbunilo čak i najmudrije ljude onog vremena? A šta da kažem o uskrsnuću iz mrtvih? Da, sve su to bili veliki događaji, jer su oni mnoge naveli da Ga slede. Farizeji su bili impresionirani tom činjenicom govoreći: "Eto, sav svet ode za njim!" (Jovan 12:19 LB). To su bili veliki trenuci u službi našega Gospoda na zemlji, ali je odgovor na moje pitanje postao jasan tek kada sam svoje misli skrenuo sa čuda, učenja, isceljenja i mnoštva.

Isusovo najveće delo bilo je KRST! Na krstu nije bilo naroda koji uzvikuje hvale Bogu, nije bilo čuda i nije bilo isceljenja; samo krst, to okrutno i ružno mesto mučeničke smrti.

Tog dana za Isusa nije bilo popularnosti, glamura, hosane i slave, samo snažan bol, poniženje, batine, nezaštićenost i odvojenje od Njegovog nebeskog Oca.

Šta je dakle tu bilo tako veliko? Bila je to Isusova spremnost da visi na krstu da bi ispunio plan spasenja za čitav grešni svet. Bilo je to vrhunsko delo života, u savršenoj poslušnosti volji Njegovog Oca.

Isusovo najveće delo je bilo bez mnogo pažnje, slave i ljudskog razumevanja. Gde su sad bili oni koji su ga slavili? Hosane i slave su bile zamenjene izrugivanjem, ismevanjem i šalama. Samo je nekoliko dragih osoba ostalo kod krsta u tišini i žalosti. Zahvaćeno čudima, isceljenjima i učenjem, mnoštvo ga nije prepoznalo kao Spasitelja i nije ga videlo kao Gospoda. Da li je onda čudno da je Isus plakao nad svojim narodom?

KOJA SU NAŠA NAJVEĆA DELA?

U našem vlastitom životu naša najveća dela za Boga ne smeju biti merena ljudskim merilima - veličinom, kvalitetom ili kvantitetom - niti slavom od ljudi. Naše najveće delo za Boga biće mereno u odnosu na našu poslušnost Njemu, u svemu na što nas On poziva da činimo, bez obzira koliko to izgledalo veliko ili beznačajno. Poslušnost je temelj dobre savesti. U Jovanu 14:15 Isus izjavljuje; "Ako me ljubite, vršićete moje zapovesti." Kroz našu poslušnost mi otkrivamo Njegovu inače nevidljivu ljubav. Kada ne otkrivamo blagoslove Božije milosti i Njegove blizine, to se dešava zato što mu nismo poslušni, kako u našem cilju tako i u načinu života.

Isusov je život na zemlji bio život poslušnosti čitavim putem do Golgote. On je odbio kompromis sa sotonom kad je bio u pustinji. On je odbio kompromis sa svojom vlastitom voljom, kad je u Getsemanskom vrtu njegovo čitavo telo vapilo da izbegne krst. On je mnogo puta sam, na tihim mestima molio, postio i rekao da traži volju Njegovog Oca. I bez krsta bile bi mnoge Njegove velike pobede, a neprekidno delo poslušnosti omogućilo mu je da na krstu kaže: "Svršeno je!" Kroz čitavu svoju poslušnost pripremao je put za izliće snage i milosti, kojima je mogao završiti svoj najteži zadatak.

CILJ JE POSLUŠNOST

Prvi cilj Njegovog dela na Golgoti je bio, da vrati čoveka u život poslušnosti Bogu. On nam je pokazao primer poslušnosti koja je spremna da posluša bez obzira na cenu, makar i smrt. Njegova poslušnost je učinila da smrt otera greh i obnovi život Božji, prvo kod Njega, a onda kod nas. Zato Sveto pismo govori: "...tako će i pokornošću jednoga svi postati pravednici." (Rim. 5:19 LB).

Za Hrista je ta poslušnost bila princip Njegovog života i ono što mu je donosilo radost. "Volju tvoju činiti, Bože moj, meni je slast; zakon tvoj nosim u srcu." (Ps. 40:9 LB). Njegova se poslušnost temeljila na poniznosti i nije poznavala granice. "...Ovo mišljenje treba da je u vama, kakvo je i u Hristu Isusu... On je ponizio sam sebe uzevši obličje sluge... On je ponizio sam sebe postavši poslušan do smrti, i to do smrti na krstu." (Fil. 2:5-8 LB).

U Hristovoj poslušnosti je koren naše poslušnosti. Prava poslušnost se otkriva jedino kad imamo lični odnos s Bogom. Ako smo odvojeni od zajedništva sa Njim, izneveriće nas sva naša nastojanja da budemo poslušni. Potrebno je da shvatimo da je to Božja sveta prisutnost s nama i u nama koja nas čuva od neposlušnosti.

Koliko često mi promašimo svrhu našega života s Isusom Hristom! Koliko često gledamo na mnoštvo, na broj onih koji dolaze pred oltar, na kvalitet muzike ili na pripremljenost propovednika. Koliko često kažemo ne Isusu na tihim mestima našeg života, posebno kad On od nas nešto traži šta je u suprotnosti s našom voljom ili dira u naš način života. Mi se prečesto borimo protiv poziva Božjeg u vezi sa našim životom i odlazimo žalosni poput onog bogataša u Mk. 10:17-22.

NA ŠTA VAS JE ON POZVAO?

Da li vas je On pozvao da koračate, hodate sa Njim, ili da stojite u mestu? Da li vas je pozvao da služite sa ljubavlju nespasenim ljudima i da provodite vreme u molitvi za samovoljnu decu? Da li vas je pozvao da ostavite naslade tela, naviku sveta i greh u kojem uživate i da sebe i svoje vreme i novac više uložite u napredovanje Carstva nebeskog? Ili traži od vas da dublje zaronite u proučavanje Njegove Reči i da popravite odnos s nekom osobom koju uporno i vešto izbegavate - licemerite? Da li vas je pozvao do stavite na oltar ceo svoj način života i da ga se odreknete i kažete: “Da! Od sada želim da vršim Tvoju volju."

Nemojmo biti tako lako fascinirani mnoštvom - kvantitetom u crkvi, jer to ne mora da čini tu crkvu jakom i u Njegovim očima. Jakost, tj. kvalitet tvoje crkve leži u tebi kao pojedincu, Tvoja snaga i kvalitet duhovnog života biće samo onoliko veliki, koliko je veliko, prisno i kvalitetno tvoje zajedništvo - odnos sa Njime. Jaku crkvu čine jaki pojedinci.

Baš kao što su oni, koji su sledili Isusa videli da je uzbudljivo biti deo mnoštva i videti čuda koja On čini, tako i danas postoji neko uzbuđenje i snaga stvorena u velikom mnoštvu. Biti na bogosluženju u velikoj zajednici, čuti odlično propovedanje i učenje, videti čuda i isceljenja, to može biti uzbudljivo i okrepljujuće za veru i duh, ali nikada ne može zameniti pravi odnos sa Njime. Taj odnos će se razviti samo ako provodimo više i više vremena nasamo sa Njim, odvojeni od bučnog mnoštva i predani da budemo potpuno poslušni Njegovim željama za naš život.

Šta su naša najveća dela za Isusa? Ona leže u izražavanju naše duše i u našem vapaju Njemu; ona leže u našem iskrenom - nelicemernom odnosu sa Njim; ona leže u našem predanju Njemu, predanju onih područja koja je ponekad teško predati; u našem: "Evo me, mene pošalji!" I u našem spremnom: "Da! Od sada želim vršiti Tvoju volju."

^vrh

BAŠTA SA ANANASIMA

- Oto Kenig

Ovo je istinita priča iz života holandskog misionara Ota Keniga, koji je sa celom svojom porodicom živeo i radio u Indoneziji, bivšoj holandskoj koloniji, na ostrvu Irijan Jaja. Njegova žena je upravljala malom bolnicom. Imali su dva sina. Među domorocima su živeli mnogo godina, ali Otova priča nije samo o domorocima...

U džungli čovek jako brzo oseti nedostatak svežeg voća i povrća. Jednom prilikom sam odlučio da ću mojoj porodici doneti nekoliko ananasa. Dao sam i domorocima da ih probaju, ali niko od njih nije znao šta je to i da li ih ima negde u džungli.

Kasnije sam dovezao stotinak sadnica ananasa iz komšijske misijske stanice. Unajmio sam jednog domoroca da pripremi zemlju i posadi sadnice. Za njegov rad sam mu, naravno, platio. Dobio je so i još neke stvari.

Znao sam da će trebati par godina dok porastu prvi plodovi sa sadnica, ako u toj peskovitoj zemlji uopšte prežive. Čekanje je izgledalo beskonačno. Nakon tri godine su se pojavili prvi plodovi. Posebno smo se radovali za Božić, jer je trebalo upravo tada da plodovi sazreju. Vreme berbe se približilo. Jedva smo ga dočekali, ali ni jedan ananas nismo probali! Domoroci su nam ih tokom jedne noći sve pokrali. Neki još i nisu bili potpuno sazreli! Među domorocima korištenje nezrelih plodova je uobičajena stvar. To su uradili baš oni! Iz iskustva sam znao da su hronični lopovi.

U duhu sam sebi govorio da im ne mogu dopustiti da rade šta žele. Te ananase sam namenio svojoj porodici. To je bio pravi razlog zašto sam se osećao jako prevaren i besan. Znam, misionar ne bi trebao tako da reaguje, ali ja sam se osećao pokraden. Napao sam ih rečima: "Pogledajte gospodo, čekam te plodove čitave tri godine, i na kraju nisam ni jedan probao! Sada zazrevaju sledeći, i ako i te pokradete, nećete imati nikakvu bolnicu, nikakve lekove, nikakvu pomoć!"

Takva nezahvalnost! Moja žena im je za džabe davala sve lekove, ni za pregled i negu nisu ništa plaćali. Trudili smo se iz sve snage da im pomažemo, brinuli smo se za njihove bolesnike, i spasavali njihovu decu. Zašto oni nemaju obzira za naše potrebe?

Rekao sam - neće više biti nikakve bolnice - a oni? Sa nevericom su se pitali: "Zar ćeš ti sam pojesti sve te šarene bombonice (pilule)? Ako je tako nek ti bude!" I otišli su. Međutim, sledećih dana su neki dolazili sa molbom: "Daj mi bombonicu, boli me glava." Nisam se pokolebao. Ljudi su kijali i kašljali, molili su za lekove, ali ja sam i dalje ostao čvrst pri svome: "Žao mi je, setite se, pokrali ste nam sve ananase." - "Nisam ja." Izgovarali su se, "Bili su to drugi što su krali."

Jako su kašljali i molili. Više to nismo mogli da izdržimo. Slomilo je to moju čvrstinu, i za nekoliko dana smo bolnicu ponovo aktivirali. Ipak, ananasi su i dalje nestajali.

Opet sam besneo: "Jao, ovi nepopravljivi lažovi, ovi nepopravljivi lopovi!" Na kraju sam ipak uspeo da saznam ko krade ananase. Bio je to domorodac koji ih je posadio. Pozvao sam ga i pitao zašto to radi.

"Ti nisi isprljao svoje ruke. Moje ruke su sadile, moja usta ih jedu." To je bio njegov odgovor. To je zakon džungle. "Svi ananasi su moji", i time je smatrao rešen sav problem. Plaćanje za nečiji rad - toga u džungli nema. I zato, ko šta nađe, ulovi, otkine, ili donese - to je njegovo.

Razmišljao sam šta dalje. To je njihov zakon. U duhu sam govorio sam sebi da bi možda trebalo da se učim da živim prema tom zakonu. Rekao sam mu, ipak, da ću mu dati polovinu plodova i pobio sam u zemlju stubove koji su polovinu biljaka razdelili.

"Kada sazreju, ovi će biti tvoji. Ali ovi drugi će biti moji." Činilo mi se da su domoroci to razumeli, i ja sam se odmah osećao bolje. Gubitak će biti samo polovičan. Bolje išta nego ništa. Međutim, čuvati polovinu sadnica je bilo potpuno isto kao čuvati sve. Ananasi su i dalje nestajali. Zamislite samo: ti bezobraznici su čak nudili ananase na prodaju, a ja sam im i dalje propovedao da se ne sme krasti.

Stvar je došla do te tačke da sam digao ruke od svega i rekao im: "Daću vam sve ananase. Napravite svoj rasad, i odnesite iz moje bašte sve voće, ja ću sebi rasaditi nove. Ne želim ih u svojoj bašti, ako mislite da pripadaju vama."

A oni su mi na to rekli: "Tuhan, moraćeš da nam platiš." Nisam mogao poverovati sopstvenim ušima. Ponovo sam im objašnjavao i uveravao ih, ali džabe. "Ne, ne... Ti hoćeš da povadimo sve biljke i odnesemo ih - a to je posao. Moraš da platiš." Na kraju sam popustio: "Dobro, platiću vam za jedan dan. Povadite ih sve, i to brzo, da ih više ne gledam!" Tako se i desilo, ali samo delimično. Povadili su sve divne ananase i ostavili ih na gomili, gde su brzo uvenuli i istrulili.

Zatim sam kupio i dovezao nove sadnice: "Slušajte me, vi prepredenjaci. Platiću vam da ih rasadite, ali njihove plodove ću jesti samo ja i moja porodica. Ni jedan neće biti vaš."

To ne možeš da uradiš, protestovali su. "Ako ih mi posadimo, mi ćemo ih i jesti!"

"Urazumite se, nemam vremena da rasađujem sve ove sadnice. Imam previše posla," grčevito sam im objašnjavao. "Vas ima mnogo, a ja sve radim sam. Morate da mi pomognete. Potreban mi je jedan od vas, samo da ih rasadi, rod ću već sam sakupljati. Platiću mu za njegov rad. Šta više hoćete? Onom čoveku, koji mi pomogne oko ovoga daću ovaj divan nož." Na kraju su ipak pristali. Usledile su tri mirne godine čekanja na novi rod.

Zajedno sa suprugom sam povremeno odlazio u baštu i posmatrali smo kako ananasi postepeno dobijaju boju. Radovali smo se što ćemo konačno dobiti rod, i zahvaljivali smo Gospodu što je tako bogat. I zamislite šta se dogodilo! Ceo rod je ponovo nestao. Više nisam znao šta da radim. Kada bi postavio ogradu ne bi ništa pomoglo - to za njih ne bi predstavljalo nikakvu prepreku. Zatvoriti bolnicu nismo mogli, pa smo se na kraju odlučili da zatvorimo trgovinu. Domoroci su kod nas kupovali šibice, so, udice i slične sitnice. Ranije su živeli bez ovih stvari, tako da im verovatno neće nedostajati. Dakle nema više trgovine, pokrali ste nam sve ananase!

Kada smo zatvorili trgovinu, počeli su među sobom da gunđaju: "Bilo bi bolje da odemo negde dalje, više nemamo soli. Ako trgovina ponovo ne počne sa radom, nema smisla da dalje ovde ostajemo. Mogli bismo da se vratimo u naše kolibe u džungli, kada taj sebičnjak ne želi da deli sa nam. Otići ćemo."

Uvređeno su spakovali svoje šatore i četiri zajednice domorodaca su napustile "našu" teritoriju.

Prvih nekoliko dana to i nije bilo tako loše. Konačno smo mogli da se naspavamo, posao mi je išao odlično, konačno sam uspeo da sredim i misijsku korespodenciju. Čak sam se jako dobro osećao, zato što sam konačno uspeo sve stvari da pozavršavam. Popravio sam to što je odavno trebalo da bude popravljeno, i time sam obradovao svoju suprugu. Prošlo je šest nedelja. Jeli smo ananase za doručak, za ručak i za večeru. Onda sam rekao svojoj ženi da ananas možemo jesti i bilo gde dalje na svetu, i da ovde više ionako nemamo šta da tražimo.

U trenutku kada se pojavio prvi domorodac sa osmehom od uva do uva, ponovo sam se osetio zbunjen. U duhu sam se pitao zašto se smeje, pa ovde nema ništa smešno. A on me je pitao: "Tuhan, kako si?" I onda sam mu rekao da ode i dovede svoje ljude, da ću ponovo otvoriti trgovinu. Svi su došli. Prvo što sam pomislio bilo je da će mi opet nestati svi ananasi. I oni su stvarno sve pokrali. Sada je to bilo gore, jer smo u međuvremenu probali ananase. Miru je došao kraj. U duhu sam počeo da preklinjem, plačem i razmišljam, šta uraditi da nam nešto i ostane od slatkih plodova. Pa mora postojati nekakav način. I setio sam se. Nemački ovčar.

Nabavio sam valjda najvećeg psa koji je živeo na ostrvu. Jedva sam dočekao da ga dovezu avionom. Konačno je došao dan kada je trebalo da stigne Princ.

Pre nego što je avion sleteo okupili su se domoroci, spremni da uzmu nešto, ako za to bude prilike. Pilot se na njih uvek žalio, i uvek je tražio da budu podalje od sletne piste i aviona, ali svi njegovi napori su bili uzaludni. Uvek je dovozio sveže povrće i zalihe hrane i domoroci su uvek bili brži od njega. Pre nego što je stigao da otvori vrata na avionu, oni su već prilepili svoja lica na prozorčiće aviona, i stakla su uvek ostajala jako prljava.

Sada nisam morao nikoga da teram dalje, samo sam posmatrao šta će da se desi. I desilo se. Pas, koga su odmah primetili, izazvao je među njima paniku i strah. Pobegli su na sve strane. Nekoliko njih se čak popelo na krošnje okolnog drveća a neki i na krov naše kuće.

Princ je zalajao a ja sam osetio veliko zadovoljstvo, iako sam morao sav prtljag da istovarim sam. Barem se ništa nije izgubilo.

Domoroci su plašili da se približe i samoj bolnici. Oni su imali samo male, prašnjave, mršave i bolesne psiće. Princa sam privezao za lijanu, ali je on režao i grizao. Počelo je da nas zabrinjava njihovo zdravlje i bezbednost. Pas je pokvario moje planove. Rezultat je bio isti kao kada smo zatvorili trgovinu. Ljudi su nas izbegavali i nisam imao sa kim ni da progovorim. Više nisam mogao naći nikog ko bi me podučavao njihovom jeziku. Shvatio sam da pas nije rešio naš problem. Čak je počeo da luta zajedno sa seoskim psima i od njega je postao opasan poludivlji i stalo gladan pas. I tako sam morao da uradim to što sam prezirao. Psa sam ubio. Kada više nije bilo Princa, ljudi su se ponovo vratili - govoreći: "Ovo je bilo najbolje što si uradio za sve ovo vreme koje si među nama."

Kada su nove sadnice ananasa imale oko godinu dana, ja sam sa porodicom otputovao u Ameriku na godinu dana. Tamo sam posetio seminar hrišćanske omladine. Ponovo sam čuo da sve što imamo moramo predati Bogu. Biblija govori: "Ako ti daš, onda ćeš i dobiti, ako ostaviš za sebe - izgubićeš... Predaj sve Bogu i Bog će se pobrinuti da uvek imaš svega dovoljno. Daj, dok imaš šta i od čega da daš... Nemoj ništa zadržati za sebe." To je osnovni princip hrišćanskog života.

Tek je vreme pokazalo da sve što sam dao Bogu sa ispravnim motivom, Bog je višestruko nadoknadio. Samo što sam se vratio, "dao" sam svoj vrt Bogu i čekao sam, kako će Bog ovu stvar da "sredi". Verovao sam da će Bog na te lopove delovati na svoj način.

Ananasi su bili izuzetno lepi. Domoroci su ponovo obilazili oko vrta i ja sam već pretpostavljao šta će se desiti. Kroz prozor sam im ponekad mahnuo a oni su bili zbunjeni i nisu znali šta da rade; da li da mi mahnu ili se sakriju ili da pobegnu. Pokušavali su da shvate šta se sa mnom desilo.

Jedne noći sam bio napolju, i čekao sam dok nisu svi ne odu iz naše kuće. Nisam hteo da me vide kako se molim: "Gospode, vidiš li te divne biljke? Vodio sam borbu da bi od njih mogao jesti ploda, polagao sam pravo na njih, tražio sam svoju pravdu. Sada sam shvatio da to nije bilo ispravno. Znam to i zato ih Tebi dajem. Od danas, ako želiš da uzmem nešto od Tvoga, molim te daj mi da to znam unapred, i dozvoli mi da to i uzmem. Ako to ne budeš želeo, nema problema, više mi do toga ionako nije stalo."

Konačno sam stvarno dao baštu sa ananasima Bogu. A domoroci? Kao i obično, krali su, a ja sam govorio sam za sebe: "Vidiš Gospode, ni ti ih ne čuvaš."

Jednog dana su domoroci došli do mene i pitali me: "Tuhan, da li si postao hrišćanin, ili šta se to ustvari sa tobom događa?" Hteo sam da im odbrusim da sam hrišćanin već dvadeset godina, ali sam ih umesto toga samo pitao zašto tako misle. Odgovorili su mi: "Zato što se više ne ljutiš što ti krademo voće."

To je za mene bilo kao otkrivenje. Sada sam doživeo to što sam im duge godine propovedao. Govorio sam im da vole jedan drugog, da budu jedan prema drugom ljubazni, ali sam svoja prava uvek grčevito opravdavao i branio. Oni su to jako dobro videli. Jedan od bistrijih omladinaca me je pitao: "A zašto se sada više ne ljutiš?" Rekao sam mu da taj vrt više nije moj, tako da više ne kradu moje ananase. I zato se više ne ljutim. Sledeći me je zamišljeno upitao: "Kome si ga dao?" Gledali su jedan drugog i pitali: "Da li je dao vrt tebi? Ili tebi? Kome pripada? Čije ananase krademo?"

Na njihova pitanja sam ponovo odgovorio, da sam vrt dao Bogu. Čudili su se: "Bogu? Zar On nema tamo gore ananase?" Odgovorio sam mu da ne znam, ali te moje ananase sam mu sigurno predao.

Otišli su u selo i šaputali jedan drugom: "Znate li kome te ananase krademo?" Razgovarali su o tome cele noći i pokušavali da shvate kome ta bašta ustvari pripada. Kada sam posmatrao njihovu neodlučnost, bio sam jako radostan. Ja sam zbog te bašte probdeo mnoge noći, a sada oni ne mogu da spavaju.

U duhu sam se smejao kad su poslali ljude u susedno selo da traže vlasnika bašte. Domoroci su među sobom govorili: "Šta ako bašta pripada najvećem lovcu na glave, ili možda nekom moćnom čarobnjaku? Moramo da pazimo! Dok ne znamo kome pripadaju ananasi, ne smemo da ih krademo." Situacija je postajala sve napetija. Domoroci su doneli koplja, lukove, strele. Situacija je prestala da bude zabavna i za nas. Mora da je to za njih bilo strašno kada nisu uspeli da pronađu vlasnika. Celo selo se diglo na uzbunu. Moja supruga se plašila šta će od svega biti, ali ja sam je umirivao govoreći da samo čeka i gleda razvoj situacije.

A onda se odjednom čulo: "Kome pripada bašta?" Potpuno smireno sam im odgovorio da pripada Bogu. "Tuhan je baštu stvarno dao Bogu." Svi su počeli o tome da razmišljaju naglas: "Tuhan, to nije trebalo da uradiš. Zašto je ne uzmeš nazad?"

Rekao sam im da otkako sam baštu dao Bogu više se ne ljutim na njih i da tu baštu više ne želim. I odmah se sve otkrilo: "Nije ni čudo. Od tada ne možemo da ulovimo ni jednu divlju svinju, ribolov nam slabo ide a naše žene su prestale da rađaju." Konačno su rekli: "Dakle ananase više ne bi smeli da krademo ako pripadaju Bogu." I plašili su se Boga.

Ananasi su počeli da sazrevaju pred našim očima. Domoroci su nam nenametljivo prebacivali: Tuhan, tvoje voće je već sazrelo. Nije moje, pripada Bogu", odgovorio sam.

"Ali, istrunuće. I šta to znači: Nije moje?" Sada sam čekao šta će biti: "Kada bi baštu ponovo uzeo za sebe da li bi bio hrišćanin?" Odgovor je bio: "Nikako. Dok bašta tebi pripada, ti si samo ljuti belac. Zar ne čuješ, govorimo ti isto što i Bog."

E vidite, ja želim da budem hrišćanin, jer sam tada mnogo srećniji. Neću da budem ljuti i zao belac.

Za domoroce je to bila teška odluka - da li će se ljutiti Bog ili Tuhan? Ta stvar je unela razdor među njih. Jedni su krali i dalje, a drugi ne. Lopovi su mi prodavali ananase. Ja sam ih kupovao i davao ostalima. To im je bila potvrda da ananasi stvarno nisu moji.

A onda sam jednog jutra našao pred ulaznim vratima čitavu gomilu ananasa. Kada je cela moja porodica sela za sto, zahvaljivali smo Bogu što možemo da jedemo njegovo voće.

Mnoge godine su me domoroci slušali. Videli su, međutim, da se moje reči o međusobnoj ljubavi i moja dela ne slažu. Osam godina sam im propovedao kako žive hrišćani i ko je Isus, a oni su mi odgovorili: "Da, sve si to govorio. Mi smo sve te godine čekali da sretnemo takvog hrišćana."

Kada sam ja počeo da se menjam, uradili su to i mnogi od nih i postali su hrišćani. Obećanje koje kaže: predaj sve Bogu... stvarno je delovalo. Shvatio sam da čovek treba Bogu da žrtvuje to što za njega ima stvarnu vrednost, inače to nema onaj pravi smisao.

Nakon toga su počeli na moju verandu da donose kojekakav otpad. Ponovo sam se molio: "Bože, moje vreme je u tvojim rukama. Ako ti želiš da im popravljam pokvarene harmonike, lonce i lopate, umesto da obavljam misionarski posao, onda to i ja želim."

Manje sam im čitao iz Biblije, manje sam propovedao, a ipak je bilo više ljudi privedenih ka Hristu. Domoroci su često među sobom ponavljali: "Tuhan je hrišćanin. Govori nam da se volimo međusobno. I sam počinje da nas voli."

Jednom prilikom sam popravljao oštećenu stolicu. Došao je jedan domorodac i rekao: "Daj mi da ti pomognem." Kada smo je zajedničkim snagama popravili pitao sam ga da li mu treba soli. "Ne, Tuhan. Pa zar se ne sećaš? Ti si meni pomogao da popravim lopatu, a ja sada tebi pomažem da popraviš stolicu." Oduševio sam se. To je bilo po prvi put da su nešto uradili za mene a da nisam morao da platim. Zatim sam u Bibliji pročitao tekst koji pre toga nisam primećivao:

A kad dođete u zemlju i nasadite svakojakog voća, obrežite mu okrajak, rod njegov; tri godine neka vam je neobrezano, i ne jedite ga. A četvrte godine neka bude sav rod njegov posvećen u hvalu Gospodu. Pa tek pete godine jedite voće s njega, da bi vam se umnožio rod njegov. Ja sam Gospod Bog vaš. (3. Mojsijeva 19,23-25)

Konačno sam to razumeo. Bog nije hteo da ananase imam samo za sebe već prve godine. Hteo je da mu ih predam. Rod je trebalo da ostavim domorocima, koji su na taj način trebalo da uvide moju dobru volju i da daju hvalu mom Ocu, koji je na nebesima. Da sam tako uradio, domoroci bi me sami molili da od njih uzmem ananase. Rod bi bio dovoljan za sve. Koliko sam samo nervoze i problema mogao da sprečim! Da sam tada znao to što znam danas, ceo misionarski rad bi bio mnogo radosniji.

Dve hiljade godina se ispunjavaju reči velikog poslanja, ali kada će se napuniti broj pogana, koji će ući u Božje carstvo, to niko od nas ne zna. Ponekad nam se čini da Bog koči hrišćanske evangelizacione aktivnosti i nepotrebno nam na put postavlja razne prepreke, kušnje i razočarenja. Ustvari nas Bog na takav način uči smirenosti, strpljivosti i istrajnosti.

Ko hoće da ide za mnom neka se odreče sebe i uzme krst svoj i ide za mnom. Jer ko hoće dušu svoju da sačuva, izgubiće je; a ko izgubi dušu svoju mene radi onaj će je sačuvati. Jer kakvu će korist imati čovek ako sav svet pridobije, a sebe izgubi ili sebi naudi? (Luka 9,23-25)

Reč za kraj...

Evo, šta sam ja lično naučio iz celog ovog mog "ananas iskustva" i to želim podeliti i sa tobom:

- Pokušaj da shvatiš šta je uzrok tvoje ljutnje i zlobe.

- Zamisli se nad svojim pravima, koje drugi ugrožavaju.

- Iznesi svoja prava pred Gospoda.

- Daj hvalu Gospodu za sve što se dešava u tvom životu.

- Iskoristi svoju ljutnju kao Božje upozorenje.

Zapamti: Bog će nam objaviti svoje tajne namere u pravo vreme i zato ne želi da se oslanjamo na svoju snagu i mudrost.

Ali koji pretrpi do kraja blago njemu. I propovedaće se ovo jevanđelje o carstvu po svemu svetu za svedočanstvo svim narodima. I tada će doći posledak. (Matej 24,13-14)

Izvor: "Zapas o dušu", januar 1998. Prevod: Milijašević Branko.

^vrh

POLUPRAZNA PRODAVNICA

- Pavel Hojka, Elim

Nedavno sam bio u jednom udaljenom gradu, i tom prilikom svratio u jednu od tamošnjih knjižara. Interesovalo me je kakav asortiman knjiga imaju, kakav je enterijer, usluga...

Izložene knjige su bile vredne, ali me je nešto zadivilo: na svakoj polici su bile po dve tri knjige, pa zatim prazan prostor, gde je bio sloj prašine, pa opet poneka knjiga, pa opet prazan prostor itd. Bio sam tužan i iznenađen, zato što je u meni još uvek nešto ostalo od petogodišnjeg studiranja ekonomije, kada su u nas sa svih strana usađivali ideju da je trgovina tu da bi se u njoj prodavalo, a prodaje se kada roba sa rafova prosto viče kupcu: "Dođi i uzmi, što više!" Prodavnica je izgledala kao da joj ističu poslednji dani.

Verovatno rasprodaju zalihe i ne nabavljaju više nove knjige... Verovatno će prodavnicu uskoro zatvoriti, pomislio sam, iako sam znao da se prodavnica koja donosi gubitke ne likvidira na ovakav način. Iz teorije sam znao da je u slučaju nelikvidnosti mnogo bolje prodavnicu zatvoriti što pre i sve zalihe rasprodati po nižim cenama. U sebi sam razmišljao: "Kakva je ovo prodavnica? Kakav je ovo prodavac?" Stvarno sam se rastužio. Poluprazna prodavnica ne privlači nego odbija mušterije. Pa čak i za to vreme, dok sam bio u prodavnici, nije bilo ni mnogo mušterija.

Ubrzo sam se jako iznenadio. Prodavac me je pozvao u magacin. Doslovno sam ostao bez reči: ovde su police bile prepune knjiga. Ne samo knjige koje je imao u prodavnici, tamo je bilo čitavih paketa, pa čak i raznih časopisa, kojih u prodavnici uopšte nije bilo. Još više sam se začudio. Kakav je ovo trgovac?

Pošto sam propovednik, ovakva situacija me je podsetila na život hrišćanskih zajednica. Mnoge sam posetio, i to ne samo u jednoj denominaciji. Video sam zajednice i siromašne i bogate. Ne mislim na materijalno bogatstvo, koje zavisi od broja članova i njihovog žrtvovanja, nego mislim na duhovno bogatstvo.

Svaka hrišćanska zajednica ima osim glavnog artikla, Evanđelja, i bogatstvo koje se u Bibliji naziva rodovima Duha Svetog. Ne radi se o takozvanim darovima Duha, koji su sredstvom za rad i dobijamo ih od Božjeg poslodavca, da bi bili osposobljeni za rad, i koje ne treba da ističemo! Rod Duha je ono što Duh Sveti želi da probudi u nama i posredstvom nas ponudi ljudima. To je ljubav, radost, mir, strpljivost, ljubaznost, dobrota, vernost, krotkost i samokontrola (Galatima 5,22).

Ponekad to, nažalost, u našim prodavnicama, oprostite, crkvama izgleda kao u gore spomenutoj knjižari. Rafovi su poluprazni. Nasuprot tome u kući, u kući je puno toga - puni rafovi. Imamo ljubav, ali samo za svoje bližnje. Znamo da se radujemo, ali tek kada se na televiziji pojavi neki komičar. Ili možda daju neki kviz, poput "Milionera"... Težimo ka miru, ali uglavnom za sebe, imamo dovoljno strpljenja, ali samo sa onima koji su na istim "talasnim dužinama" kao i mi itd...

Postavlja se pitanje: Šta je u stvarnosti sa darovima Duha svetog? Da li ih uopšte imamo?

Ne znam kako vi, ali ja volim neke pesme propovednika Alojza Adolfa. I on govori o praznim crkvama:

"Pogledaj studen onih, što o tebi propovedaju:

vatrena tvoja Reč im nedostaje!

Pogledaj te crkve prazne;

Dugo se već pitam: Šta da činim da bi dosegao spasenje?"

Upravo ovi stihovi su ti koji mi nekako "ne štimaju". Zašto? Glavnu krivicu za prazne crkve ne vidim u propovednicima kojima fali "vatrena Reč". Crkva biva prazna ili puna, u velikoj meri zahvaljujući tome kakvi su njeni članovi, a ne zbog toga što propovednik nema dovoljno "vatrenu Reč".

I na kraju želim da postavim nekoliko pitanja svima vama koji ste članovi raznih hrišćanskih zajednica:

Kako izgleda vaša crkva? Da li izgleda kao prodavnica pred zatvaranjem?

Ko snosi za to krivicu ? Da li samo vaš pastor ili propovednik? Ko?

Da li dozvoljavamo Duhu Svetom da u nama razmnožava svoje plodove, ili su na nama vidljivi samo zakržljali i truli plodovi? Ili smo možda potpuno nerodni - jalovi?

Ako imamo plodove Duha, zar već nije vreme izneti ih iz "magacina" i uneti u crkvu?

Zar ne mislite da je to pravilo koje važi u svim sferama života i koje treba ozbiljno uzeti u obzir, pa i u duhovnom smislu i unutar crkve, jer ljudi idu tamo gde je bogata ponuda?

Izvor: "Zapas o dušu", septembar 1997. Prevod: Miljašević Branko.

^vrh

RAZVIJANJE ZAJEDNICE

- Rick Warren

Jer gde su zavist i svađa, onde je nered i svaka zla stvar. A mudrost, koja dolazi odozgo, čista je pre svega, zatim miroljubiva, blaga, prilagodljiva, puna milosti i dobrih plodova, odlučna, nelicemerna. A plod pravednosti seje se u miru onima koji čine mir. (Jakov 3,16-18)

Bili su istrajni u apostolskoj nauci i zajednici, u lomljenju hleba i u molitvama. (Dela 2,42)

Zajedništvo zahteva predanje

Duh Sveti je jedini koji može da stvori pravo zajedništvo među vernicima. On ovo zajedništvo razvija izborom i predanjem koje mi činimo. Pavle nam ukazuje na ovu našu obavezu kada je u Efescima 4,1b-3. rekao: Živite dostojno zvanja u koje ste pozvani, sa svakom poniznošću i krotošću, sa strpljivošću, podnoseći jedan drugoga u ljubavi, starajući se da svezom mira održite duhovno jedinstvo. Ono zahteva i Božju silu i naše napore da bi se stvorila hrišćanske zajednice puna ljubavi.

Nažalost, mnogi su odrasli u porodicama s nezdravim odnosima, tako da im nedostaje osećaj za pravo zajedništvo. Oni moraju da nauče kako da se odnose prema drugim delovima Božje porodice. Na sreću, Novi zavet je pun uputstava kako možemo deliti zajednički život. U 1. Timoteju 3,14-15 apostol Pavle je napisao: Ovo ti pišem … da znaš kako se treba vladati u domu Božijem, koji je Crkva Boga živoga, stub i tvrđa istine.

Ukoliko ste umorni od izigravanja zajedništva i želite da razvijete pravo zajedništvo i zajednicu punu ljubavi u vašoj maloj grupi, nedeljnoj školi i crkvi, moraćete da napravite određeni izbor i preuzmete određeni rizik.

Izgradnja zajednice zahteva ozbiljnost

Moraćete da se pobrinete da u ljubavi kažete punu istinu čak i onda, kada biste radije nešto prećutali ili ignorisali neko pitanje. Iako je mnogo lakše da ćutimo dok se drugi oko nas svađaju između sebe ili padaju u greh, mi im nećemo pokazati našu ljubav ako budemo ćutali. Najveći broj ljudi nema nikoga ko ih toliko voli da im ukaže na istinu kada greše (čak i kada je to bolno), već nastavljaju sa samouništenjem. Često mi znamo šta trebamo nekome reći, ali nas strah sprečava da kažemo bilo šta. Mnoge zajednice su bile sabotirane strahom: Niko nije imao hrabrosti da stane i kaže grupi dok su se životi vernika raspadali.

Sveto pismo nam kaže: Nego da govorimo istinu (Efescima 4,15a - Stefanović) jer mi ne možemo imati zajedništvo ako ne govorimo istinu. Mudri Solomun je rekao: Ko govori reči istinite, u usta ljubi (Priče 24,26). Ponekad ovo znači da se moramo u ljubavi suprotstaviti onima koji greše ili koje kuša greh. U Galatima 6,1-2, apostol Pavle kaže: Braćo, ako se ko i zatekne u kakvom prestupu, vi duhovni ljudi ispravite takvoga u duhu krotosti, čuvajući samoga sebe - da i ti ne budeš iskušan. Nosite bremena jedan drugoga, pa ćete tako ispuniti Hristov zakon.

Mnoge male grupe i crkve ostaju površne jer se plaše sukoba. Kada se god pojavi neko pitanje koje može proizvesti tenzije i neugodnost, odmah se prelazi preko njega u želji da se sačuva lažni osećaj mira. Pojavljuje se "Gospodin Ne Talasaj" i nastoji da smiri strasti, problem se neće nikada rešiti, a svi žive sa osećajem male nelagodnosti. Svi znaju za problem, ali niko o njemu javno ne govori. Ovo stvara bolesno okruženje tajni gde se javlja ogovaranje. Pavle nam daje jasno rešenje: Stoga odbacite laž i govorite istinu svako sa svojim bližnjim, jer smo udovi jedan drugome (Efescima 4,25).

Pravo zajedništvo, bez obzira da li se radi o braku, prijateljstvu, našoj crkvi… zasniva se na iskrenosti. U stvari, tunel konflikata je staza u privatnost svakog odnosa. Dok se dovoljno ne brinete da se suprotstavite i rešite sakrivene barijere, nikada nećete dovoljno uzrasti blizu jedan drugome. Kada se sukobu pošteno priđe, mi se približavamo jedni drugima suočavajući i rešavajući naše razlike. Sveto pismo kaže: Ko ukorava čoveka naći će posle veću milost nego koji laska jezikom (Priče 28,23).

Iskrenost nam ne daje pravo da kažemo sve što hoćemo, kada god i gde god to želimo. Iskrenost nije neotesanost. Sveto pismo nam kaže da postoji pravo vreme i pravi način da uradimo ono što treba. Jer svemu ima vreme i način; ali mnoga zla snalaze čoveka (Propovednik 8,6) Reči bez značenja ostavljaju trajne rane. Bog nam kaže da u crkvi govorimo s ljubavlju jedni drugima kao članovima porodice: Starijeg čoveka ne ukorevaj strogo, nego ga moli kao oca, mlađe kao braću, starije žene kao majke, mlađe kao sestre u svakoj čistoti. (1. Timoteju 5,1-2)

Tužno je da su hiljade zajednica bile uništene nedostatkom ozbiljnosti. Pavle je morao da opomene Korintsku crkvu zbog njihovog pasivnog odnosa - ćutanja u odnosu na nemoral koji se pojavio u njihovoj zajednici. S obzirom da niko nije imao snage da im se suprotstavi, on je rekao: Ja sam, naime, iako nisam kod vas telom, ali sam prisutan duhom, već osudio - kao da sam prisutan - onoga koji je tako nešto učinio: … da se takav preda satani na propast tela, da se duh spase na dan Gospodnji. Vaša hvala nije dobra. Zar ne znate da malo kvasca ukiseli sve testo? Očistite stari kvasac, da budete novo testo, kao što ste stvarno beskvasni. … U poslanici sam vam pisao da se ne mešate sa bludnicima, ne uopšte sa bludnicima ovoga sveta, ili sa gramžljivima i razbojnicima, ili idolopoklonicima, jer biste onda morali otići sa sveta. Napisao sam vam u stvari da se ne mešate sa onim koji se brat zove, a bludnik je, ili gramžljiv, ili idolopoklonik, ili opadač, ili pijanica, ili razbojnik; sa takvima nemojte ni jesti. Zašto, najzad, da ja sudim onima koji su napolju? Zar vi ne sudite onima koji su unutra? A Bog će suditi onima koji su napolju. Uklonite zloga iz svoje sredine. (1. Korinćanima 5,3-13)

Izgradnja zajednice zahteva poniznost

Egocentričnost, samozadovoljstvo i tvrdoglav ponos uništavaju zajednicu brže od bilo čega drugoga. Ponos podiže zidove, a poniznost gradi mostove među ljudima. Poniznost je ulje za izglačavanje i izmirenje odnosa. Zbog toga Sveto pismo kaže: A svi se jedan prema drugom opašite smernošću (1. Petrova 5,5b). Smernost je ono u šta trebamo da opašemo zajedništvo.

Ostatak stiha kaže: …jer "Bog se suprotstavlja oholima, a poniznima daje blagodat" (1. Petrova 5,5). Ovo je drugi razlog zbog koga treba da budemo ponizni: Ponos sprečava da Božja blagodat uđe u naša srca, a bez nje ne možemo da rastemo, da se menjamo i pomažemo drugima. Mi primamo Božju blagodat poniznim priznanjem da nam je potrebna. Biblija nas uči da kada god smo oholi, mi se suprotstavljamo Bogu! To je nerazuman i opasan način života.

Poniznost možemo da razvijemo na veoma praktičan način: priznanjem svojih slabosti, strpljivošću prema slabostima drugih i spremnošću da se ispravljamo. Apostol Pavle nas savetuje: Među sobom budite jednomišljenici; ne smerajte visoke stvari, nego dajte da vas povede ono što je ponizno. Sami sebe ne smatrajte mudrima (Rimljanima 12,16). Hrišćanima u Filipima je pisao: Ne činite ništa iz nadmetanja ili iz sujetnog častoljublja, nego u poniznosti smatrajte jedan drugoga većim od sebe, ne gledajte svako samo na svoje, nego svako neka gleda na ono što se drugih tiče (Filipljanima 2,3-4).

Poniznost ne znači da manje mislimo o sebi, već da mislimo manje na sebe. Poniznost je kada mislimo više na druge. Ponizni ljudi su toliko usredsređeni u razmišljanju na služenje drugima, da ne razmišljaju o sebi.

Izgradnja zajednice

zahteva da imamo obzira prema drugima

Imati obzir prema drugima je poštovanje naših različitosti, vodeći računa o osećanjima drugih i strpljivost prema onima koji nas nerviraju. Sveto pismo nam kaže: Svaki od nas neka se trudi da bližnjeg zadovolji - na dobro i za nazidanje (Rimljanima 15,2). Apostol Pavle je poručio Titu da Božji ljudi: da ne hule ni na koga, da se ne svađaju, da budu pravični pokazujući svaku blagost prema svima ljudima (Titu 3,2).

U svakoj crkvi i u svakoj maloj grupi uvek postoji bar jedna 'teška' (ili 'ćoškasta') osoba, a često i više od jedne. Ove osobe možda imaju posebne emotivne potrebe, duboku nesigurnost, ponašaju se tako što iritiraju druge ili su jednostavno nedruželjubivi. Neki takve ljude zovu "Osobe koje zahtevaju posebnu milost".

Bog nam ih daje kako bismo i mi i oni imali koristi. Te osobe nam pružaju mogućnost za rast i ispit su za naše zajedništvo: Da li ćemo se prema njima odnositi kao prema braći i sestrama s poštovanjem?

U porodici se prihvatanje ne zasniva na lepoti i pameti. Ono se zasniva na činjenici da pripadamo jedni drugima. Mi branimo i štitimo članove naše porodice. Član porodice može da bude malo mentalno zaostao, ali je još uvek jedan od nas. Na isti način, Biblija nas uči: Volite jedan drugog u bratskoj ljubavi, u uvažavanju svako neka stavlja drugog ispred sebe (Rimljanima 12,10).

Istina je da svi mi imamo nekoga ko nas nervira. Međutim, zajednica nema ništa s time kako se mi međusobno nadopunjujemo. Osnova za našu zajednicu je naša zajednica sa Bogom i zbog toga smo Božja porodica!

Jedna od ključnih stvari kako možemo imati obzira jedni prema drugima je da shvatimo odakle ljudi dolaze. Da vidimo njihovu prošlost. Kada shvatimo šta su u prošlosti naučili o zajedništvu, lakše ćemo ih razumeti. Umesto da razmišljamo koliko još imaju da uče o zajedništvu, bolje je da vidimo koliko su već napredovali u odnosu na ono što su ranije iskusili u životu.

Druga stvar je da ne osuđujemo druge zbog njihovih sumnji. Činjenica da se vi nečega ne plašite ne znači da su njihovi strahovi neopravdani. Prava zajednica je ona u kojoj ljudi znaju da mogu slobodno da podele svoje sumnje i strahove bez straha da će biti osuđeni zbog toga.

Izgradnja zajednice zahteva poverenje

Samo u bezbednom okruženju stvarnog prihvatanja i poverenja, ljudi će podeliti ono što ih boli, svoje potrebe ili greške. Poverenje ne znači da ćete ćutati kada vidite da vaš brat ili sestra srljaju u greh. To znači da ono o čemu ste govorili u vašoj grupi ostaje unutar te grupe, i da se ta grupa mora s time suočiti bez širenja glasina okolo.

Bog mrzi ogovaranje. Posebno kada se ono izlaže u obliku „molitvene potrebe“ za nekog drugog. Bog kaže: Opak čovek zameće svađu, a opadač razdvaja glavne (najbolje) prijatelje (Priče 16,28). Ogovaranje uvek nanosi bol i podele, uništava prijateljstva, i Bog nam jasno ukazuje da se moramo suprotstaviti onima koji donose podelu među hrišćanima. Oni će možda pobesneti i uvređeni napustiti našu grupu ili crkvu ukoliko im se suprotstavite na njihovom putu podele, ali zajedništvo cele crkve je mnogo važnije od bilo kog pojedinca.

Izgradnja zajednice zahteva učestalost

Moramo imati česte, redovne kontakte s članovima naše crkve ukoliko želimo da imamo zajedništvo. To iziskuje vreme. Sveto pismo nam kaže: i pazimo na to da jedan drugoga podstičemo na ljubav i dobra dela, da ne ostavljamo svoje skupštine, kao što neki imaju običaj, nego da bodrimo jedan drugoga… (Jevrejima 10,24-25) Mi moramo razviti naviku da viđamo jedni druge. Navika je nešto što se dešava često, a ne nešto što se dešava s vremena na vreme. Mi moramo da provedemo vreme s ljudima - puno vremena - da bismo izgradili duboko zajedništvo. To je razlog zbog koga je u mnogim crkvama zajedništvo dosta slabo. Mi ne provodimo dovoljno vremena zajedno. A i ono vreme koje zajedno provedemo je obično vreme kada slušamo dok neko priča.

Zajednica nije sagrađena na udobnosti ("okupićemo se kada meni to odgovara") već na uverenju da su mi drugi potrebni kako bih ostao duhovno zdrav. Ukoliko želimo da izgradimo zdravu zajednicu, onda moramo da dolazimo na zajedničke sastanke čak i onda kada nam to ne odgovara, jer verujemo da je to veoma važno. Prvi hrišćani su se okupljali svakoga dana. Sveto pismo kaže: Svakodnevno su bili stalno i jednodušno u hramu, lomili su hleb po kućama, primali su hranu s radošću i prosta srca, hvaleći Boga i uživajući ljubav svega naroda. (Dela 2,46-47a) Zajednica zahteva vreme.

Ukoliko ste član male grupe ili razreda, pozivam vas da napravite zavet koji obuhvata devet karakteristika biblijskog zajedništva: podelićemo jedni sa drugima ono što zaista osećamo; ohrabrivaćemo jedni druge; pomagaćemo jedni drugima; opraštaćemo jedni drugima; govorićemo istinu u ljubavi; priznaćemo svoje slabosti; poštovaćemo naše različitosti; nećemo ogovarati i neka nam zajedništvo bude prioritet.

Kada pogledamo ovu listu osobina ili karakteristika, postaće nam jasno zbog čega je pravo zajedništvo veoma retko. To znači odbaciti svoju samocentričnost i nezavisnost da bismo počeli da zavisimo jedni o drugima. Međutim, korist od deljenja zajedničkog života u mnogome nadmašuje ovu cenu, i priprema nas za nebo.

Sa engleskog preveo: Draško Đenović.

Rick Waren, THE PURPOSE DRIVEN LIFE: What on Earth Am I Here For? (Zondervan, Grand Rapids, MI, 2002) chapter 19.

Ovo je 19. poglavlje iz knjige The Purpose Driven Life. Knjiga ima 40 poglavlja i predviđena je da pojedinac samostalno ili u grupi svakodnevno čita po jedno poglavlje u nadi da će nakon tih 40 dana postati stabilniji vernik.

^vrh

STRAH BOŽIJI

- Jelena Dir

Strah se ubraja u osnovna ljudska osećanja i u službi je samoodržanja. On utiče na naše ponašanje štiteći nas od svega što bi moglo da nam naudi, ili nam dovede život u opasnost; recimo, strah od mraka, strah od visine, strah od divljih životinja, ili nepoznatih ljudi nas sprečava da činimo bilo šta što je nesmotreno.

Nekontrolisan užas koji ponekad obuzima ljude, a ide protiv zdravog razuma je fobija i izraz je nezdravog straha. Recimo, neki ljude hvata panika kada se nađu u zatvorenom prostoru, ili se užasavaju insekata...

Postoji i duh straha koji čini da neki ljudi vide i čuju i ono što drugi ne čuju i ne vide.

Nasuprot ovim strahovima postoji strah koji ne samo da nije nezdrav, već je i ključ uspeha u životu vernih. Reč je o strahu Gospodnjem.

Šta je strah Božji?

Pismo upućuje da roditelje treba poštovati (Ef. 6:2), ali i bojati ih se (3. Moj. 19:3; Jev. 12:9). Isto tako, najveća zapovest nas uči da ljubimo Boga (Mk. 12:30), ali zapoveđeno je i da Ga se bojimo (1. Pet. 2:17).

Međutim, strah Gospodnji nije užas koji parališe čoveka, već izvor snage koja daje podstrek vernoj osobi da živi bogougodnim životom.

Strah je Gospodnji mržnja na zlo. (Pri. 8:13)

Strahom Gospodnjim uklanja se čovek oda zla. (Pri. 16:6, Vidi i Jev. 12:28)

Bog dođe da vas iskuša i da vam pred očima bude strah Njegov da ne biste grešili. (2. Moj. 20:20)

On proizilazi iz saznanja da nas Bog u svakom trenutku vidi i čuje, da živimo u prisutnosti Onoga pred kojim je sve golo i otkriveno.

Možda bi najbolji način za opis straha Božjeg bio u reči "divljenje" kojim iskazujemo svoju reakciju prema Božjem veličanstvu, svetosti i sili.

Druga reč je "poštovanje". Kada nam Bog otkrije sebe jedini ispravan odgovor na to otkrivenje jeste duboko poštovanje sa kojim Mu prilazimo. Pored toga, tu su ljubav, obožavanje, pokornost, poniznost i pouzdanje što je direktan i jasan pokazatelj Božjeg straha u srcu verne osobe.

Sada, dakle, Izrailju, šta ište od tebe Gospod Bog tvoj, osim da se bojiš Gospoda Boga svog, da hodiš po svim putevima Njegovim i da Ga ljubiš i služiš Gospodu Bogu svom iz sveg srca svog i iz sve duše svoje. (5. Moj. 10:12)

Dakle, strah Gospodnji je bogobojazan, strahopoštovanje koje prati veru.

Ko hodi pravo, boji se Gospoda; a ko je opak na svojim putevima, prezire Ga. (Pri. 14:2)

Šta strah Božji nije?

Da bi smo bolje razumeli šta je strah Gospodnji potrebno je da razumemo i šta taj strah nije.

Najpre, to nije prirodan strah koji se može doživeti kada smo u određenoj situaciji u kojoj nam je na primer, život u opasnosti: iznenadan zemljotres, saznanje o smrtnoj bolesti i tome slično.

Dalje, strah Gospodnji nije strah koji dolazi od čoveka. Štaviše, on nas oslobađa od ljudskog straha omogućavajući nam da pokažemo čast i poštovanje prema Bogu. Takođe, strah Božji nije prouzrokovan demonskim silama kao što je duh straha. Strah koji muči nije od Boga i za takav strah nema mesta u životu hrišćanina. Najbolji lek, ili da kažemo izgonitelj takvoga straha je strah Božji.

Kako se stiče strah Božji?

Strah Gospodnji je preduslov, temelj za znanje,

Početak je mudrosti (treba: znanja) strah Gospodnji. (Pro. 1:7)

On je početak mudrosti,

Početak je mudrosti strah Gospodnji. (Ps. 111:10)

Ali i njen učitelj,

Strah je Gospodnji nastava k mudrosti. (Pri. 15:33)

Štaviše, on je sama mudrost, njeno srce, suština,

Strah je Božji mudrost. (Jov 28:28)

Strah Božji se uči. Ključ je poslušnost.

Hodite, djeco, poslušajte me; naučiću vas strahu Gospodnjemu. (Ps. 34:11)

Međutim, to nije samo slušanje pobožne pouke koja uči pravednom i poštenom životu, već i poslušnost koja se ogleda u vladanju, rečima i životu saglasnom toj pouci.

Koji čovek želi život, ljubi dane da bi video dobro? Ustavljaj jezik svoj oda zla, i usta svoja od prevarne reči. Kloni se oda zla, i čini dobro, traži mir i idi za njim. (Ps. 34:12-14)

Konkretno, prvi pokazatelj da je osoba ispunjena strahom Božjim jeste način na koji se izražava. Upitajmo se da li način kojim govorimo izražava strah Božji u našim životima, ili smo ponekad arogantni, cinični, zajedljivi, nestrpljivi? Ili, jesmo li nevoljni da prihvatimo korekciju? Ako je tako znajmo da to nije strah Božji u nama.

Pored slušanja pobožne pouke, čitanje Biblije je veoma važno da bi se učili strahu Božjem,

Neka prepiše sebi u knjigu ovaj zakon od sveštenika Levita; I neka ga drži kod sebe i neka ga čita dok je živ, da se uči bojati se Gospoda Boga svog... (5. Moj. 17:18-19)

Strahu se učimo i kada sprovodimo u život ono što slušamo i čitamo,

A ovo su zapovesti i uredbe i zakoni, koje Gospod Bog vaš zapovedi da vas učim da ih tvorite u zemlji u koju idete da je nasledite, (5. Moj. 6:1-2)

Da bi se bojao Gospoda Boga svog držeći sve uredbe Njegove i zapovesti Njegove... (5. Moj. 31:11-12)

Takođe, manifestacije Božje prisutnosti među vernima kroz ispunjene molitve, duhovne darove, čuda i isceljenja kada su pravilno shvaćena i primljena u poniznosti srca vode ka strahu Božjem i snaže ga.

Važnost straha Božjeg

U čemu se sastoji važnost straha Gospodnjeg u našim životima? Zbog čega je bitno da ga izaberemo? Pre svega on je izvor života,

Strah je Gospodnji izvor životu da se čovek sačuva od prugala smrtnih. (Pri. 14:27)

On donosi zdravlje i snagu onima koji ga poseduju,

Boj se Gospoda i uklanjaj se oda zla. To će biti zdravlje pupku tvojemu i zaljevanje kostima tvojim. (Pri. 3:7-8)

I produžava život,

Strah Gospodnji dodaje dane, a bezbožnicima se godine prekraćuju. (Pro. 10:27)

Posedovanjem straha Božjeg posedujemo i mudrost Božiju, a time čuvamo svoje duše od pogibli - smrti.

Ako želimo da živimo, na nama je da odlučimo da li ćemo prihvatiti strah Božji ili ne. On nas zasigurno neće primoravati, ali će se zato u slučaju da odbijemo Njegov strah i On odbiti od nas. Nemojmo se iznenaditi, ako nas ne usliši u teškim vremenima ispunjenim raznim mukama čak i kada tražimo Njegovu pomoć. Ozbiljno shvatimo da svojim izborom Mu dajemo mogućnost da se ili približi!, ili udalji od nas što će na ovaj, ili onaj način imati posledice u našim životima.

Nego odbaciste svaki svjet moj, i karanja mojega ne htjeste primiti; Zato ću se i ja smijati vašoj nevolji, rugaću se kada dođe čega se bojite; Kad kao pustoš dođe čega se bojite, i pogibao vaša kao oluja kada dođe, kad navali na vas nevolja i muka. Tada će me zvati, ali se neću odazvati; rano će tražiti, ali me neće naći. Jer mrziše na znanje, i straha Gospodnjega ne izabraše; Ne pristaše na moj svjet, i preziraše sva karanja moja. Za to će jesti plod od putova svojih, i nasitiće se savjeta svojih. (Pri. 1:25-29)

Ne treba da se uzdamo u svoju sopstvenu mudrost. Ako u svom samopouzdanju mislimo da imamo sve moguće odgovore, takav stav ne ostavlja mesta za Božji strah. Ne možemo biti u zajednici sa zlom i imati strah od Gospoda. Ne možemo kombinovati greh sa strahom Božjim.

Strah Božji je nazvan blagom što ukazuje na njegovu ogromnu vrednost i poziva nas da ga budno čuvamo u svojim srcima.

Strah Gospodnji biće blago tvoje. (Isa. 33:6)

On ne sme postati nebitan i zanemaren već treba da je uvek prisutan u našim životima.

Budi u strahu Gospodnjem vazda. (Pri. 23:17)

Moramo se odlučiti koje će od ova dva ispuniti naš život: strah Božji, ili stvari u kojima je prisutan greh i zlo.

Gospod Isus Hrist i heroji vere

Svi heroji vere u Svetom Pismu su bili ljudi i žene koji su posedovali strah Božji. Avram se bojao Gospoda (1. Moj. 20:11). Jakov naziva Boga Bogom Avramovim i strahom Isakovim. Konkretno značenje je: Isak se bojao - Boga.

Bog oca mojega, Bog Avramov, i strah Isakov... (1. Moj. 31:42)

Jov, Samuilo, David, ...svi proroci su živeli životom vere. Prava vera je propraćena strahopoštovanjem i svetošću koja je njime podstaknuta.

Da očistimo sebe od svake poganštine tela i duha, i da tvorimo svetinju u strahu Božijem. (2. Kor. 7:1)

Gospod Isus je najveći i najbolji primer života koji karakteriše prisutnost straha Gospodnjeg. Isaija govori o pomazanju Duga Svetog koje će pratiti obećanog Mesiju - Hrista i opisuje sedam aspekata Duha koji će počivati na njemu:

Ali će izaći šibljika iz stabla Jesejeva, i izdanak iz korijena njegova ‚izniknuće. I na njemu će počivati duh Gospodnji, duh mudrosti i razuma, duh savjeta i sile, duh znanja i straha Gospodnjega. (Isa. 11:1-2)

Vidimo da sedmi, poslednji vid tog pomazanja jeste duh straha Božjeg.

Ako je na Mesiji i Gospodu počivao strah Božji da bi mogao da ispuni svoju ulogu Izbavitelja i Spasitelja, koliko je tek nama taj strah još više potreban da bi smo odbacili greh i zlo kako bi mogli da pravedno i pošteno i u svetosti i u miru živimo pred Bogom?

^vrh

misaone refleksije

PRIORITETI

- Eva von Thiele-Winckler

Nije najvažnija moja lična sreća, već da učinim druge srećnima.

Nije najvažnije biti voljen, već da se vole drugi i bude se na blagoslov drugima.

Nije najvažnije uživati, već umeti podeliti to što imaš sa drugima.

Nije važno da li će nešto biti urađeno po mome, već spremnost odreći se sebe.

Nije najvažnije naći svoj život, već umeti ga izgubiti.

Nije najvažnije ispunjenje mojih zadovoljstava, već znati uživati u tuđim zadovoljstvima.

Nije važno da li Bog ispunjava moju volju, već da li ja ispunjavam Njegovu.

Nije važno koliko dugo ću živeti, već da li imam ispunjen život.

Nije važno šta ljudi misle ili pričaju o meni, već šta Bog misli o meni.

Nije važno šta i koliko radim, već kako i zašto to radim.

Nije važno puno znati, već da to šta znam stavim u praksu.

Nije važan moj spoljašnji izgled, već moj karakter.

Nije najvažnije izbeći patnje, već umeti požnjeti blagoslov iz patnji.

Nije važno kada i kako ću umreti, već da li sam danas spremna da se susretnem sa Bogom.

BOG MOŽE UPOTREBITI BAŠ SVAKOGA

- nepoznati autor

Možda se ponekad pitaš zašto je Bog baš tebe izabrao da nešto uradiš za Njega? Postoji mnogo razloga zbog kojih je Bog pozvao tebe ili mene, ili nekog drugog. Treba da znamo da Bog ne čeka na nas da postanemo super savršeni, i da tek onda nas pozove da mu služimo. Pomisli samo na sve one koje je Bog pozvao i upotrebio:

- Avram je slagao.

- Sara je ismevala Božije obećanje.

- Mojsije je mucao.

- David je od oružja imao samo praćku.

- Jovan Marko je bio odbačen od apostola Pavla.

- Timotej je imao čir na želudcu.

- Osijina žena je bila prostitutka.

- Jakov je varao.

- David je počinio preljubu.

- Solomun je bio isuviše bogat.

- Isus je bio veoma siromašan.

- Avram je bio veoma star.

- David je bio veoma mlad.

- Lazar je bio mrtav.

- Mojsije je bio ubica.

- Jona je bežao od Boga.

- Marija (Mojsijeva sestra) je ogovarala.

- Gideon je bio pun sumnje.

- Jeremija je bio vrlo depresivan i sklon samoubistvu.

- Marta je bila mnogo zabrinuta.

- Mojsije je bio sklon da brzo plane.

Bog nije poput nekog šefa koji bi na svaku našu grešku izručio vatru i kamenje na nas. Bog je poput oca, koji dobro poznaje svoje dete i zna sve njegove mane i slabosti. Ali, uvek mu pomaže da ih pobedi i prevaziđe, oprašta naše pogreške i pomaže nam da ih ispravimo.

Đavo nam uvek govori: "Da nismo vredni, da smo loši!" Ali, Isus njemu na to uvek odgovara: "Pa, šta? JA JESAM." Đavo nas uvek tera da gledamo unazad, na naše greške. Dok nam Bog uvek pogled usmerava natrag na Hristov krst na Golgoti.

Ukoliko još uvek misliš, da tebe Bog ne može upotrebiti, ti si onda baš sada više nego spreman da budeš upotrebljen od Boga!

VODA, VATRA I KAMENJE

NE MOGU ZAUSTAVITI EVANĐELJE

- Friday Fax 2004 Issue 37, 24 September

"G.S., jedan od naših saradnika posetio je neka zabačena egipatska sela, da bi u njima propovedao Evanđelje," izveštava "Ziel 19", informator Švajcarske misijske crkve (Schweizer Missionsgemeinde, Swiss Missions Church). "Ponekad bi odlučio da u jednom danu propoveda u tri sela. Preživeo je i borio se sa mnogim poteškoćama, ali nije mu bilo teško, jer je znao da je to njegov poziv od Boga. On piše: 'Gospod mi je stavio na srce 12 novih sela u provinciji Asiut, i ja sam krenuo da ih posetim, bez obzira na svo protivljenje sa kojim sam se usput suočavao. Verovao sam da su vrata otvorena, u što sam se i uverio kada sam stigao u ta sela. Na primer, ljudi iz sela E.T. su na put stavili barikade, da bi sprečili moje putovanje. Kada sam se približio barikadi, zapalili su je. A ja sam samo tamo stajao i molio se. Kada se vatra konačno ugasila, ja sam pregazio preko pepela i nastavio svoj put, dok su se seljaci povukli, nisu me napali. Mogao sam slobodno da propovedam a mnogi su se okupili da čuju Reč Božiju. U selu E.E. su preusmerili vodu na put i poplavili ga da ne bi mogao ići dalje. Ja sam opet čekao i molio. Molio sam stihove iz Isaije 43:2: Kad pođeš preko vode, ja ću biti s tobom, ili preko reka, neće te potopiti; kad pođeš kroz oganj, nećeš izgoreti i neće te plamen opaliti. Za malo vremena voda se povukla, a nestali su i ljudi koji su mi hteli zlo. Ponovo sam naišao na ljude u selu, koji su bili više nego otvoreni za Evanđelje. Na putu za sledeće selo, sledili su me neki besni (fanatični) ljudi i neprestano me psovali i dobacivali mi, pokušavali su da mi preseku put i zaustave moja kola. Nisu uspeli u svojim namerama. Na putu u sledeće selo doživeo sam najveću opasnost. Seljaci su pokušali da me kamenuju, bacali su kamenje, ali ja sam ostao potpuno nepovređen. Osećao sam kao da oko mene postoji neki nevidljivi štit. U selu tih seljaka desila su se mnoga isceljenja i oslobođenja od zlih duhova. Evanđelje Isusa Hrista, i danas menja ljudske živote, promenilo je mnoge u tim selima koje sam posetio i koje nastavljam redovno da posećujem.'" (Izvor: G.S. in Ziel 19, Schweizerische Missionsgemeinde, Josefstr. 206, 8005 Zurich, Switzerland)

BUDISTA PRONAŠAO ISUSA U KOMI

- Friday Fax 2004 Issue 37, 24 September

"Ja radim u bolnici gde leže veoma bolesni pacijenti, oni koji umiru," piše Ahna Miler (Eva-E. Müller-de Ahna) iz Minhena (Nemačka). "Veoma često prisustvujem, umiranju nekih pacijenata, često svedočim o Bogu i pacijentima i osoblju bolnice. Upravo sam pročitala jednu dobru knjigu (George Ritchie, Return from Tomorrow). Autor ove knjige je bio umro u jednoj poljskoj bolnici, kada mu je bilo 20 godina. Njegovo telo je bilo odvezeno u mrtvačnicu, ali, tamo kada se povratio u život, doktori su ostali u čudu.

Tokom svog odsustva iz tela on je iskusio mnoge divne stvari, pa čak se i susreo sa Isusom. Kada sam sve ispričala svojoj koleginici sa kojom radim, ona mi je ispričala o jednom sličnom slučaju: Njen ujak, kao i njegov otac su budisti. Onda jednoga dana njen ujak je doživeo srčani udar i bio je smešten u minhensku bolnicu na intenzivnu negu. Kada se konačno probudio iz kome, on je neprestano pokazivao prstom na krst koji je bio obešen na suprotnom zidu sobe. Bolničarka ga je pitala, ako mu taj krst smeta, pošto je znala da je budista, da će ga ona skinuti. On je odrično klimnuo glavom, ali je nastavio i dalje da gleda i pokazuje na njega. Kada se konačno toliko oporavio da je mogao da govori, rekao je, da se za vreme svoje kome sreo sa Isusom. Isus mu je rekao da će se probuditi iz kome i živeti još 14 dana posle toga, da treba da se krsti i da će ga čekati. Pacijent je zahtevao da odmah bude kršten, i umro tačno 14 dana od kako je bio izašao iz kome. (Izvor: Eva-E. Müller-de Ahna in GGE Deutschland, September 2004, www.gge-online.de)

^vrh

Smešna strana...

PET DINARA

Jedan propovednik je bio pozvan u jednu malu seosku crkvu da propoveda. Sa sobom je poveo svog sedmogodišnjeg sina. Kada su ušli u crkvu, pored ulaznih vrata u salu stajala je kutija sa natpisom, "za propovednika". Propovednik je zavukao ruku u džep i ubacio unutra pet dinara.

Kada je bogosluženje bilo završeno, jedan od đakona je uzeo kutiju "za propovednika" otvorio je i iz nje istresao novčić od pet dinara, a zatim ga dao propovedniku. Videvši dečak poviče svome tati: "Tata, da si više ubacio unutra, sada bi smo više dobili!"

ŠTA ĆE DA ISPADNE?

Mlada majka je rešila da svoju ćerkicu nauči o davanju Bogu. Odnela ju je do kutije za priloge u crkvi, dala joj je novčić i pričala joj kako treba da ga stavi unutra. Mala devojčica je sve to pažljivo slušala i zapitala majku: "A, šta će da se desi kada ubacim novčić? Hoće li iz kutije da ispadnu žvake ili lizalica?"

PROPOVEDNIČKE MUKE

Kada spremiš svoju propoved u vidu beleški na papiru, onda ti kažu: "Ti čitaš sa papira, ti nisi vođen Duhom Svetim ili ti ne slušaš Boga." A kada izađeš da propovedaš bez beleški na papiru, onda ti kažu: "Da, propovedaš potpuno nepripremljen."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 26 / 2005.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Duhovni zamor - Petr Veđura

* Podsticaj za uplašene - "Borba za dušu"

* Žan Kalvin - James C. Hefley

* Obnoviti prekinute odnose - Rick Waren

* Uloga roditelja - Jelena Dir

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Dužan sam i Grcima i divljacima, i mudrima i nerazumnima. Zato, od moje strane, gotov sam i vama u Rimu propovedati jevanđelje." (Rim. 1:14-15)

Apostol Pavle je sebe video kao čoveka pod obavezom. On za sebe kaže: "Ja sam dužnik." On je bio čovek čije je srce tugovalo i bilo zabrinuto nad sudbinom izgubljenih duša. Cela poslanica Rimljanima odiše ovim njegovim bolom i zabrinutošću (Vidi Rim. 10:1ss). Pavle je živeo u stalnoj svesnosti svoje obaveze pred Bogom, i zato on sebe naziva dužnikom, osobom koja duguje drugima - da propoveda Evanđelje.

Mi, kao Hristovi sledbenici, ne bi trebalo o sebi da mislimo ništa manje od apostola Pavla. Pred nama je ista obaveza i dug - propovedanja Evanđelja (Mat. 28:19-20). A da li se osećamo ovakvim dužnicima? Ili smo ovaj naš dug preformulisali u mnoge najčešće uzaludne crkvene aktivnosti, koje nam ni malo ne povećavaju bogatstvo u nebu, i nemao ni vremena ni volje ni želje da ispunimo svoje prvo dugovanje. Propovednik Čarls Spurdžen je izrekao jednu veoma ozbiljnu izjavu, nad kojom se valja zamisliti. "Ako u tebi nema želje da se drugi spasu, onda ni ti sam nisi spašen, u to budi siguran." Zar nas ove reči ne nateraju da malo svi preispitamo se?

Apostol Pavle je izgarao od želje da svojim propovedanjem i svedočenjem donese spasenje drugima. Znao je da je to prva i najveća želja u Božijem srcu, znao je da je to njegova prva i najvažnija dužnost kao apostola i hrišćanina, i zato sebe naziva "dužnikom drugima".

Dragi naši čitaoci,

dozvolite nam da za Vas parafraziramo i aktualiziramo stihove iz poslanice Rimljanima, i to na sledeći način: "Dužan sam i rodbini i prijateljima, i komšijama i poznanicima. Zato, spreman sam da svima u mom gradu propovedam Jevanđelje."

Da li se sada osećate makar malo više "dužnima". Ako "da", onda nam je baš drago zbog toga...

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DUHOVNI ZAMOR

- Petr Vađura

"Imam osećaj da je crkva u krizi," rekla mi je jednom sestra X. "Otkud ti to?" pitao sam je. "Imam osećaj da je za ljude dolaženje u crkvu postala rutina, koju samo odrađuju. Niko više ne želi da se moli, a na biblijske časove dolazi sve manje ljudi. Ljudi se uopšte ne interesuju jedan za drugog. Ne govore jedan drugom svedočanstva - a takođe, već odavno nije došao niko nov iz sveta da bi se obratio."

Bilo je toga mnogo više. Trudio sam se da umirim sestru X, ali znakove neke vrste duhovnog zamora sam u crkvi i ja primetio. Najgore od svega je bilo što sam ih primetio i kod sestre X, i kod sebe.

Šta je to - duhovni zamor? U Bibliji ovu reč nećemo naći. Moramo sami da je objasnimo. To je već uradila sestra X, dok je govorila o svojim zapažanjima u crkvi. Može se reći da je to nekakav osećaj mlakosti i nedostatka oduševljenja. Šta je uopšte uzrok ovog osećanja?

Pre svega moramo pronaći uzrok stvarnog duhovnog pada. Taj uzrok jeste greh. Greh me uvek odvaja od svesti o Božjoj blizini. Greh stvara barijeru između mene i drugih ljudi. Greh je razlog mog nemira. Koji greh? Svaki greh. Laž, zloba, stvari koje nisu oproštene, prevara, prljave misli, lenjost, nezasitnost, ogovaranje, bezobzirnost, nepoštovanje roditelja i starijih ljudi... Greh treba ispovediti i odbaciti. Opravdavati se za loše delo a istovremeno u sebi podgrevati zle misli nije odbacivanje greha.

Hteo bi da malo analiziram i druge razloge duhovnog zamora. Počeću sa pitanjem: Da li je ovaj osećaj duhovnog zamora stvarno uvek i duhovna stvar? Mislim da nije. Njegov uzrok je u duševnoj, a ne u duhovnoj oblasti. Nemojmo zaboravljati da smo kao bića sa dušom skloni promeni raspoloženja. Promena raspoloženja može prouzrokovati osećaj da se promenio i moj duhovni odnos.

Navešću primer. Postoje trenuci kada je oko nas puno ljudi, koje volimo i koji vole nas. To su mladi ljudi, hrišćani, veseli i bezbrižni. Već sam kontakt sa njima nas inspiriše i daje nam polet. Usred takve grupe ljudi se molimo, zajedno evangeliziramo i Gospod nam je tako blizu! Međutim, život donosi promene. Takva promena može biti završetak studija, svadba i posledično roditeljstvo, preseljenje, ili novo zaposlenje. Okruženje oko nas se menja. Odjednom nestaju oni ljudi, koji su nas ispunjavali radošću svojom prisutnošću, koji su nas inspirisali za "duhovni trud", i ostajemo sami. I upravo tada dolazi osećaj slabosti i nevere. Više ne osećamo zajedništvo i radost zbog blizine dragih ljudi. Padamo kao u provaliju. I još gora stvar - menja se i naš duhovni život. Molitva prestaje da bude naša uteha. Molimo se i dalje, ali ne znamo da li to ima nekakvu vrednost. Nemamo volje za čitanjem Biblije. Ne znamo kako prići ljudima i ponuditi im Hrista. Osećamo se kao bogalji. Vremenom pokušavamo situaciju da promenimo. U sebi mislimo da smo samo u krizi. Istražujemo da li ima u našem životu greha. Nešto pronađemo i odbacimo, ali se opet ništa ne menja. I onda postepeno počnemo prazninu da ispunjavamo raznim časopisima, televizijom, muzikom, sportom, radom, porodicom... Razmišljaćemo samo o tome šta treba da uradimo, i postepeno možemo izgubiti samopouzdanje, ali i pouzdanje u Boga.

To je jedna od mogućnosti kako doći u osećanje "duhovnog zamora". Postoje i druge mogućnosti: starost, bolest... Za sve je zajednička tačka to, što unutrašnje duhovno raspoloženje biva oblikovano našim spoljašnjim okolnostima. Drugim rečima, živimo duševno a ne duhovno. Ako je duša na bilo koji način ožalošćena, ranjena, uznemirena, ili čak u apatiji, mi imamo osećaj duhovne praznine, umora i mlakosti.

Da li postoji rešenje? Po meni samo jedno jedino: svesno i trajno graditi svoj sopstveni odnos sa Bogom. Počnimo u svom hrišćanstvu da budemo zdravo nezavisni od drugih ljudi. Shvatimo da na prvom mestu mora biti moj lični odnos sa Bogom. Njega ne može da posreduje ni propovednik, ni crkva, ni grupa hrišćana. Odnos sa Bogom se postepeno formira čitanjem Biblije, molitvom, iskustvima i doživljajima. Nikad nemojmo taj odnos poistovećivati sa odnosom sa drugim ljudima. Zajedništvo sa drugim hrišćanima će mi pružiti dobar osećaj, ali to nema ničeg zajedničkog sa odnosom prema Bogu. Pokušajmo u trenucima euforije sami sebi reći: "Sa odlaskom tih ljudi jednom iz mog života nestaće i dobar osećaj; da li posle toga sledi duhovni zamor?" Jedina zaštita jeste da naučimo da budemo sami sa Bogom i tada, dok je oko nas mnogo ljudi i kada život ne izgleda predivno.

Jako je korisno naučiti da se spreči neprestano ispitivanje i analiziranje sopstvenih osećanja, a naročito osećanja bezvrednosti. I kada nam se takve misli "prosto guraju", treba se u mislima orjentisati samo na Boga. Jer samo On, živi Bog, može doneti duši olakšanje. Zato je jako važno biti sa Njim i davati Mu dovoljno prostora i u mislima i u životu. Naučimo da više pevamo Bogu, više o Njemu mislimo, više razmišljamo o Njegovom delu na zemlji i za nas same.

Sledeći uzrok nastanka osećanja duhovnog zamora jesu lažna mišljenja ili predrasude. Setimo se kako je sestra X okarakterisala crkvu: ljudi ništa ne rade i ne idu nikuda. Iz toga proizilazi da ona očekuje da će nešto raditi i nekuda odlaziti. Kako je došla na tu ideju? Da li je to pronašla u Bibliji? Sigurno da ne, to je neko njeno mišljenje kako treba da izgleda ispravna hrišćanska zajednica. Takođe, i ja mogu osećati duhovni zamor, ako se smanji moja molitvena aktivnost, ili ako prestanem 5 puta nedeljno da odlazim u crkvu. Gde je zapisano koliko toga treba dnevno hrišćan da "odradi" moleći, čitajući ili radeći? Ne želim da branim duhovnu lenjost, samo želim da ispitam odakle potiču naša razmišljanja o tome kako treba da izgleda ispravno hrišćanstvo.

Besmislica je napraviti od napr. Džordža Milera prototip ispravnog hrišćana. Miler je bio čovek sa neobično jakom voljom, bez sentimenta, čak previše jakom. Skoro ni jedan hrišćan od onih koje poznajem nije takav. Njegova svedočanstva su pisana na kraju njegovog života, tada je imao dovoljno vremena, i nije više imao porodične obaveze. Očekivati od svakog hrišćana da će imati veru poput Milera, ili da će se moliti kao on, jeste stavljanje jarma koje ljudi nisu sposobni da nose. Odbacimo lažna mišljenja o tome koliko sati treba da provedemo u molitvi i koliko biblijskih stihova treba dnevno da pročitamo. Odbacimo jednom zauvek iluziju o tome koliko snažan treba da bude "ispravan hrišćanin". Odbacimo iluzije o tome kako treba da izgleda duhovno partnerstvo duhovnih ljudi. Prestanimo od majki male dece automatski očekivati da će svakodnevno naći vremena za čitanje Biblije i molitvu. Za jednu to nije problem, dok druga to i pored najveće volje ne uspeva. Da li je to možda mlaka hrišćanka u krizi? Nikako. Prestanimo u svojim životima očekivati nešto, što u njemu ne može da bude, zato što smo potpuno drugačiji od onih prema kojima smo svoje iluzije stvorili. Odbacimo i lažne iluzije o crkvi. Nemojmo od nje tražiti nešto što nam ne može dati. Crkva nije ona koja pruža dobra osećanja i prijatne doživljaje. Crkva jeste mesto koje nudi zajedništvo, kontakte, zajedničko obožavanje i upoznavanje Boga.

Opet ponavljam: u hrišćanskom životu se pre svega radi o poznavanju Boga a ne o radnim pobedama na "delu Gospodnjem", molitvama ili evangelizacijama. I zato se molimo tada kada želimo da budemo sa Bogom, i Bibliju čitajmo tada kada čeznemo da o Bogu više znamo. Pre svega se radi o našem životu sa Gospodom - živimo ga dakle prirodno i istinito.

Duhovni zamor je najčešće pokazatelj, da smo u stadijumu normalnog života. Savladati duhovni zamor znači naučiti normalno i samostalno živeti. Odlaziti na posao, graditi porodicu, živeti u crkvi... Normalno živeti znači postaviti se ispravno i prirodno u svim svakodnevnim i banalnim situacijama, bez pretvaranja i veštačkog hrišćanstva. Takođe, to znači biti dosledan u svojim stavovima: tami govoriti da je tama a svetlu da je svetlo. Bežati od greha, registrovati stvarne (a ne prividne) zamke sveta i izbegavati ih. Normalno živeti znači svedočiti o Hristu - o tome, šta smo mi lično sa Njim doživeli (ne o tome šta smo pročitali u evangelizacionim traktatima ili knjigama). Normalan život jeste život, u kome računamo sa stalnom Božjom prisutnošću, sa Njegovim vođstvom i providnošću.

Razgovora sa sestrom X se često setim. Da li sam duhovno umoran? Ne, samo se tako ponekad osećam. Tada moram odmah da u ruke uzmem Bibliju, i tražim, istražujem, saznajem i sećam se Božjih obećanja i prepoznajem Božje puteve. Nedavno mi je Gospod - u sličnim trenucima traženja čvrstog tla pod nogama - spomenuo priznanje Izraela iz Isaije 12,2: "Gle, Bog je spasenje moje, uzdaću se i neću se bojati, jer mi je sila i pesma Gospod Bog, On mi bi Spasitelj."

Sa zahvalnošću Bogu, to isto mogu i ja da priznam, da sam se ponovo vratio uobičajenim svakodnevnim obavezama. A šta je sa duhovnim zamorom? Potpuno sam na njega zaboravio.

Izvor: Zapas o dušu 57, maj 1998. Prevod: Milijašević Branko.

Prevod Svetog Pisma: Daničić - Karadžić.

^vrh

PODSTICAJ ZA UPLAŠENE

- "Borba za dušu"

Danas se u ljudima javlja osećaj da ih okruženje u kome žive guši nekakvom nevidljivom i ogromnom snagom. Svakodnevno se ljudima prezentuju katastrofalni scenariji na osnovu kojih su neophodne radikalne promene. Postepene promene su deo ljudskog razvoja, ali iznenadne, radikalne, promene koje nastaju iznenada i jako brzo, mogu na ljudskoj psihi i zdravlju ostaviti katastrofalne posledice. Duševno i emocionalno smo izloženi ogromnim, naprosto divljačkim, pritiscima modernog života.

Margaret Mejd govori: Već smo navikli da je svet ogroman i da se pojedinac ne može boriti protiv njega, i tako smo jednostavno prihvatili ulogu bespomoćnih ljudi, gde i ono što možemo da uradimo nema nikavu vrednost. Globalne promene postepeno prelaze i u subjektivne promene pojedinca. Kako zaustaviti demografsku eksploziju? Kako zaustaviti zagađivanje vode i vazduha? Kako smanjiti glad u svetu? Šta sa nezaposlenošću, rasnom diskriminacijom i verskom netrpeljivošću?

Svakog dana se ljudi pitaju šta će dalje biti? Tempo života, koji se stalno povećava, postavlja pojedincu takve zahteve, da taj isti pojedinac gubi sposobnost rešavanja svojih svakodnevnih problema. Ako pratimo međunarodna politička dešavanja gubimo i poslednji tračak optimizma. Ništa ne može da pomogne. Niko ne nudi rešenje koje bi stvarno rešilo neki problem. Nemački filozof Hegel je još pre sto pedeset godina rekao da ne postoji ljudski problem koji se ne bi mogao rešiti pomoću ljudske dosetljivosti i razmišljanja. Danas bi se malo ljudi sa njim složilo, zato što je sve više onih koji vide samo ono što je negativno, i sve je više onih koji padaju u očaj i beznađe. Nakon toga sledi osećaj indiferentnosti i bezvoljnosti, ljudi se jednostavno prepuštaju situaciji.

I pre dve hiljade godina je sve izgledalo beznadežno. Progon prvih hrišćana je bio toliko velik, da niko nije mogao ni zamisliti koliko će oni dubok trag ostaviti u ljudskoj istoriji. Kralj Irod je pravio red; Petar i Jovan su bili u tamnici, Jovanov brat Jakov je bio ubijen a vernici su svuda bili nemilosrdno progonjeni. Pa ipak, u Bibliji piše:

"A reč Božija rastijaše i množaše se." (Dela 12,24)

Kakvo bi trebalo da bude držanje hrišćana usred prividno beznadežne situacije? Ni hrišćani nemaju neko jednostavno i lako rešenje, ali znaju kako da se nose sa problemima u takvim situacijama. Verujem, da pre svega oni imaju moralnu obavezu da zadrže optimistički pogled na život, i to u svakoj situaciji. Čovek najpre mora da se pomiri sa činjenicom da je kao stvorenje - ograničen. On nije Bog. Vreme je da napusti svoju autonomiju u korist Boga. Bog nije ceo svemir dao čoveku sa sledećim rečima: "Imaš sve što si hteo. Dalje zavisi od tebe. Ja sam svoje završio i odlazim." Bog je doduše isterao čoveka iz raja, ali ga nije odbacio. Bog i dalje kontroliše ceo svemir, i ceo svet drži na svom dlanu. On razume u potpunosti svoje stvorenje i postavlja granice, koje zlo i nemar ljudi ne mogu da prekorače. Upravo na to je mislio Isus rekavši:

"Ne brinite se dakle govoreći: Šta ćemo jesti, ili, šta ćemo piti, ili, čim ćemo se odenuti? Jer sve ovo neznabošci ištu; a zna i Otac vaš nebeski da vama treba sve ovo. Nego ištite najpre carstvo Božje, i pravdu Njegovu, i ovo će vam se sve dodati. Ne brinite se dakle za sutra; jer sutra brinuće se za se. Dosta je svakom danu zla svog." (Matej 6,31-34)

Ovim rečima nas Božja Reč ne gura u pasivnost i lenjost, nego upravo suprotno. Svako ko preda svoju dušu Isusu Hristu, da bi je sačuvao za večnost, trebalo bi da bezuslovno podredi Božjoj moći i svoj ovozemaljski život. Najveća čovekova zabluda jeste nespremnost da se svakodnevne brige prepuste nekom jačem nego što je on sam. Kao Božja deca - verom u Njegovog Sina - savladaćemo svako iskušenje.

Prihvatimo jednom zauvek sopstvenu zavisnost od Stvoritelja. Ako to ne uradimo i živimo u svojoj snazi, naši problemi se samo gomilaju. Bog može privući našu pažnju kroz naše stradanje, iskušenje, osećanje prevarenosti, kroz bolest itd. On može uništiti naše planove i razbiti prijateljstvo sa ovim svetom, a onda ćemo već početi da slušamo Božju Reč. Božja Reč ponavljajući naglašava nesposobnost čoveka da rešava sopstvene probleme bez Njegove pomoći.

Bez Božjeg otkrivenja, koje otkriva moralni pad čoveka, ne može prirodna misao, bilo kako akademski izrečena, da shvati i reši osnovne probleme ljudskog postojanja. Naš stvarni položaj možemo shvatiti samo ako smo spremni da čujemo i ocenimo teološko objašnjenje. Svetsko mišljenje kaže da je čovek u osnovi dobar i da može biti još bolji. Biblija opet, suprotno tome, kaže da je čovek zao i da će biti sve gori. Zato što su ovi pogledi potpuno suprotni, ne mogu nikada imati zajedničko mišljenje u pogledu daljeg razvoja društva.

Nije u našoj moći da ovladamo okolnostima, o kojima govorimo, ali možemo da ovladamo našim odnosom prema njima. Ne znamo, doduše, šta će nam budućnost doneti, ali znamo ko ju je odredio, ko njome vlada i rukovodi. Neko je rekao: Prvi hrišćani nisu plakali govoreći: pogledajte kuda ide ovaj svet; nego su govorili: pogledajte, na svet je došlo Božje carstvo. Nisu uspeli ceo svet da okrenu ka veri, ali je zato evanđelje donelo duboke promene u njihovom društvu, a učeništvo u imenu Isusa Hrista je izmenilo mnoge živote. Sledeće reči iz Pisma su ohrabrenje za uplašene:

"U svemu imamo nevolje, ali nam se ne dosađuje; zbunjeni smo, ali ne gubimo nadu; Progone nas, ali nismo ostavljeni; obaljuju nas, ali ne ginemo." (2. Korinćanima 4,8-9)

Hrišćanski pogled na događaje u budućnosti je jedinstven. Kao što vidimo, potpuno iste činjenice i okolnosti mogu uzrokovati jad i bedu, ili nadu. Trudimo se da zauzmemo novi stav.

Iz svega najpre prihvatimo činjenicu da čovek bez Božje pomoći ne može da se izvuče iz blata ljudske bede, u koje je upao kao u zamku. Ništa nije važnije od saznanja da se bez Boga ne možemo boriti sa životnim problemima. Verovati da smo sami za to sposobni, jeste neostvariv san. Ako ipak u nama postoji pronicljivost i ponos, onda nas Bog stvarno ne može naučiti ničem novom. Kada vas u životu zadesi kriza probajte svoju volju da podredite Božjem pozivu.

"Kao što čekam i nadam se da se ni u čemu neću postideti, nego da će se i sad kao svagda sa svakom slobodom Hristos veličati u telu mom, bilo životom ili smrću." (Filipljanima 1,20)

Izvor: Zapas o dušu, maj 1998.

Prevod: Milijašević Branko.

^vrh

ŽAN KALVIN

- James C. Hefley

Mladi Francuz poslednji je put pažljivo pregledao rukopis koji je bio ispred njega. Bio je to vrlo značajan dokumenat, naročito za aktivnog pravnika koji je tek pre dve godine završio svoje školovanje, a isto tako i za njegovog prijatelja, novog rektora pariskog univerziteta.

"Potrudi se, Žan", molio ga je Nikolas Kop. "U Parizu sam već mesec, i ovaj govor mi je veoma važan." Na Dan mrtvih, 1. novembra 1533. Nikolas Kop održao je govor. "Starinski rimski teolozi ne podučavaju ništa o veri, Božjoj ljubavi, milosti, opravdanju," vikao je. "A čak kad se time i bave, oni to iskrivljuju svojim zakonima i mudrovanjem. Vas, koji ste prisutni, molim da više ne tolerišete njihove jeresi i iskrivljavanja..."

U gradu je ovaj govor izazvao metež. Propovednici koji su želeli da Luterovu reformaciju želeli prošire i u Francuskoj, bili su njime oduševljeni, ali katolički su teolozi optuživali i vikali: "Krivoverje na univerzitetu! Novi je rektor jeretik i ne možemo više da ga trpimo, a ni njegovog prijatelja pravnika."

Nikolas Kop napustio je svoje mesto na univerzitetu i sklonio se u Basel, u Švajcarsku. Kalvin se takođe sakrio kod nekog prijatelja. Ali veoma brzo su ga upozorili da ga traži policija, i morao je opet da beži. Kalvin se presvukao u seljačko odelo, a prijatelj mu je pomogao da konopcem pobegne kroz prozor.

Noseći motiku na ramenu, prerušeni pravnik izmakao je policiji i spasio se. Postao je kasnije stručnjak svetskog glasa za pravo i društvene odnose i najuticajniji teolog nakon Augustina, koji je živeo u 5. veku.

Šezdeset milja severoistočno od Pariza leži stari Nuvon. Tamo se 10. jula 1509. rodio Žan Kalvin. Nuvon se nazivao "Nuvon-La-Sainte" zbog mnogih crkava, samostana i sveštenika. Otac Žana Kalvina, Gerard Kalvin, službovao je kao apostolski tajnik nuvonskog biskupa. Njegova majka, Žeane Le France, bila je kćerka uglednog građanina.

Nakon školovanja u Nuvonu, Žan je 1523. otišao u Pariz. Tamo je, na koledžu blizu crkve Svetog Germana (Saint Germain l'Auxerorios) živeo sa svojim ujakom. Pedeset godina kasnije zvona te iste crkve označiće smrt nekih 70.000 protestanata širom Francuske, koji su stradali u barbarskom pokolju Vartolomejske noći! Dok je mršavi Kalvin danonoćno šetao u senci tornja, niko nije ni sanjao da će on ujediniti snage crkvene reformacije u pokret koji će zahvatiti Škotsku, Englesku, Holandiju i na kraju Novi svet - Severnu Ameriku.

Kalvin je od detinjstva bio predodređen za sveštenika. Ali dok je studirao u Parizu, njegov ga je otac zamolio da postane pravnik. Doktorat prava stekao je 1531. godine. Sledeće godine izdao je knjigu koju su kasnije prozvali "radom humanista, a ne evangelističkog reformatora". Tada je došlo do prelomnog trenutka u Kalvinovoj karijeri - "iznenadnog obraćenja", kako je on to nazivao.

Ne spominjući tačno vreme ni okolnosti, on piše: "Bog je taj koji je lično izazvao promenu u meni. Odmah je doveo moje srce do poslušnosti. Puna spoznaja istine, poput svetlosnog blještavila, otkrila mi je ponor greha u koji sam ogreznuo; greh i sramotu u kojima sam se okaljao. Samo je jedno nebo za spasenje naših duša, a to je milost Božja koja nam je ponuđena kroz Isusa Hrista."

Prijatelji koje su zabrinjavale protivrečnosti što su ih videli u Rimskoj crkvi nagrnuli su u njegov pariski stan da ga čuju kako se poziva na stihove iz Biblije: "Ako je Bog s nama, ko može biti protiv nas?"

Nakon bega iz Pariza, Kalvin je naredne tri godine proveo bežeći kao beskućni učitelj južnom Francuskom, Švajcarskom, Italijom i napokon, Ženevom. Jednom kad se vratio u rodni Nuvon, uhapsili su ga, ali su ga nakon nekoliko nedelja pustili.

Ovde je javno napustio rimokatoličku veru i izjasnio se za pokret Viklifa, Husa, Lutera i drugih reformatora.

Pod zaštitom kraljice Margarete od Navare, Kalvin je živeo sa svojim prijateljem Luisom du Tiletom, Kanonikom Katedrale. Ovde je u osami počeo pisati "Instituti", svoj stav prema hrišćanskoj doktrini i pomogao svojem rođaku Olivetanu da popravi i prevede Bibliju na francuski jezik.

"Više nisi siguran u Francuskoj", rekli su mu prijatelji 1534. "Ako te uhvate, mogli bi te spaliti zbog tvojih stavova." Kalvin je poslušao njihov savet i sklonio se u Basel, u Švajcarsku.

"Isteran sam sa rodne grude", jadikovao je Kalvin. "Svaki korak izvan nje zaliven je suzama." Basel je, međutim već bio protestantski grad pod vođstvom Ulriha Zvinglija i Vilhelma Farela. Ovde je Kalvin 1536. obelodanio svoje "Institute", u kojima je briljantnom jasnoćom izneo hrišćanske istine onako kako ih je otkrio u Bibliji, i između ostalog, autoritet Biblije, poročnost čovekovu, Božji izbor za spasenje i opravdanje verom.

Katoličke vlasti u Francuskoj naredile su da se knjiga spali, ali nisu bile u stanju da suzbiju snagu štampane reči. Za nekoliko meseci učenjaci širom Evrope razmišljali su nad tim stranicama i do kraja godine od izdavača se zahtevalo novo izdanje.

"Ovu sam knjigu napisao da podmirim želje mnogih koji su željni za Hristom, a koji su vrlo malo znaju o Njemu", pisao je Kalvin u uvodu.

Ubrzo nakon objavljivanja prvog izdanja "Instituta", Kalvin je otputovao u Italiju kod vojvotkinje od Ferare, kćerke bivšeg kralja Francuske, da posreduje u korist svojih potlačenih zemljaka. Vojvotkinja ga je lepo dočekala, ali se njezin muž suprotstavio Kalvinu, i on je iznova morao begom spašavati svoj život. Na kratko vreme svratio je u rodni grad i tamo nekolicinu svojih rođaka priveo veri u Hrista, a tada se zaputio u Basel, preko Ženeve.

Farel, reformistički propovednik koji je snažno delovao na ženevsku upravu da se odmetne od rimske vlasti, tražio je da Kalvin ostane i da pomogne u uspostavljanju crkvene vlasti.

Ubeđen da je potreban, Kalvin je prionuo na posao. Počeo je da Farelu pomaže u izradi zakonskih propisa. Tada je počeo sa preporučivanjem strogih pravila ponašanja i morala za gradsko stanovništvo. O tome su se neki uticajni građani ozbiljno razmišljali, a neki drugi, koji im baš nisu bili naklonjeni podigli su bunu protiv Kalvina i Farela. Primorali su ih da napuste grad, i ženevska reformacija odložila se za tri godine, sve dok snažna protestantska grupa nije zauzela nadzor nad upravom grada i pozvala reformatore natrag.

Ovaj put građani su se saglasili sa Kalvinovim pogledima o crkvenoj vlasti i stezi. Crkva se neće ujediniti s državom, ali zamišljeno je da se u Ženevi obe organizacije uzajamno potpomažu. To je, koliko god bilo privlačno u teoriji, dovelo do ozbiljnih teškoća u praksi.

U zborniku crkvenih odredbi pomešale su se dužnosti pastora, učitelja. Tri čoveka, koja su se za vreme propovedi smejala, pritvorena su na tri dana. Neki je dečak proteran iz grada jer je svoju majku nazvao đavolicom. S vremenom Ženeva je otkrila da ni crkveni ni državni zakoni zajedno ne mogu stvoriti idealnu zajednicu.

Mihael Seretin, španski učenjak, koga su jeretikom proglasile i rimokatolička i reformatorska Crkva, kažnjen je najtežom kaznom - smrću - zbog svoga žestokog suprotstavljanja službenom mišljenju u tom novom obliku crkveno - državnog uređenja. Seretin je zbog krivoverja Crkva proglasila krivim, a građanske vlasti kaznile su ga smrću na lomači. Njegovo smaknuće, je mužna mrlja u sećanju na Kalvina kod današnjih protestanata, premda je smrt bila obična kazna za krivoverje i kod protestanata i kod katolika u verskim i političkim kavgama u razdoblju reformacije.

Kalvinov uticaj u Ženevi se povećao. On je osnovao teološku akademiju, koja je postala ženevski univerzitet. Vođe reformatorskih pokreta iz različitih evropskih zemalja dolazili su u Ženevu i u svoje zemlje odnosile nadahnuće za borbu. Džon Knoks, neustrašivi poglavar škotske prezbiterijanske crkve, nazvao je svoje školovanje kod Kalvina "najsavršenijom Hristovom školom na svetu od vremena apostola."

Preko drugih vođa i kroz njegove spise Kalvinov uticaj živeo je vekovima i posle njegove smrti 1564. godine. Grob mu nije obeležen, jer je tako on sam želeo, ali njegov život ostaje velik spomenik čovekove posvećenosti svemogućem Bogu.

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

OBNOVITI PREKINUTE ODNOSE

- Rick Waren

"A sve je od Boga koji nas je preko Hrista izmirio sa sobom i koji nam je dao službu pomirenja." (2. Korinćanima 5,18)

Uvek je dobro obnoviti odnose.

Pošto se sve u životu vrti oko toga kako voleti, Bog želi da vrednujemo odnose i da načinimo napor da ih održavamo umesto da ih prekidamo kada god dođemo do malog sukoba ili povređivanja. U stvari, Biblija nam kaže da nam je Bog poverio službu pomirenja. "A sve je od Boga koji nas je preko Hrista izmirio sa sobom i koji nam je dao službu pomirenja." (2. Korinćanima 5,18) Iz ovog razloga značajan deo Novog zaveta je posvećen da nas nauči kako da se ponašamo jedni prema drugima. Apostol Pavle piše: "Ako, dakle, ima kakve utehe u Hristu, ako ima kakvog ljubaznog ohrabrenja, ako ima kakve duhovne zajednice, ako ima kakvog unutrašnjeg saosećanja i samilosti, ispunite moju radost - pa isto mislite imajući istu ljubav, duhovno povezani, mislima usmerenim na jedno." (Filipljanima 2,1.2) Apostol Pavle smatra, da naša sposobnost da budemo jedinstveni pokazuje našu duhovnu zrelost. U Poslanici Rimljanima on kaže: "A Bog, tvorac strpljivosti i utehe, neka vam da da među sobom složno mislite po volji Isusa Hrista." (Rimljanima 15,5)

S obzirom da Hristos želi da njegova porodica bude poznata po našoj ljubavi jednih prema drugima (vidite Jovan 13,35), prekinuto zajedništvo je obeshrabrujuće svedočanstvo za neverne. Zbog toga je apostol Pavle u neprilici kada je video da su vernici korintske crkve podeljeni na sukobljene strane koji čak tuže jedni druge na sudu. On piše: "Govorim na vašu sramotu. Tako među vama nema ni jednog mudrog koji bi mogao da presudi među svojom braćom?" (1. Korinćanima 6,5) On je bio zapanjen da niko u crkvi nije bio dovoljno zreo da na miran način reši sukob. U istom pismu on kaže: "Nego molim vas, braćo, imenom Gospoda našega Isusa Hrista, da svi jedno govorite i da ne bude među vama cepanja, već da budete usavršeni u jednom razumu i jednoj misli." (1. Korinćanima 1,10)

Ukoliko želite da Bog blagoslovi vaš život i da budete poznati kao deca Božja, morate da naučite da budete mirotvorci. Isus je rekao: "Blaženi su mirotvorci, jer će se oni sinovi Božiji nazvati." (Matej 5,9) Da li primećujete da Isus nije rekao "Blaženi su oni koji vole mir"? Svako voli mir. Nije rekao ni "Blaženi su miroljubivi" koji nikada neće poremetiti bilo šta. Isus je rekao: "Blaženi su mirotvorci" - oni koji aktivno učestvuju u uspostavljanju mira. Mirotvorci su retki, jer je veoma teško uspostaviti mir.

Zbog toga što ste oblikovani da budete deo Božje porodice i zato što je druga svrha vašeg života na ovoj zemlji da naučite kako da volite i da se odnosite prema drugima, mirotvorstvo je najvažnija veština koju možemo da razvijemo. Na žalost, većina nas nikada nije razmišljala kako možemo da rešimo sukob.

Mirotvorstvo ne znači izbegavati sukobe. Bežanje od problema, pretvaranje da problem ne postoji ili se plašiti da govorimo o njemu je u stvari kukavičluk. Isus, Princ Mira, nikada se nije plašio sukoba. U jednom trenutku je čak i prouzrokovao jedan zarad dobra svih. Ponekad treba da izbegnemo sukob, ponekad da ga stvorimo, a ponekad i da ga rešimo. Iz tog razloga moramo da se molimo da nas Duh Sveti vodi bez prestanka.

Mirotvorstvo nije smirivanje. Dopuštajući uvek, ponašajući se poput otirača da vas svako gazi nije ono što je Isus imao na umu. On je odbijao da odstupi nazad po mnogim pitanjima, čvrsto stojeći licem u lice s opozicijom.

KAKO DA OBNOVIMO ODNOSE?

Kao vernicima, Bog nam je "dao službu pomirenja." (2. Korinćanima 5,18) Postoji sedam biblijskih koraka u obnavljanju odnosa:

1. Razgovarajte sa Bogom pre nego što popričate sa osobom. Iznesite problem pred Boga. Ukoliko biste se prvo molili Bogu o sukobu umesto što ćete ogovarati kod prijatelja, često ćete otkriti da, ili Bog promeni naše srce, ili promeni drugu osobu bez naše pomoći. Svi naši odnosi bi bili solidniji da smo se prethodno za njih molili.

Kao što je David u svojim psalmima koristio molitvu da "zrači vertikalno". Recite Bogu sve ono što vas nervira. Plačite pred njim. On nikada neće biti iznenađen ili razočaran zbog našeg gneva, povređenosti, nesigurnosti ili bilo koje druge emocije. Zato mu recite tačno ono što osećate.

Najveći broj sukoba ima koren u potrebama koje nisu ispunjene. Neke od ovih potreba može samo Bog da ispuni. Kada očekujete da neko - prijatelj, bračni drug, šef, rođak - ispuni nešto što samo Bog može da učini, vi sebe osuđujete na razočarenje i ogorčenost. Niko ne može da ispuni sve vaše potrebe osim Boga.

Apostol Jakov primećuje da su mnogi naši sukobi prouzrokovani zbog nedostatka molitve: "Otkuda ratovi i otkuda borbe među vama? … Žudite - i nemate, ubijate i zavidite - i ne možete da postignete, borite se i vojujete; nemate zato što ne ištete." (Jakov 4,1.2) Umesto da gledamo na Boga, mi gledamo na druge da nas učine srećnim i onda smo ljuti kada nas razočaraju. Bog pita: "Zašto prvo ne dođete meni?"

2. Uvek preuzmite inicijativu. Nije bitno da li ste napadnuti ili napadate: Bog očekuje od vas da načinite prvi korak. Nemojte da čekate na drugu stranu. Idite prvi do druge osobe. Obnovljenje prekinutog odnosa je veoma bitno, a Isus nam je zapovedio da je to važnije čak i od zajedničkog bogosluženja. On je rekao: "Ako dakle prinosiš dar svoj na žrtvenik i onde se setiš da tvoj brat ima nešto protiv tebe, ostavi onde svoj dar pred žrtvenikom, i idi prvo izmiri se sa bratom svojim, pa tada dođi i prinesi dar svoj." (Matej 5,23.24)

Kada u zajednici vidite napuklinu ili razdor odmah isplanirajte mirovnu konferenciju. Nemojte da odgađate, nalazite izgovore ili obećavate: "Učiniću to jednoga dana." Zakažite susret licem u lice čim pre je to moguće. Odgađanje samo produbljuje neraspoloženje i stvari čini gorim. U sukobu, vreme ne leči ništa. Ono samo čini da se rane zagnoje.

Brzo reagovanje će, takođe, umanjiti duhovne štete na vama. Biblija kaže da greh, uključujući i nerešne sukobe, blokira naše zajedništvo sa Bogom i ne dopušta da naše molitve budu uslišene (vidite 1. Petrova 3,7; Priče 28,9) a nas čini jadnim. Jovovi prijatelji su ga podsetili: "Doista bezumnog ubija gnev, i ludog usmrćuje srdnja" i "Koji rastržeš dušu svoju u jarosti svojoj, hoće li se tebe radi ostaviti zemlja i stene se premestiti sa svog mesta." (Jov 5,2; 18,4)

Uspeh mirovne konferencije često zavisi od izbora pravog vremena i mesta za susret. Nemojte da se sastanete kada je bilo ko od vas umoran, u žurbi ili ometan. Najbolje vreme je kada je to najbolje vreme za obe sukobljene strane.

3. Imajte saosećanje za njihova osećanja. Koristite više svoje uši nego usta. Pre nego što pristupite rešavanju bilo kog nesporazuma, prvo morate da saslušate šta ljudi osećaju. Apostol Pavle savetuje: "ne gledajte svako samo na svoje, nego svako neka gleda na ono što se drugih tiče." (Filipljanima 2,4) Izraz "samo svoje" je grčka reč skopos od koje dolazi i kod nas korišćene reči: teleskop i mikroskop. To znači posvetiti pažnju. Usredsredite se na njihova osećanja, a ne na činjenice. Počnite sa saosećanjem a ne sa rešenjem.

Nemojte da razgovarate sa ljudima pre nego što ne znate kako se osećaju. Samo ih slušajte i dopustite im da se prvo emotivno olakšaju a da ne moraju da se brane. Klimajte glavom da ih razumete čak i ako se ne slažete. Osećanja nisu uvek ispravna i logična. U stvari, nezadovoljstvo je ono koje čini da delujemo i mislimo na pogrešan način. David je priznao: "Kad mi duša beše ojađena, kad gorčina mene rastrzaše, tada shvatih da sam neznalica." (Psalam 73,21.22a. - Birviš) Mi svi delujemo nerazumno kada smo povređeni.

Nasuprot tome, Sveto pismo nam kaže: "Razum zadržava čoveka od gneva, i čast mu je mimoići krivicu." (Priče 19,11) Pažnja dolazi od mudrosti, a mudrost od slušanja viđenja drugih. Slušanje poručuje: "Cenim tvoje mišljenje, za mene je naš odnos važan i ti mi značiš." Kliše je ispravan: Ljude nije briga šta mi znamo, sve dok ne znaju da nas se to tiče.

Obnoviti prijateljstvo znači: "Nosite bremena jedan drugog" (Galatima 6,2a) i "Svaki od nas neka se trudi da bližnjeg zadovolji - na dobro i za nazidanje." (Rimljanima 15,2) Žrtva je pažljivo podnositi gnev drugih, a posebno ako za njega nema osnove. Ali upamtite, to je upravo ono što je Isus učinio za vas. On je podneo neosnovanu, zlonamernu srdžbu da bi vas spasio: "Jer ni Hristos nije ugađao samom sebi, nego kao što je napisano: 'Pogrde onih, koji tebe grde, padoše na me'."

4. Priznajte svoj deo krivice za sukob. Ukoliko zaista želite da ozbiljno priđete obnovljenju odnosa, morate da priđete i priznate svoj deo krivice ili greh. Isus je to rekao na način da bismo stvari videli jasnijim: "Licemere, izvadi prvo gredu iz svoga oka, pa ćeš tada gledati da izvadiš trun iz oka brata svoga." (Matej 7,5)

S obzirom da svi mi možemo nešto da previdimo, možda ćete morati da pitate treću stranu da vam pomogne da sagledate vaše postupke pre nego što se sastanete s osobom s kojom imate nesuglasice. Takođe, molite se Bogu da vam pokaže koliki deo krivice za problem je na vama. Pitajte: "Da li sam ja problem? Da li sam bio nerealističan, neosećajan ili možda preosećajan?" Sveto pismo kaže: "Ako kažemo da nemamo greha, sami sebe varamo i istine nema u nama." (1. Jovanova 1,8)

Ispovedanje je snažno oruđe u procesu obnovljenja i pomirenja. Način na koji pokušavamo da rešimo problem, često donosi veće rane, nego što je bio osnovni problem sam po sebi. Kada počnete da ponizno priznajete svoje greške, to otklanja gnev druge osobe i razoružava ih jer verovatno očekuje da ćete se braniti. Nemojte da tražite izgovor i počnete da okrivljujete. Samo jednostavno prihvatite svaki deo krivice koji ste imali u sukobu. Preuzmite odgovornost za svoje greške i tražite oproštenje.

5. Napadnite problem - ne osobu. Nemožete da rešite sukob ukoliko uništite krivicu. Sveto pismo kaže: "Odgovor blag uništava gnev, a reč prejaka podiže srdnju." (Priče 15,1) Nikada nećete doći do poente tako što ćete biti žrtva. Zato pažljivo birajte svoje reči. Blag odgovor je uvek bolji od sarkastičnog.

U rešavanju sukoba je način na koji kažete podjednako važan kao i šta kažete. Ukoliko to kažete napadno, biće primljeno kao napad. Bog nam poručuje: "Ko je mudrog srca zove se razuman, a slast na ustima umnožava nauku." (Priče 16,21) Gunđanje nikada ne daje ploda. Nikada nećete biti uverljivi kada ste naoštreni.

Tokom Hladnog rata, obe strane su se saglasile da je pojedino oružje toliko ubitačno da ga nikad ne bi trebalo upotrebiti. Danas je hemijsko i biološko oružje zabranjeno, a gomilanje nuklearnog naoružanja je ograničeno ili uništeno. Zarad zajedništva, vi morate da uništite vaš arsenal nuklearnog naoružanja, uključujući osuđivanje, potcenjivanje, upoređivanje, označavanje, vređanje, snishodljivost ili sarkastičnost. Apostol Pavle ovo sumira na sledeći način: "Ni jedna ružna reč da ne izlazi iz vaših usta, nego samo koja je dobra za nazidanje - gde je potrebno, da slušaocima bude blagotvorna." (Efescima 4,29)

6. Sarađujte što je više moguće. Apostol Pavle kaže: "Ako je mogućno, koliko od vas zavisi, živite u miru sa svima ljudima." (Rimljanima 12,18) Mir uvek ima svoju cenu. Ponekad nas to košta našeg ponosa; često je cena naša okrenutost samim sebi. Zarad zajedništva, učinite najbolje što možete da pronađete kompromis, opravdavajući druge i dajući prvenstvo njihovim potrebama. Apostol Pavle je rekao: "Volite jedan drugog u bratskoj ljubavi, u uvažavanju svako neka stavlja drugog ispred sebe" (Rimljanima 12,10) i "Ne činite ništa iz nadmetanja ili iz sujetnog častoljublja, nego u poniznosti smatrajte jedan drugoga većim od sebe, ne gledajte svako samo na svoje, nego svako neka gleda na ono što se drugih tiče." (Filipljanima 2,3-4) Parafrizirano Isusovo sedmo blaženstvo kaže: "Srećni su oni koji se bore za mir jer će se sinovi Božji nazvati" (Matej 5,9).

7. Naglasite isceljenje, a ne odluku. Nije realno da očekujemo da se svi slože oko svega. Isceljenje se usredsređuje na odnos, a odluka na problem. Kada se usredsredimo na isceljenje, problem gubi na značaju i često postaje nevažan.

Mi možemo ponovo da uspostavimo odnose čak i kada nismo u mogućnosti da rešimo naše različitosti. Hrišćani često imaju legitimno, ozbiljno neslaganje i različito mišljenje, ali možemo da se neslažemo i bez toga da budemo neugodni. Isti dijamant izgleda drugačiji iz različitih uglova. Bog očekuje jedinstvo, a ne uniformnost, i možemo da idemo rame uz rame a da stvari ne vidimo istim očima po svakom pitanju.

Ovo ne znači da ne treba da nastojimo da pronađemo rešenje. Možda ćete morati da nastavite sa razgovorom i dokazivanjem - ali ovoga puta u harmoničnom duhu. Isceljenje znači sahraniti ratne sekire, a ne obavezno i probleme.

Koga treba da kontaktirate kao posledicu ovog poglavlja? S kim treba da obnovite odnose? Nemojte da čekate još jedan sekund. Zastanite upravo sada i razgovarajte s Bogom o toj osobi. Zatim uzmite telefonsku slušalicu i započnite proces. Ovih sedam koraka su jednostavni, ali ne i laki. Oni zahtevaju puno napora da bi se obnovili odnosi. Zbog toga apostol Petar naglašava: "Jer ko hoće da voli život i da vidi dobre dane… neka čini dobro, neka traži mir i neka ide za njim." (1. Petrova 3,10.11) Međutim, kada gradite mir, onda činite ono što bi Bog činio. Zbog toga Bog mirotvorce naziva svojom decom. "Blaženi su mirotvorci, jer će se oni sinovi Božiji nazvati." (Matej 5,9)

Sa engleskog preveo: Draško Đenović.

Rick Waren, THE PURPOSE DRIVEN LIFE: What on Earth Am I Here For? (Zondervan, Grand Rapids, MI, 2002) chapter 20.

Ovo je 20. poglavlje iz knjige The Purpose Driven Life. Knjiga ima 40 poglavlja i predviđena je da pojedinac samostalno ili u grupi svakodnevno čita po jedno poglavlje u nadi da će nakon tih 40 dana postati stabilniji vernik.

^vrh

ULOGA RODITELJA

- Jelena Dir

"Ako učinite da se dete oseća voljenim, bliskim, svrsishodnim i radoznalim, uslediće zdrav razvoj mozga", kaže Piter Gorski iz Medicinske škole u Harvardu. "Naša uloga roditelja nije da usavršimo moždana strujna kola, već da podstaknemo razvoj zdravog, pametnog i brižnog ljudskog bića."

Veliko je priznanje za roditelje kada vide svoje dete kako izrasta u moralno ispravnu osobu. Da bi postigli takav rezultat mnogo toga zavisi od inicijative u tome da se bude primer, drug, sagovornik i učitelj. Mada su deca rođena sa osnovnom sposobnošću da se vladaju moralno, roditelji moraju postepeno da usađuju moralne vrednosti onako kako deca rastu.

Ko oblikuje decu?

Naučnici se razlikuju u mišljenju ko ispoljava veći uticaj u oblikovanju dece? Neki veruju da decu prvenstveno oblikuju vršnjaci. Opet, drugi profesionalci na polju razvoja dece smatraju, da je uloga roditelja u ranom, osetljivom odgoju deteta neprocenjiva.

Iskustva u kasnijem životu i uticaj vršnjaka dopunjavaju rani razvoj deteta. Važno je da se deci pokaže saosećanje i razumevanje u porodičnom okruženju. Potrebno ih je takođe, učiti kako da se nose sa svojim osećanjima na zreo način. Deca koja prime ovakvu podršku su generalno bolje pripremljena da sarađuju, saosećaju i poistovete se sa drugima.

Podizanje dece od kolevke je težak posao. Da bi bili uspešni, (naročito ako su u pitanju novi roditelji) mudro je upraviti se na traženje usmerenja od strane onih koji su iskusniji i zatim slediti tačan pravac delovanja. Stručnjaci su napisali nebrojene knjige o razvoju deteta. Često ono što kažu je odjek pouzdanog saveta sadržanog u Bibliji. Kada su primenjeni, čvrsto zasnovani principi Božje Reči su mnogo puta pomogli roditeljima da svoju decu bolje odgajaju. Porazmislimo o sledećim praktičnim smernicama.

Budimo velikodušni u iskazivanju ljubavi

Deca su kao mlade biljke koje se razvijaju kada su odgajane uz stalnu pažnju koju karakteriše ljubav. Voda i sunce hrane biljčicu i podstiču zdrav rast i stabilnost. Slično tome, roditelji koji obasipaju svoju decu izrazima ljubavi kroz reči i nežnost će hraniti mentalni i emotivni rast i stabilnost svoje dece.

Biblija se izjašnjava jednostavno: "Ljubav zida." (1. Kor. 8:1)

Roditelji koji su velikodušni u iskazivanju ljubavi svojoj deci ustvari, oponašaju Boga. Biblija u vezi sa ovim kaže da je prilikom Isusovog krštenja On čuo glas svog Oca koji je iskazivao odobravanje i ljubav prema njemu kao sinu.

"I siđe nanj Duh sveti u tjelesnome obliku kao golub i ču se glas s neba govoreći: ti si sin moj ljubazni, ti si po mojoj volji." (Lk. 3:22)

Osećanja koja iskazujemo, priče za laku noć koje čitamo, čak i igre koje igramo su bitni elementi u razvoju našeg deteta. Sve što dete radi je iskustvo koje ono dalje razvija. Ako dete uči da puzi, važno je kako ga ohrabrujete i reagujete na to. Roditeljska ljubav i pažnja postavlja čvrste temelje detetu da se razvije i postane odgovorna i zrela odrasla osoba.

Drug i sagovornik

Provedeno vreme sa detetom izgrađuje vezu. Nadalje, ono podstiče veštinu komunikacije. Ova bliskost u domu kao i na svakom drugom mestu i u svakom pogodnom momentu je ohrabrena u Svetom Pismu.

"I neka ove riječi koje ti ja zapovijedam danas budu u srcu tvom. I često ih napominji sinovima svojim, i govori o njima kad sjediš u kući svojoj i kad ideš putem, kad liježeš i kad ustaješ." (5. Moj. 6:6-7)

"Nego složite ove riječi moje u srce svoje i u dušu svoju, I vežite ih za znak sebi na ruku, i neka vam budu kao počeonik među očima vašima. I učite ih sinove svoje govoreći o njima kad sjediš u kući svojoj i kad ideš putem, i kad liježeš i kada ustaješ. I napiši ih na dovratnicima doma svojega i na vratima svojim, da bi se umnožili dani vaši i dani sinova vaših po zemlji, za koju se zakleo Gospod ocima vašim da će im je dati, kao dani nebu nad zemljom." (5. Moj. 11:18-21)

Stručnjaci za razvoj dece se slažu da je vreme koje roditelji provedu sa decom puno važnije od skupocenih igračaka i bilo kakve specifične aktivnosti. Jevtine i svakodnevne aktivnosti mogu pružiti kvalitetne trenutke. Na primer, prost odlazak u park da se sa njima uživa u prirodi može roditeljima dati idealnu priliku da upitaju svrsishodna pitanja i pokrenu razgovor.

Pismo kaže da ima vreme i za igranje

"Svemu ima vrijeme, i svakom poslu pod nebom ima vrijeme. Vrijeme plaču i vrijeme smijehu; vrijeme ridanju i vrijeme igranju." (Prop. 3:1, 4)

Bezbrižna igra je od suštinske važnosti da bi dete razvijalo intelektualne, emotivne i socijalne sposobnosti. Igra nije samo veoma vredna, već apsolutno suštinski važna! Deca razvijaju moždane vijuge za puninu svakovrsnih funkcija ponajviše kroz igru. Igračka koju će dete koristiti u najobičnijoj igri može biti veoma jednostavna, kao što je na primer prazna kartonska kutija. Bezopasni, svakodnevni predmeti u domaćinstvu su mališanima jednako zagonetni kao i skupe elektronske igračke.

Stručnjaci veruju da zatrpavanje dece bezbrojnim obavezama koje predvode odrasli može da uguši njihovu maštu i kreativnost. Preporučuje se umerenost. Dozvolimo detetu da istražuje svoj sopstveni mali svet i testira stvaralačke sposobnosti. Ono će često samo naći nešto da se zabavlja. Ovo nas međutim, ne oslobađa odgovornosti da znamo šta dete radi i gde se igra, da se ne bi kako povredilo.

Nađimo vreme

Učenje je sastavni deo vaspitavanja i podizanja dobro prilagođene dece. Mnogi roditelji svakog dana izdvajaju vreme da naglas čitaju deci. Ovo pruža priliku da se da lekcija o prihvatljivom ponašanju, kao i za usađivanje moralnih vrednosti u dete zasnovanih na onome šta kaže Bog. Biblija beleži da je verni učitelj i misionar Timotije znao sveta pisma od malena: "I budući da iz malena umiješ sveta pisma, koja te mogu umudriti na spasenije u Hrista Isusa." (2. Tim. 3:15)

Čitanje našem mališanu stimuliše neuronske spojeve u mozgu. Ključ je da čita ljubazna, brižna osoba. Presudno je da se pažljivo izabere sadržaj onoga što će se čitati. To bi trebalo da bude na nivou na kome deci prija. Takođe, trudimo se da čitamo redovno i u isto vreme svakog dana. Na taj način dete će to početi da očekuje.

Učenje podrazumeva disciplinu. Mališani imaju korist od discipline koja se sprovodi u ljubavi. Na primer, ona može da bude u obliku izgovorene opomene, ili uskraćivanjem povlastica, ili bilo kojim drugim oblikom kazne. Disciplina je učenje deteta kako da se odnosi prema osećanjima i nekontrolisanom ponašanju. Svako dete ima potrebu za osećanjem za granicu. Iza ljubavi, disciplina je najvažnija stvar koju treba da pružimo.

"Bezumlje je privezano djetetu na srce; prut kojim se kara ukloniće ga od njega." (Pri. 22:15)

"Ne ukraćuj kara djetetu; kad ga biješ prutom, neće umrijeti. Ti ga bij prutom, i dušu ćeš mu izbaviti iz pakla." (Pri. 23:13)

Kako možemo da odredimo da li je naša roditeljska disciplina ispravna, a pritom i uspešna? Jedna stvar je sigurna, deca treba da znaju zašto se disciplina sprovodi? Kada opominjemo, činimo to na način na koji će naša deca osetiti da smo roditelji koji vole i pružaju podršku, a ne samo kao oni koji žele da uspostave pravila i uredbe u domu.

"I vi očevi! Ne razdražujte djece svoje, nego ih gajite u nauci i u strahu Gospodnjemu." (Ef. 6:4)

"Očevi! ne razdražujte djece svoje, da ne gube volje." (Kol. 3:21)

Napori koji se pokazuju uspešnim

Čitanje deci bi od kolevke trebalo da bude deo svakodnevnih običaja pred spavanje. Vremenom, dete će naučiti napamet mnogo od priča koje čuje i pratiti ih prepoznajući reči i zvuke koji uz njih idu. Takođe, izmenjivanjem onoga što čitamo će to činiti još zanimljivijim. Držanjem čitanja u ravnoteži sa propratnim aktivnostima kao što su crtanje, bojenje, sviranje, kampovanje, ili porodične posete, recimo zoološkom vrtu, će sve učiniti još zabavnijim.

Ovo uliva i podstiče pozitivne moralne vrednosti i ponašanje u povodljiva srca i umove dece.

Da li je sav ovaj rad i trud vredan? Roditelji koji daju sve od sebe da primene ove gore navedene praktične savete u mirnoj i opuštenoj atmosferi će imati mnogo više izgleda da vide kako im deca razvijaju pozitivan stav u životu. Ako u njihovom nežnom dobu odgajamo intelektualne i komunikacione sposobnosti dece, mnogo ćemo doprineti izgradnji njihovog moralnog i duhovnog karaktera.

Pre mnogo vekova Biblija je jasno izjavila: "Uči dijete prema putu kojim će ići, pa neće odstupiti od njega ni kad ostari." (Pri. 22:6)

Roditelji zasigurno igraju jedinstvenu ulogu u obučavanju dece. Budimo velikodušni u tome da im iskažemo ljubav. Provodimo vreme sa njima, vaspitavajmo ih, poučimo. Ako ovo budemo činili, to će doneti sreću kako njima, tako i nama.

"Mudar je sin radost ocu, a čovjek bezuman prezire mater svoju." (Pri. 15:20)

"Mudar je sin radost ocu svojemu, a lud je sin žalost materi svojoj." (Pri. 10:1)

"Veoma se raduje otac pravednikov, i roditelj mudroga veseli se s njega." (Pri. 23:24)

^vrh

misaone refleksije

ČUDNO JE TO KAKO...

... su ljudi u stanju da tako uporno odbacuju Boga, a onda se čude kako im svet sve više liči na pakao.

... ljudi veruju u sve šta pišu dnevne novine, a kad čitaju Bibliju onda su veoma sumnjičavi.

... svi ljudi veruju u nebo i žele da odu u nebo, ali ne prihvataju činjenice o nebu koje su zapisane u Bibliji.

... neko na sva usta govori da "veruje u Boga", ali živi i ponaša se poput đavola.

... su ljudi odmah spremni da pošalju neki vic, na mnoge e-mail adrese, ali kad treba da nešto napišu i pošalju o Bogu onda se dvoume.

... svake nedelje u crkvi je pun žara za Hristom, a tokom sedmice taj njegov žar bude potpuno nevidljiv.

... su ljudi veoma zabrinuti o tome, šta drugi o njima misle, a ne brinu se ni malo šta Bog o njima misli.

KADA

- Miroslav Crvenka (Novi Slankamen)

Kada daješ a ljudi ti ne vraćaju

Kada te sa prezirom gledaju

Kada su im oči izvor pakosti njihove

A ti to sve vidiš i trpiš,

i neljutiš se, tada si pobedio

Kada ljude voliš a oni ti ne uzvraćaju

Kada ti se baš puno ne raduju

Kada iz usta im provejava mržnja

A ti to sve vidiš i trpiš

i ne ljutiš se, tada si pobedio

Kada ljudskim srcem zavlada zloba

I kada u njima više nema dobra

Kada svi prstom u tebe upiru

A ti to sve vidiš i trpiš

i ne ljutiš se, tada si pobedio

Kada od tebe glavu okreću

Kada se na reči tvoje ismevaju

Kada te uvek na začelje izguraju

A ti to sve vidiš i trpiš

i ne ljutiš se, tada si pobedio

Kada te ujedaju otrovom zmijskim

I kada ti srce severcem besramnosti hlade

Kada te jezik opačine potuče kao grad

Raduj se, jer to sve vidiš

a ne ljutiš se, jer si pobedio.

INDIJA: MNOGI MUSLIMANI UZVEROVALI U HRISTA

- Friday Fax 2004 Issue 42, 29 October

"Posle mnogih godina napornog rada, Bog je novo delo među Muslimanima u Zapadnom Bengalu počeo pre 18 meseci," izveštava vođa Al-Bashir, misionar koji radi među Muslimanima u Indiji. Mnogi Muslimani su odlučili da slede Isu Al Masih (Isusa Hrista) i da se priključe kućnim biblijskim grupama ili crkvama. Mnogo godina pre, vođa Al-Bashir je odlučno temeljio svoj misionarski rad na četiri načela: 1) Hrišćanin treba da nauči da živi među Muslimanima i da se prilagodi njihovom jeziku i kulturi. 2) Jevanđelje treba da bude objašnjeno na što razumljiviji način i koliko god je moguće u islamskoj terminologiji. 3) Jamaats (crkve) treba da budu po strukturi prilagođene islamskoj kulturi, tako da se Musliman koji traži Boga u njima oseća što prijatnije. 4) Crkvena bogosluženja treba da budu bazirana na Bibliji i orijentisana prema muslimanskoj kulturi, i na njihovom lokalnom jeziku. Izvor: Al-Bashir, albashir.org

BRITANSKA KRALJICA NAJAVILA UVOĐENJE BIOMETRIJSKIH ID KARTICA

- MikroVesti 2004.11.24. (Godina 6, br. 225)

Novi britanski zakon predviđa obavezno posedovanje ID kartice sa ugrađenim procesorom u kome bi bili snimljeni biometrijski podaci za identifikaciju vlasnika kartice. U tom procesoru bi se čuvali sledeći podaci o vlasniku kartice: adresa, telefonski broj, broj nacionalnog osiguranja (slično kao broj socijalnog osiguranja u SAD), medicinske informacije, podaci iz policijskog i sudskog dosijea i biometrijske informacije kao što su digitalna slika vlasnika, otisci njegovih prstiju i dlanova i skenirane slike zenica očiju.

Blanket navodi da je uspostavljanje baze podataka od ključne važnosti za uvođenje novog identifikacionog sistema. Kada bude kompletirana, baza će biti povezana sa sličnim sistemom za identifikaciju koji će uskoro uvesti Evropska unija. Prema objavljenim planovima, prilikom podnošenja zahteva za vize ili dozvole za stalni boravak, svim državljanima zemalja koje nisu u sastavu Evropske unije biće uzeti otisci prstiju i snimljene digitalne slike lica. Ti podaci će se čuvati u bazama podataka matičnih zemalja i centralnoj bazi podataka Evropske unije. Međusobno povezane, te baze će sačinjavati tzv. engenski informacioni sistem.

STATISTIKA U CRNOJ GORI

- Pismo o Srbiji, 16.12.2004.

DANAS, 15.12.2004 godine

Na osnovu popisa iz 2003 godine, u Crnoj Gori se 74% stanovništva izjasnilo da je pravoslavne vere. 17,74% su muslimani, dok je katolika 3,54%. Kao protestanti izjasnila su se 383 stanovnika, što čini 0,06% popisanog stanovništva. Ovo su podaci Monstata (ranijeg Zavoda za statistiku u CG).

^vrh

Smešna strana

BEBI-SITERKA

Učiteljica u nedeljnoj školi je postavila deci pitanje: "Zašto su Josif i Marija, vodili bebu Isusa u jerusalemski hram?" Jedan uzbuđeni dečak je odmah ustao i glasno rekao: "Zato, jer nisu mogli da pronađu bebi-siterku, da ga čuva".

MEDVED HRIŠĆANIN

Jedan seoski propovednik, rešio je da jedne nedelje preskoči jutarnje bogosluženje u svojoj crkvi i otišao je u planine, u lov na medvede. Dok je išao uskim planinskim stazama, okliznuo se i počeo da pada niz padinu, gubeći pri tome i pušku i ranac. Kad se pad završio, uvideo je da su mu obe noge polomljene i da nikako ne može ustati. No, sve ovo je do sada dobra vest, loša vest je ta da mu je prilazio veliki i strašan medved, a on nije mogao da beži.

"O, Gospode," počeo je da moli glasno propovednik, "žao mi je što sam preskočio današnje bogosluženje i otišao u ovaj lov. Molim te, oprosti mi, usliši mi samo jednu molitvu... molim te daj ovom gladnom medvedu, dobre hrišćanske vrline i ponašanje. Molim te, Gospode."

U istom trenutku medved je stao kod propovednikovih nogu, pao je na svoja kolena, sklopio svoje šape i počeo glasno da moli: "Dragi Bože, blagoslovi ovu hranu, koju nameravam da obedujem..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 27 / 2005.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Čoveče Božiji, zar i ti kukaš? - Stanislav Kačmarčik

* Ispovedanje greha - Pavel Černy

* Zaštitite vašu crkvu - Rick Waren

* Žena - Dietrich Bonhoffer

* Meno Simons - James C. Hefley

* Ne propuštajmo prilike - Marija Niketić

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Ali ja ću gledati ka Gospodu, uzdaću se u Boga spasenja svoga, uslišiće me moj Bog." (Mih. 7:7, LB)

Ovo naše vreme je slično vremenu tokom života proroka Miheja. Tada je prevladavala nepravda i bezbožništvo. Ljudi su bili veoma tvrdi i nepouzdani, njihovo: "da" više nije bilo "da" a "ne" više nije bilo "ne". Na "dobro" su vikali "zlo" a na "zlo" "dobro". Njihovo odbacivanje Boga i Njegovih zakona prouzrokovalo je potpuno poremećene moralne vrednosti, što ih je kao narod i državu vodilo u propast.

Gde u takvom društvu naći oslonac? Prosvetljenje? Nadu? Osloniti se na ljude, vođe, političare, to bi značilo graditi kuću na pesku. Osloniti se na svoju mudrost ili novac, je ravno hvatanju za suvu slamku. Tražiti oslonac u samom sebi je ludost, jer još nikom nije uspelo da se iz živog blata u koje propada, izbavi vukući samog sebe za kosu.

Bog želi da se jedino u Njega uzdamo. Kada nas opkole oluje i naleću na nas besni talasi života; kada nas gusti oblaci zaogrnu mrakom, niko i ništa nam ne može oduzeti ono jedno: pogled gore ka Bogu koji će nas čuti i uslišati. Bog Otac nikada neće dozvoliti da u uzavrelom moru života pogine i jedno jedino Njegovo dete. Naše pouzdanje u Njega nikada nas neće osramotiti.

Ponekad moramo i duže da Ga čekamo i da odgovori na naš vapaj i molitvu. Ako odgovora nema to ne znači da On nije tu, On jednostavno ćuti. Njegovo ćutanje i odlaganje odgovora ima uvek svrsishodan razlog: On želi da sa nama ispuni svoje naročite ciljeve i da nas blagoslovi. Radi toga, Njegova pomoć sigurno neće izostati. U stanju je da nam u svim teškim okolnostima našega života pokaže izlaz ili rešenje koji će za nas biti uvek ono najbolje.

Zato, dragi naši čitaoci,

ne gledajte ni levo, ni desno; ne gledajte na ljude, nego "pogledajte ka Bogu" poput proroka. Bolje rečeno "zagledajte se Njega", tj. fokusirajte svoj pogled, kao u jednu tačku, na Njega. Jer jedino On uslišava, i jedino On spasava. Jedino On je u stanju da unese red u haos.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

ČOVEČE BOŽJI, ZAR I TI KUKAŠ?

- Stanislav Kačmarčik

Svi ljudi oko nas kukaju, psuju i gunđaju. Kao da su u sve razočarani, i jedino što im je još preostalo jeste kritikovanje moralnog stanja svih oko nas. Svakodnevno slušamo kako je sve loše. Vlada loše obavlja svoj posao. Banke su pune prevaranata. Preduzeća su pokupovali svi bivši direktori, ali su ih pre toga pokrali koliko god su mogli. Svi žele puno para i lak život, ali niko neće da radi. Kriminal je u porastu, čovek se plaši da izađe na ulicu, ili kada mu stranac pozvoni na vrata. U svemu ovome ima puno istine. Ovo je samo delić sveg zla koje nas okružuje. Treba li da kukamo, psujemo i govorimo da je u vreme socijalizma bilo bolje?

Moral naroda je jako nizak, iako je naš narod poprilično obrazovan. Današnje stanje izričito pokazuje da obrazovanje čoveka ne čini časnim, poštenim, savesnim, pravdoljubivim ili ljubaznim. U našoj zemlji je puno obrazovanih prevaranata, grabežljivaca, sebičnjaka i zločinaca. I obrazovani ljudi su kruti, drski, bezosećajni i sebični. Velika većina našeg naroda se danas rukovodi parolom da je sebičnost jedini razuman način rada i življenja. Posledica toga jeste bezobzirnost, krutost, omalovažavanje drugih ljudi i zakon jačeg.

Otkud to u našem narodu? Sa našim narodom je isto kao i sa puno naših njiva. Tamo gde se zemlja ne ore, ne obrađuje i gde se nešto kvalitetno u nju ne posadi, tamo raste samo korov. "Dobro seme" iz koga u ljudskim srcima rastu dobre osobine jesu dobrota, vernost, samokontrola, ljubaznost, strpljivost, razumevanje, poštenje, oslonac i ljubav spremna da služi jeste samo Evanđelje Isusa Hrista. Tamo gde se u čovečje srce ne poseje dobro seme Evanđelja, tamo ne može da izraste ništa drugo osim korova loših osobina. Prestanimo već jednom da sami sebi stvaramo iluzije da će na njivi ljudskog srca izrasti dobre i plemenite osobine bez semena Hristovog Evanđelja. Neće izrasti! To je jednostavno nemoguće! Ako se pšenica ne poseje, ona neće ni izrasti. Isto tako, kao što je u zemlji samo seme korova, i na njivi ljudskih srca je samo seme loših osobina. Biblija o tome već odavno govori: 1. Mojsijeva 6,5; Jeremija 17,9; Marko 7,21-23; Galatima 5,19-21.

Ideolozi socijalističko-komunističkog režima su bili uvereni da se čovek rodi kao dobar, ali da ga kvari sredina u kojoj živi. Zato su izgradili "socijalističko okruženje". Život je pokazao da su korovi poput sebičnosti, bezobzirnosti, krutosti i prevare bujali najviše baš u srcima socijalističkih vođa. I baš zato što su sve učinili da bi sprečili sejanje dobrog semena Hristovog Evanđelja u srca dece i omladine, stasala je generacija koja ima u srcima samo ono što je nasledila: sebičnost, grabežljivost, zavist, ponos, lukavstvo, zle misli, kurvarstvo, ubistva, svađe, razdor, pijanstvo i slične stvari. Tokom 40 godina ovi korovi su bujno izrastali u srcu našeg naroda. A sada bogato cvetaju, zato što ih jako nemarno kose kose zakona.

Svi znamo da korove nije dovoljno samo kositi, zato što će jako brzo ponovo izrasti. Znamo da nije dovoljno samo zaorati korov. Iz uzorane zemlje će izrasti novi korov. Postoji jedno jedino uništenje korova: detaljno kultivisati zemlju i uništiti svo korenje od korova a zatim posejati u tako pripremljenu zemlju novo i kvalitetno seme. Samo iz takvog semena će porasti nove i kvalitativno vredne biljke.

U duhovnom životu je ova detaljna kultivacija - stvarno pokajanje. Zatim se u zemlju ljudskog srca mora posejati novo seme Hristovog Evanđelja - Hristovo učenje - ne učenje neke crkve. To je jedini način da se naš narod promeni - pokajanje i Hristovo učenje. Pa ipak, narod se kao celina neće promeniti. Do promene mora doći kod svakog pojedinca ponaosob.

Zbog lošeg duhovnog i moralnog stanja našeg naroda krivicu ne snose samo ateisti, nego i mi, hrišćani. Setite se samo koliko je hrišćanskih roditelja odustalo od hrišćanskog načina vaspitavanja svoje dece i prestalo je da ih vodi u crkvu, samo zato da im vera u Gospoda ne bi bila prepreka na putu ka studijama. Nažalost, i neki hrišćani su mislili da je obrazovanje vrednije nego kvalitetan karakter njihovog deteta. Grešku nisu napravili samo obični ljudi, hrišćani, nego i propovednici i popovi, kada su zbog ponuđenih pogodnosti sarađivali sa režimom, koji je svesno sprečavao širenje Evanđelja među decom i omladinom. To je krivica nas, hrišćana. I mi imamo udela u tome što je savremena generacija našeg naroda tako zarasla u korov.

Da li postoji način da se stvari poprave? Sigurno to nije putem kukanja, psovanja, kritikovanja i gunđanja, ili spominjnja na "bolje" dane iz vremena socijalizma. Duhovnu i moralnu situaciju u ljudskim srcima neće promeniti ni jedna vlada, religija ili režim.

Postoji samo jedan put, koji vodi ka promeni. To je put duhovnog nanovorođenja pojedinih građana. A nanovorođenje je moguće samo uz pomoć Hristovog Evanđelja. Sejanje Božje Reči mogu pripremiti samo pravi hrišćani koji istinski žive sa Bogom. Na koji način? Samo stvarnim pokajanjem!

• Tako, što ćemo se kajati zbog stvari koje smo u svom hrišćanskom životu pokvarili i zanemarili.

• Tako, što ćemo se kajati zato što smo zatajili u sopstvenim porodicama, i svojom neverom učinili da se naši bližnji još više udalje od Hrista.

• Tako, što ćemo činiti pokajanje za naše pastore i propovednike, što su ponekad bili na sablazan i što su često propovedali ljudska gledišta a ne Hristovo učenje.

• Tako, što ćemo činiti pokajanje za sve hrišćane u našoj zemlji, koji su u vremenima socijalizma zatajili, i kojima je bila bitnija karijera sopstvene dece od istine Evanđelja.

• Tako, što ćemo činiti pokajanje za hrišćane koji danas vide samo svoje sopstvene interese a za Božje delo opet nemaju dovoljno ni vremena, ni snage.

• Tako, što ćemo činiti pokajanje za naš narod, koji u svom ponosu odbacuje Hristovo Evanđelje, i misli da će obrazovanjem i kulturom sam sebe promeniti na bolje.

• Tako, što ćemo činiti pokajanje za sve učitelje koji i danas vode mladu generaciju našeg naroda ka bezbožnom životu.

• Tako, što ćemo činiti pokajanje za sve umetnike, uglavnom za one, koji se u svojoj umetnosti podsmevaju svetom Bogu i omalovažavaju sveto Božje ime.

• Tako, što ćemo činiti pokajanje i za one, koji su na vodećim položajima i te svoje položaje iskorištavaju za sopstveno bogaćenje i ostvarivanje sopstvenih interesa, umesto da se zalažu za blagostanje i pravdu za sve jednako.

• Tako, što ćemo moliti za Božju milost i delovanje Duha Svetog u našim hrišćanskim porodicama, u svim crkvama i starešinstvima crkava. Samo zbog crkve će Duh Sveti delovati na ostale članove naroda.

• Tako, što ćemo svedočiti o snazi Hristovog Evanđelja, koje je promenilo naše živote, i da više ne moramo da kukamo, psujemo i gunđamo, nego u svim okolnostima da hvalimo Gospoda, blagosiljamo i molimo Božju milost za one koji žive u sebičnosti, samodovoljnosti, bezobzirnosti i moralnoj prljavštini.

Ako želimo da naše pokajanje bude ono pravo, treba da ga spojimo sa postom. Isto tako, kao što je to radio Božji narod Starog Zaveta i Hristova crkva u apostolskim vremenima.

Da je našim ustima i životom hvaljen naš Gospod, koji nam daje radost i sigurnost nadanja u svim životnim situacijama, i učinio nas je zracima svog blagoslova za druge ljude.

Izvor: Zapas o dušu, 57, maj 1998.

Prevod: Milijašević Branko.

^vrh

ISPOVEDANJE GREHA

- Pavel Černy

"Ispovedanje loših dela je početak dobrih dela." Rekao je veliki crkveni učitelj Avgustin iz Hipa. Stvarno tako i počinje osnovno obraćenje, kada čovek staje na Božju stranu a nasuprot samom sebi. Božja želja je opraštanje i davanje. Zato je Gospod Bog uveo čitav proces otkupljenja, koji je imao kulminaciju na golgotskom krstu i potvrđen je vaskrsenjem. Gospod Bog je ljubav. Bog stvarno čeka grešnika, da bi mu mogao dati svoj skupo plaćen oproštaj.

Priznanje i oproštenje greha je predivan momenat u životu verujućeg čoveka. Kada bi to bilo samo neko naše umišljanje, onda je reč samo o psihološkoj terapiji. Reč je o stvarnom oproštenju, izborenom na krstu i potvrđenom Hristovom nevino prolivenom krvlju.

Neki psihijatri tvrde da bi mogli da izleče 50 do 80% pacijenata kada bi ovi mogli da ispovede svoje grehe i prime oproštenje. Ispovedanje greha je sastavni deo života jednog hrišćana. I kao nanovorođeni ljudi grešimo, i zato nam je potrebno uvek iznova ispovedanje svojih greha i slušanje uverenja o oproštenju.

U Božjoj Reči čitamo da svoje spasenje treba da živimo sa strahom i drhtanjem (Filipljanima 2,12). Ovde se pre svega misli na ispovedanje greha. Džon Vesli u svojoj propovedi "Pokajanje verujućih" govori o potrebi hrišćana da dublje uđu u opraštajuću Božju milost. Pred sobom imamo i cilj: "... u čoveka savršenog, u meru rasta visine Hristove." (Efescima 4,13)

U sadašnje vreme se u mnogim hrišćanskim crkvama ponovo mnogo ozbiljnije shvata Božja Reč, koja nas savetuje: "Ispovedajte, dakle, jedan drugom grehe, i molite se Bogu jedan za drugog, da ozdravljate..." (Jakov 5,16a)

Ova Reč nije u suprotnosti sa Rečju u 1. Timoteju 2,5 u kojoj piše da je Isus Hristos jedini posrednik između Boga i čoveka.

Ispovedanje greha je sastavni deo zajednice verujućih. To je jedan od načina na koji shvatamo da je i crkva takođe zajednica grešnika. U zajednici gde se ne ispovedaju gresi, postoji velika opasnost da deluje kao zajednica dvoličnih ljudi, kao zajednica takvih koji o sebi misle da su dovoljno dobri i čisti. Takva zajednica deluje pogubno na veru i na istinu.

Čovek koji dođe u takvu crkvu, gde se ne ispovedaju gresi, može pomisliti da je jedino on grešnik i da zajednici takvih savršenih i bezgrešnih ljudi on jednostavno nije potreban. Međutim, takav čovek uočava dvoličnost nekih članova te zajednice. Suprotno tome, tamo gde se gresi ispovedaju znamo da je reč o zajednici grešnika kojima je Hrist potreban. U takvoj zajednici čovek pre dobije hrabrost da ispoveda svoje grehe, a međusobnom ispovedanju se oslobađa Božja moć isceljenja.

Kakva je to samo privilegija i odgovornost! Ipak, ne možemo ostaviti ne iskorišćenu privilegiju da slomimo moć greha i objavljujemo oproštenje. Brat u Hristu je tu, zajedno sa Hristom, da bi čuo moje ispovedanje i da bi mi grehe u Njegovom imenu oprostio. Onaj kome se ispovedaju gresi treba da drži tajnu ispovedanja isto kao što je drži Bog. Kada se ispovedam svom bratu u Hristu, ustvari se ispovedam Bogu.

Reformacija je na videlo iznela činjenicu da čoveku nije potreban nikakav ljudski posrednik - već da kroz Isusa Hrista može doći direktno Bogu. To je bio pravi osvežavajući vetar, koji je narušio ropstvo manipulacije srednjovekovnog crkvenog sistema ispovesti. Ipak, treba upamtiti da je i sam Luter bio uveren o značaju međusobnog bratskog ispovedanja. U svom velikom katehizmu govori da ako jedan čovek poziva drugog čoveka na ispovedanje, to je kao da ga poziva: "Budi hrišćanin!" Odbijanje obavezne "ispovesti na uvo" pastoru nikada nije značilo odbijanje ispovedanja greha.

Mnogim vernicima je poznat jedan veliki problem. Recimo, određeni greh bude ispovedan Gospodu, ali se dešava da se greh vraća a sa njime i nesigurnost da li je stvarno bio oprošten. Ponekad dolazi pomisao da je greh ispoveđen samo sebi samom, ali ne i Bogu. Ranjena savest, a i razne druge rane nakon toga nisu isceljene. Upravo tada je od velike pomoći priznavanje krivice pred svedokom, koji objavljuje Božji oproštaj.

Biblija govori da su svi verujući sveštenici (1. Petrova 2,9 - kraljevsko sveštenstvo). Sveštenstvo verujućih treba i u ovom aspektu da bude realnost. Sveštenik u Starom Zakonu je trebalo da daje oproštaj na osnovu prinesene žrtve. Isus je postao Velikosveštenik i najveća i konačna žrtva. Verujućim ljudima je podario svoje sveštenstvo i službu da čine njegovu žrtvu stvarnom u životima drugih ljudi objavljujući oproštenje greha. Bonhofer je napisao:

"Čovek, koji ispoveda svoje grehe u prisustvu brata zna, da više nije samo sam sa sobom, nego doživljava Božje prisustvo posredstvom realnosti drugog čoveka... u prisustvu brata mora biti greh iznet na svetlost dana." (1. Jovanova 1,9).

Jedan propovednik navodi primer iz svog života. Kada je bio pastor u svojoj prvoj crkvi nije doživeo milost ispovedanja. Tokom službe je doživljavao da u njemu postoje određene blokade koje su uzrokovane grehom. Počeo je sa posebnim tihim časom u svom životu. Prvog dana je razmišljao o svom detinjstvu, drugog dana o svom odrastanju a trećeg dana o vremenu kada je već postao odrastao čovek. Sve grehe kojih se setio pisao je u svesku. Onda je otišao kod brata koji je bio spreman da mu bude ispovednik. Izvadio je svesku i pročitao ih sve redom. Onda je hteo da zatvori svesku i odloži je. Njegov ispovednik mu je zatražio tu svesku, pocepao je na sitne komadiće i bacio u kantu za smeće. I upravo to je postalo živo svedočanstvo o uništenju greha. Nakon toga su se zajedno molili i brat mu je u Isusovom imenu objavio oprštenje greha. U tom trenutku je shvatio da su gresi toliko daleko koliko je daleko istok od zapada. Tokom molitve je osetio i sigurnost oproštenja i počele su da se isceljuju sve njegove rane i boli na duši.

Nije potrebno spomenuti sve. Takođe, čovek nije sposoban sve odjednom da ispovedi. Treba ispovediti to što Gospod Bog spomene. Ne treba iz sebe "cediti" grehe zbog kojih čovek nije bio okrivljen i koje bi ispovedao samo zbog ljudi.

Prilikom ispovedanja greha jako su važne tri stvari: ispitivanje savesti, osećanje težine i bola, i čežnja da se izbegne greh.

Ispitivanje savesti - pokušajmo da uvidimo sve prepreke koje nas sprečavaju da dođemo bliže Bogu i da Ga više ljubimo. U uopštenom ispovedanju je jednostavno "pročešljati" pojedine grehe. Ustvari, treba ispovediti grehe srca: ponos, lakomstvo, ljutnju... a takođe i grehe tela: nenasitost, požuda, lenjost... Luter je prilikom svog ispovedanja prolazio kroz svih deset Božjih zapovesti, a to je preporučivao i drugima.

Osećanje težine i bola - to nije osećaj, mada i osećanja mogu biti uključena. Reč je o osećanju bola zbog toga što je sablažnjeno i uvređeno Božje srce koje nas voli. Ponekad mogu da se jave samo emocije, napr. plač, ali ne mora da se radi o iskrenom ispovedanju. Čovek može da oseća bol sam zbog sebe. Stvarno osećanje težine i bola znači shvatati ispovedanje potpuno ozbiljno.

Čežnja da se izbegne greh - molimo Gospoda da nam da snagu za novi život. Na ispovedanje ustvari navodi čežnja da se bude oslobođen od greha. Džon Vesli je jednom rekao: "Dajte mi sto propovednika koji se ne plaše ničeg osim greha, i ne traže ništa drugo osim svog Boga... to bi prodrmalo kapije pakla i raširilo Božje carstvo na zemlji." Prilikom ispovedanja uvek treba čeznuti da se bude obuzet Bogom i želeti to što želi i On. Bog je Pastir koji će ostaviti 99 ovaca da bi pronašao jednu izgubljenu ovcu i vratio je na dobru pašu.

Na kraju još recimo i to šta uraditi kada neko dođe sa molbom da budemo njegov ispovednik. To je duhovna služba i zato je dobro za nju se pripremiti. Poznanje samog sebe pred Božjim licem je uvek pomoć. Kada znam o svom grehu i o svojim borbama, onda neću da se sablažnjavam nad drugima. Kada znam koliko je teško i bolno ispovedanje greha, onda nikada neću da izdam onog koji se ispoveda. Takođe, izuzetno je važno i bezuslovno čuvanje ispovedane tajne! Pazimo na svoju znatiželju, da ne bi od drugih "izvlačili" nevažne detalje. Takođe treba obratiti pažnju i na to da se ne prekida ispovedanje nezgodnim rečima i pitanjima, da ne bi narušili svetost trenutka ispovedanja.

Ispovednje i priznanje nas čuvaju od dvoličnosti i farisejstva. Svi smo pred Bogom veliki grešnici i zato je potrebno da ispovedamo grehe. Takođe, treba biti uvek spreman pa i drugima biti ispovednik u istoj borbi.

Izvor: Zapas o dušu, septembar 1997.

Preveo: Milijašević Branko.

^vrh

ZAŠTITE VAŠU CRKVU

- Rick Waren

"Molim vas, dakle, ja sužanj u Gospodu, da živite dostojno zvanja u koje ste pozvani, sa svakom poniznošću i krotošću, sa strpljivošću, podnoseći jedan drugoga u ljubavi, starajući se da svezom mira održite duhovno jedinstvo." (Efescima 4,1-3)

"A na sve ovo obucite ljubav, koja je sveza savršenstva." (Kološanima 3,14)

Vaš posao je da zaštitite jedinstvo vaše crkve.

Jedinstvo crkve je veoma važno, i Novi zavet više govori o ovome nego o raju i paklu. Bog želi da mi, Njegova deca, iskusimo jedinstvo jednih sa drugima.

Jedinstvo je duša zajedništva. Razbijete li ga, pogodićete direktno u srce Hristovog tela. Ono je osnova, srž Božje namere za nas da bismo iskusili zajednički život u Njegovoj crkvi. Naš vrhovni model jedinstva jesu Trojica. Otac, Sin i Duh Sveti se u potpunosti nadopunjuju kao jedan. Sam Bog je najveći primer požrtvovane ljubavi, ponizne i usredsređene na druge i koja je u potpunom skladu.

Poput svakog roditelja, naš nebeski Otac se raduje kada vidi svoju decu da su zajedno. Pre nego što je bio uhapšen, Isus se predano molio za jedinstvo. "Ali ne molim samo za ove, nego i za one koji na njihovu reč veruju u mene, da svi budu jedno, kao što si ti, Oče, u meni i ja u tebi, da i oni budu jedno u nama, kako bi svet poverovao da si me ti poslao. Dao sam im slavu, koju si ti dao meni, da budu jedno kao što smo mi jedno; ja u njima, a ti u meni, da budu savršeno ujedinjeni, da zna svet da si me ti poslao, i da si ih ljubio kao što si ljubio mene." (Jovan 17,20-23) U tim poslednjim trenucima svoje službe On se molio za naše jedinstvo. To nam pokazuje koliko je to jedinstvo bitno.

Za Boga nema ničeg vrednijeg od jedinstva Njegove crkve. On je za nju platio visoku cenu, i On želi da je zaštiti na svaki mogući način od napada, a posebno od mogućih podela, sukoba i nejedinstva. Ukoliko ste deo Božje porodice, vaša je dužnost da zaštitite jedinstvo vaše lokalne zajednice. Isus Hristos vam je naložio da učinite sve što možete da biste održali jedinstvo, zaštitili zajednicu i promovisali jednodušnost u vašoj crkvenoj porodici i među svim vernicima. Biblija kaže: "starajući se da svezom mira održite duhovno jedinstvo" (Efescima 4,3).

Usredsredite se na ono što nam je zajedničko, a ne što nas razdvaja.

U Rimljanima 14,19. apostol Pavle nam kaže: "Starajmo se stoga za ono što stvara mir i doprinosi uzajamnom nazidanju." Kao vernici mi imamo istog Gospoda, jedno telo, isti cilj, jednog Oca, jedan Duh, jednu nadu i jedno krštenje i ljubav (Rimljanima 10,12; 12,4-5; 1. Korinćanima 1,10; 8,6; 12,13; Efescima 4,4; 5,2; Filipljanima 2,2). Mi delimo isto spasenje, život i budućnost - faktore koji su pretežniji od bilo kakve razlike koja nas može razdvojiti. To su stvari na koje treba da se usredsredimo, a ne naše lične razlike.

Moramo da se setimo da je Bog taj koji je izabrao da nas stvori kao različite ličnosti, poreklo, rasu i sklonosti, tako da možemo da uživamo u tim različitostima, a ne da ih samo tolerišemo. Bog želi jedinstvo a ne uniformnost. Zbog jedinstva mi nikada ne smemo da dozvolimo da nas različitosti razdvoje. Moramo da ostanemo čvrsto u onome što je pretežnije - da učimo kako da volimo jedni druge kao što je Hristos nas voleo, i ispunimo svih pet Božjih ciljeva za svakoga od nas i Njegovu crkvu.

Sukobi su obično znak da se naše težište pomerilo na manje važne stvari, stvari koje Biblija naziva: "budalasta zapitkivanja" (2. Timoteju 2,23). Kada se usredsredimo na ličnost, sklonosti, tumačenja, stilove ili metode, uvek dolazi do podele. Međutim, ukoliko se usredsredimo da volimo jedni druge i ispunjavanje Božjeg cilja za naš život, to mora uroditi jednodušnošću ili harmonijom. Apostol Pavle vapi za tim kada kaže: "Nego molim vas, braćo, imenom Gospoda našega Isusa Hrista, da svi jedno govorite i da ne bude među vama cepanja, već da budete usavršeni u jednom razumu i jednoj misli" (1. Korinćanima 1,10).

Budite realni u svojim očekivanjima.

Kada jednom otkrijete kako Bog vidi stvarno zajedništvo, veoma je lako da postanemo obeshrabreni provalijom koja postoji između idealnog i stvarnog u vašoj crkvi. Moramo da je volimo i pored njene nesavršenosti. Težiti za savršenim dok istovremeno kritikujemo stvarnost je dokaz nezrelosti. U drugu ruku, prihvatiti realnost i ne težiti za idealnim je samozadovoljstvo. Prava zrelost je živeti sa tenzijama.

Drugi vernici će vas razočarati i obeshrabriti, ali to nije izgovor da prestanete da imate zajedništvo s njima. Oni su vaša porodica, čak i kada se tako ne ponašaju i kada vam je teško da budete s njima. Umesto toga, Bog nam je rekao: "sa svakom poniznošću i krotošću, sa strpljivošću, podnoseći jedan drugoga u ljubavi".

Ljudima se otvore oči kada je u pitanju crkva iz mnogih razumljivih razloga. Lista može da bude poprilično dugačka: sukobi, povređenost, licemerstvo, zanemarivanje, sitničavost, legalizam i drugi gresi. Umesto da budemo zaprepašćeni i iznenađeni, bolje je da se setimo da crkvu čine stvarni grešnici, što uključuje i nas same. Zbog toga što smo grešnici, mi povređujemo jedni druge, ponekad namerno a ponekad nenamerno. Međutim umesto da napustimo crkvu, moramo da ostanemo i radimo u njoj koliko god je to moguće. Obnovljenje, a ne bežanje, jeste put ka jačanju karaktera i dubljem zajedništvu.

Podeliti crkvu na prvi znak razočarenja ili otrežnjenja je znak nezrelosti. Bog ima stvari koje želi da nauči kako vas tako i druge. Pored toga, ne postoji savršena crkva u koju bismo mogli da pobegnemo. Svaka crkva ima svoje slabosti i probleme. Ubrzo ćete se opet razočarati.

Groučo Marks (Groucho Marx) je postao poznat po svojoj izjavi da ne želi da postane član bilo kog kluba koji bi mu dopustio da uđe u njega. Ukoliko crkva mora da bude savršena da bi vas zadovoljila, ta ista besprekornost će vas izopštiti iz njenog članstva, jer niste savršeni.

Ditrih Bonhofer (Dietrich Bonhoffer), nemački pastir koji je ubijen zbog suprotstavljanja nacizmu, napisao je knjigu koja je postala klasično delo o zajedništvu - Zajednički život. U njoj, on kaže da je razbijanje iluzija o lokalnoj crkvi dobro jer uništava naša očekivanja savršenosti. Što pre nestane te iluzije da crkva mora da bude savršena da bismo je voleli, pre ćemo prestati da je tražimo i počećemo da shvatamo da smo svi mi nesavršeni i da nam je potrebna blagodat. To je početak stvarnog zajedništva.

Sve crkve bi mogle da stave znak "Nesavršeni ljudi i žene su dobrodošli. Ovo je mesto samo za one koji priznaju da su grešnici, kojima je potrebna blagodat i koji žele da rastu".

Bonhofer u knjizi Zajednički život piše: "Onaj ko voli svoj san o zajednici više od samog hrišćanskog zajedništva postaje uništitelj ovog drugog… Ako svakodnevno ne zahvaljujemo za hrišćansko zajedništvo u kome se nalazimo, čak i ako nema velikih iskustva, nema otkrivenog bogatstva, već više slabosti, maloverja i teškoća, ako nasuprot tome samo nastavimo da se žalimo Bogu kako je sve ništavno i bedno, tako daleko od onoga što smo očekivali, onda sprečavamo Boga da pusti naše zajedništvo da poraste prema meri i blagoslovu koji postoji za sve nas u Isusu Hristu."

Ohrabrujte umesto što kritikujete.

Uvek je mnogo lakše stajati po strani i napadati one koji rade umesto da budemo uključeni i damo doprinos. Bog nas stalno upozorava da ne kritikujemo, upoređujemo ili sudimo jedni drugima. "Stoga, ne osuđujmo više jedan drugoga, nego radije smatrajte da je pravo - ne postavljati bratu spoticanja ili sablazni" (Rimljanima 14,13); "Ne opadajte jedan drugoga, braćo. Ko opada brata ili osuđuje svoga brata - opada zakon i osuđuje zakon; ako pak osuđuješ zakon, ne izvršuješ zakon, nego si njegov sudija" (Jakovljeva 4,11); "Ni jedna ružna reč da ne izlazi iz vaših usta, nego samo koja je dobra za nazidanje - gde je potrebno, da slušaocima bude blagotvorna" (Efescima 4,29); "Blaženi su mirotvorci, jer će se oni sinovi Božiji nazvati" (Matej 5,9); "Ne uzdišite, braćo, jedan protiv drugoga, da ne budete osuđeni; vidi, sudija stoji pred vratima" (Jakovljeva 5,9).

Kada kritikujete drugog vernika zbog onoga što čini u svojoj veri i iz čistog ubeđenja, onda se mešate u Božji posao: "Ko si ti što sudiš tuđem sluzi? On stoji ili pada svome gospodaru; biće ipak postavljen, jer Gospod može da ga postavi" (Rimljanima 14,4).

Apostol Pavle dodaje da ne smemo da osuđujemo i da se ugledamo na druge vernike koji imaju drugačije osvedočenje od našeg: "A što ti osuđuješ svoga brata? ili što ti nipodaštavaš svoga brata? Znaj da ćemo svi izići pred sud Božiji" (Rimljanima 14,10).

Kada osuđujem drugog vernika, dešavaju se četiri stvari: Gubim zajednicu sa Bogom, pokazujem svoj ponos i nesigurnost, činim nešto zbog čega će mi Bog suditi i povređujem zajedništvo crkve. Kritičarski duh jeste loša navika.

Sveto pismo naziva satanu: "tužitelj naše braće" (Otkrivenje 12,10). Đavolji posao je da optužuje, da se žali i kritikuje članove Božje porodice. Kada god to učinimo, mi smo prevareni jer radimo ono što je satanin posao. Zapamtite, drugi hrišćani, bez obzira na to koliko se ne slažete sa njima, nisu pravi neprijatelji. Svo vreme koje utrošimo upoređujući ili kritikujući druge vernike je trebalo da bude utrošeno na izgradnju našeg zajedništva. Sveto pismo kaže: "Starajmo se stoga za ono što stvara mir i doprinosi uzajamnom nazidanju" (Rimljanima 14,19).

Nemojte da slušate ogovaranje.

Ogovaranje je žudnja za informacijama kada niste ni deo problema niti deo rešenja. Znate da je širenje glasina loše, međutim ne treba ni da ih slušate, ukoliko želite da zaštitite svoju crkvu. Slušanje ogovaranja je poput prihvatanja ukradene robe i osuđuje vas za kriminal.

Kada neko počne da vam nekoga ili nešto ogovara, sakupite dovoljno hrabrosti da kažete. "Stani. Ne želim to da znam. Da li si razgovarao sa tom osobom?" Osobe koje su nekoga ogovarale vama, to će isto da učine i o vama. Ne možete imati poverenja u njih. Ukoliko slušate ogovaranje, Bog kaže da prouzrokujete probleme. Evo šta o tome kaže mudri Solomun: "Zao čovek pazi na usne zle, a lažljivac sluša jezik pakostan" (Priče 17,4); "Opak čovek zameće svađu, i opadač rastavlja glavne [najbolje]prijatelje" (Priče 16,28); "Kad nestane drva, ugasi se oganj; tako kad nema opadača, prestaje raspra" (Priče 26,20); "Raspravi stvar svoju s bližnjim svojim, ali tuđe stvari ne otkrivaj" (Priče 25,9); "Ko otkriva tajnu, postupa neverno; zato se ne mešaj s onim koji razvaljuje usta" (Priče 20,19). Novi zavet kaže: "To su ti što stvaraju razdor, čulno nastrojeni ljudi koji nemaju Duha" (Juda 19. st).

Tužno je što u Božjem stadu, najveće povrede obično dolaze od drugih ovaca a ne od vukova. Zbog toga apostol Pavle daje upozorenje o "hrišćanskim kanibalima" koji izjedaju jedni druge i uništavaju zajedništvo. "Ako se pak međusobno ujedate i izjedate, pazite da jedan drugoga ne istrebite" (Galatima 5,15). Sveto pismo uči da ljudi, koji stvaraju ovu vrstu problema treba da se izbegavaju. "Ko otkriva tajnu, postupa neverno; zato se ne mešaj s onim koji razvaljuje usta" (Priče 20,19). Najbrži način da se reši problem u crkvi ili maloj grupi jeste suprotstavljanje onima koji ogovaraju i insistiranje da prestanu da to čine. Solomun je to rekao rečima [koje smo već malopre pročitali]: "Kad nestane drva, ugasi se oganj; tako kad nema opadača, prestaje raspra" (Priče 26,20).

Primenjujmo Božje metode za rešavanje sukoba.

Kao dodatak principima koje smo malopre spomenuli, Isus je dao crkvi tri jednostavna koraka za rešavanje sukoba. "Ako ti zgreši tvoj brat, idi i pokaraj ga u četiri oka. Ako te posluša, dobio si svoga brata. Ako pak ne posluša, uzmi sa sobom još jednoga ili dvojicu, da se ustima dvojice ili trojice svedoka utvrdi svaka reč. A ako njih ne posluša, kaži Crkvi; pa ako ne posluša ni Crkvu, neka ti bude kao mnogobožac i carinik" (Matej 18,15-17).

Kada postoji sukob, iskušenje je da se žalimo trećoj strani umesto da hrabro govorimo istinu u ljubavi s osobom koja nas je razočarala tj. s kojom imamo problem. Ovo stvar čini još gorom. Umesto toga, treba da razgovarate direktno sa osobom koja je u to uključena.

Lični razgovor je uvek prvi korak i treba ga preduzeti što pre. Ukoliko se problem ne može rešiti među sukobljenim stranama, sledeći korak jeste da se sa jednim ili dva svedoka ode kod druge osobe i na taj način pokuša rešiti problem i popravi odnos. Ali šta učiniti ako osoba još uvek ustraje u svojoj tvrdoglavosti? Isus kaže da tada problem treba izneti pred crkvu. Ukoliko osoba i tada odbije da posluša, prema osobi se treba odnositi kao prema neverniku odn. neznabošcu i "da se takav preda satani na propast tela, da se duh spase na dan Gospodnji" (1. Korinćanima 5,5).

Podržavajte svog pastira i vođe.

Ne postoje savršene vođe, ali Bog daje vođama odgovornost i autoritet odn. vlast da se brinu o jedinstvu crkve. Tokom međusobnih sukoba ovo je veoma nezahvalan posao. Pastiri veoma često imaju nezahvalan posao da budu posrednici među povređenim, sukobljenim ili nezrelim članovima. Takođe, dat im je i nemoguć zadatak da učine svakoga srećnim u svemu tome, što nije pošlo za rukom ni samom Isusu.

Biblija je sasvim jasna po pitanju toga kako treba da se odnosimo prema onima koji nas služe: "Budite poslušni svojim starešinama i pokoravajte se, jer oni bdiju nad vašim dušama kao oni koji će za to odgovarati; da oni to čine s radošću a ne uzdišući, jer vam ovo ne bi bilo od koristi" (Jevrejima 13,17).

Pastiri će jednoga dana stati pred Boga da polože račune kako su bdili nad vama. "jer oni bdiju nad vašim dušama kao oni koji će za to odgovarati" (Jevrejima 13,17b). Međutim, ovde ste ubrojani i vi, jer će svako položiti računa Bogu koliko je bio poslušan svojim starešinama [Jevrejima 13,17a].

Biblija daje pastirima veoma precizna uputstva kako da se odnose prema onima koji cepaju zajedništvo. Oni treba da izbegavaju rasprave i ponizno uče one koji se suprotstavljaju ujedno se moleći da se promene. Takođe, oni treba da upozore one koji žele da se dokazuju, moleći se za jedinstvo i sklad, i ukore one koji su neuljudni prema vođstvu, udaljujući one koji žele da podele crkvu ukoliko odbijaju dva upozorenja. "Ovo napominji zaklinjući ih pred Bogom da se ne prepiru, što ničemu ne koristi, već ide na propast onih koji slušaju… A budalasta i nevaspitana zapitkivanja odbijaj znajući da rađaju borbe. Jer služitelj Gospodnji ne treba da se upušta u takve borbe, nego treba da bude blag prema svima, kadar poučiti, voljan zlo podnositi, da u krotkosti vaspitava one koji se protive, ne bi li im kako Bog dao pokajanje na poznanje istine, i da se osveste od zamke đavola, koji ih je žive zarobio da čine njegovu volju" (2. Timoteju 2,14.23-26); "Ovo govori i opominji i karaj sa svakom odlučnošću; niko da te ne prezire. Podsećaj ih da se pokoravaju poglavarstvima i vlastima, da budu poslušni, spremni na svako dobro delo, da ne hule ni na koga, da se ne svađaju, da budu pravični pokazujući svaku blagost prema svima ljudima… Čoveka jeretika posle prvog i drugog savetovanja izbegavaj, znajući da se takav izopačio i da greši, te sam na sebe navlači osudu" (Titu 2,13-3,2.10-11).

Mi štitimo zajednicu kada odajemo priznanje onima koji nam služe vodeći nas. Pastirima i starešinama su potrebne naše molitve, ohrabrenja, razumevanje i ljubav. Nama je zapoveđeno "Vas pak, braćo, molimo da odajete priznanje onima koji se trude među vama, i svojim pretpostavljenima u Gospodu, i onima koji vas poučavaju; cenite ih iznad svega u ljubavi zbog njihovog dela" (1. Solunjanima 5,12-13a).

Pozivam vas da prihvatite svoju odgovornost da zaštitite i da se zalažete za jedinstvo svoje crkve. Učinite sve što je do vas, i učinićete ono što je Bogu ugodno. To nije uvek lako. Ponekad ćete morati da učinite nešto što je najbolje za Telo [zajednicu, Crkvu], ali ne i za vas lično, čime ćete druge staviti ispred sebe. To je razlog zašto nam je Bog poverio crkvenu porodicu - da se naučimo nesebičnosti. U zajednici učimo da kažemo "mi" umesto "ja" i "naše" umesto "moje". Bog kaže: "Niko neka ne traži svoje dobro, nego dobro drugoga" (1. Korinćanima 10,24).

Bog daje blagoslove nad crkvom koja je jedinstvena. U Sadlabek crkvi, svaki član potpisuje zavet koji uključuje i obećanje da će štiti jedinstvo naše zajednice. Kao rezultat toga, crkva nikada nije imala sukob koji je doveo do cepanja zajednice. To je važno, jer je to jednodušna zajednica puna ljubavi, i mnogi žele da budu njen deo. U proteklih sedam godina, crkva je krstila preko 9.100 novih vernika!

Šta je to što lično činite da bi vaša crkvena porodica bila toplija i puna ljubavi? U vašoj zajednici postoje mnogi ljudi i žene kojima je potrebna ljubav i mesto da pripadaju. Istina je da svako treba i želi da bude voljen. Kada ljudi pronađu crkvu gde postoji međusobna ljubav među vernicima, i gde se brinu jedni za druge... moraćete da zaključate vrata i držite masu podalje.

Sa engleskog preveo: Draško Đenović.

Rick Waren, THE PURPOSE DRIVEN LIFE: What on Earth Am I Here For? (Zondervan, Grand Rapids, MI, 2002) chapter 21.

Ovo je 21. poglavlje iz knjige The Purpose Driven Life. Knjiga ima 40 poglavlja i predviđena je da pojedinac samostalno ili u grupi svakodnevno čita po jedno poglavlje u nadi da će nakon tih 40 dana postati stabilniji vernik.

^vrh

ŽENA

- Dietrich Bonhoffer

"Čuli ste kako je kazano starima: Ne čini preljube. A ja vam kažem da svaki koji pogleda na ženu sa željom, već je učinio preljubu u srcu svom. A ako te oko tvoje desno sablažnjava, iskopaj ga i baci od sebe: jer ti je bolje da pogine jedan od udova tvojih negoli sve telo tvoje da bude bačeno u pakao. I ako te desna ruka tvoja sablažnjava, odseci je i baci od sebe: jer ti je bolje da pogine jedan od udova tvojih negoli sve telo tvoje da bude bačeno u pakao. Tako je kazano: Ako ko pusti ženu svoju, da joj da knjigu raspusnu. A ja vam kažem da svaki koji pusti ženu svoju, osim za preljubu, navodi je te čini preljubu; i koji puštenicu uzme preljubu čini." (Mt. 5,27-32)

Za učenika koji sledi Isusa Hrista ne sme da postoji nikakva požuda koja bi bila bez ljubavi. Ona je za njega zabranjena. Sleđenje znači samoodricanje i potpuno vezivanje na Isusa, i zato učenik nikad sebi ne sme dopustiti da ima požudne želje. Požude, trajale one makar samo i jedan trenutak, odvajaju učenika od Isusa i odvode telo u pakao. One znače prodavanje "roga za sveću", gubitak večnosti neba za samo jedan trenutak telesnog uživanja.

Čovek je teško da poveruje, da će odricanje od požude biti stostruko nagrađeno. On se ne pouzdaje u nevidljivo, nego grabi vidljivi plod požude i užitka. Tako se strmoglavljuje sa puta, prema Isusu, i odvaja se od Njega. Požuda vodi u neveru, te nju treba već zato odbaciti. Ni jedna žrtva, koju Isusov učenik zbog toga treba da podnese, nije prevelika. Oko je manje vredno od Hrista, isto tako i ruka. Ako oko i ruka služe požudnim željama i tako nas sprečavaju da u čistoći sledimo Isusa, onda nam je bolje žrtvovati njih nego Isusa Hrista. Dobitak koji donosi požuda mnogo je manji od štete koju ona nanosi - dobijaš užitak oka i ruke za jedan trenutak, a gubiš telo za večnost. Tvoje oko koje služi nečistim požudama, ne može da gleda Boga.

Nije li ovde na mestu pitanje: "Postavlja li Isus ovu zapovest u doslovnom smislu ili samo u prenesenom?" "Ne zavisi li o odgovoru na ovo pitanje celi naš život?" "Nije li, gledajući držanje učenika, već dat odgovor?"

Pred tim, čini se veoma ozbiljnim pitanjem, naša nas volja savetuje da bežimo od odluke. Ako bi bilo rečeno: "Naravno da ovo ne treba shvatiti doslovce", tada bismo pobegli pred ozbiljnošću zapovesti - ne bi nam ona valjala. S druge strane, ako bi bilo rečeno: "Naravno da zapovest treba shvatiti doslovce", tada bi se očitovala načelna apsurdnost hrišćanske egzistencije i tako bi se ponovno omalovažila ova zapovest i učinila nam se opet neprihvatljivom.

Upravo to, što nije moguće naći odgovor na ovo pitanje, omogućava da se nađemo potpuno uhvaćeni u Isusovu zapovest. Tada ne možemo pobeći ni na koju stranu. Uhvaćeni smo i moramo se pokoriti. Isus ne prisiljava svoje učenike da žive u jednom nečovečnom grču, on im ne zabranjuje pogled, nego nastoji da ga skrene na sebe. On zna da će njihov pogled tako ostati čist, sve ako je i usmeren prema ženi. On ne navaljuje na učenike jedno nepodnošljivo breme, nego im milostivo pomaže po svom Evanđelju.

Isus od svojih učenika ne traži da se žene ili udaju, ali posvećuje brak po Zakonu tako što ga proglašava neraskidivim. Tamo gde se ipak jedna strana odvoji, on zabranjuje ponovnu ženidbu odnosno udaju. Po toj zapovesti Isus oslobađa brak od sebične požude i užitka i želi da uspostavi međusobno služenje u ljubavi. To je moguće samo sledeći Hrista.

Isus ne kudi telo u njegovim prirodnim zahtevima, nego neveru koja je u tom telu. On ne ukida brak, nego ga učvršćuje i posvećuje po veri. Takođe, i u braku, učenik će moći očuvati svoju povezanost sa Isusom samo kroz pokornost i odricanje. Isus je njegov gospodar i u braku. Time je brak učenika nešto drugo nasuprot građanskom braku. To nije neko omalovažavanje braka nego njegovo posvećenje i punina.

Čini se da se Isus svojim zahtevom za neraskidivošću braka protivi starozavetnom Zakonu. No, On sam potvrđuje sklad između Njega i Mojsijevog Zakona (Mt. 19,8). "Zbog okorelosti srca" Izraelcima je bilo dopušteno otpusno pismo, da bi se sprečila veća razuzdanost. Ipak, namera starozavetnog Zakona u skladu je sa Isusovom, jer je reč o čistoći braka, o braku sa verom u Boga. Ta čistoća se održava i čuva kroz zajedništvo sa Isusom, u posvećenju Njemu.

Isusu je stalo do potpune čistoće Njegovih učenika. Zato On hvali i potpuno odricanje od braka zarad kraljevstva Božjega. Brak ili celibat nisu kod Isusa nikakav program, on oslobađa svoje učenike od bludništva i u braku i izvan njega. To bludništvo je greh protiv vlastitog tela i protiv samog Hristovog Tela (1. Kor. 6,13-15). I tela učenika pripadaju samom Hristu i udovi su Njegovog Tela. Hrist, Sin Božji, imao je ljudsko telo i mi imamo zajedništvo sa Njegovim telom, zato je bludništvo greh prema Isusovom telu.

Isusovo je telo bilo raspeto. Apostol govori onima, koji pripadaju Hristu, da razapnu svoje telo sa njegovim strastima i požudama (Gal. 5,24). Stoga je ispunjenje i starozavetnog Zakona samo u raspetom i izmučenom telu Isusa Hrista. Pogled na to telo i zajedništvo sa tim telom, koje je za učenike bilo predano, daje učenicima snagu za čistoću, svetost koju Isus nalaže.

^vrh

MENO SIMONS

- James C. Hefley

Bradati holandski sveštenik je sa strahom posmatrao kako se zadihani glasnik zatrčao do ograde njegove parohijske kuće u Vitmarsumu, nedaleko od holandskog primorja.

"Oče, sve su ih pobili", vikao je uzbuđeno.

"Lakše malo, mladiću", odvratio je sveštenik blago. "Reci mi, šta te to toliko uzbudilo?"

"Baptisti su se sakrili u starom manastiru kraj Bolsvarda, njih oko tri stotine."

"Da, znam da ih guvernerovi vojnici gone", dodao je sveštenik. "Ali, nastavi dalje."

"Vojnici su ih otkrili. A oni, ludaci, nisu hteli da se predaju mirno. Kažem vam, bilo je strašno."

"Misliš, da su ih pobili?" - upitao je sveštenik drhtavim glasom.

"Upravo tako. Sve su pobili osim žena i dece. Nisu poštedeli ni vašeg brata."

"Moj brat", mrmljao je sveštenik slomljenim glasom. Tada se okrenuo i zagledao u daleki horizont. "Idi", rekao je, "ostavi me sada samog."

Dugo je 40-godišnji Meno Simons (Menno Simons) razmišljao o tom strašnom događaju. "Ti pomažeš u ućutkavanju tih anabaptističkih jeretika", govorili su mu njegove kolege sveštenici. A to je bila istina. Snažne propovedi i zapisi Mene Simonsa izazvale su učenike Jana Matijasa (Jan Matthys), gorljivog anabaptističkog propovednika iz Minstera, a u očima mnogih Simons ih je retorički porazio. Međutim, njegovi drugovi sveštenici nisu znali da je Simons već mesecima bio tajni poklonik nekih anabaptističkih doktrina.

Kad je prvi put počeo da sumnja u doktrine svoje crkve, uspeo je nekako da odbaciti svoje strepnje. Ipak je, jeretička misao nastavljala da prodire u njegov um, stoga da je počeo da propoveda: "Taj komad hleba sigurno ne može biti telo Hristovo, kako su me učili da verujem."

Tada je otkrio Novi zavet, koji je za njega bio nepoznanica. "U njemu", kako je kasnije pisao, "bez ljudske pomoći ili saveta našao sam oslobođenje." Nakon što ga je pročitao, verovao je da hleb nije stvarno Hristovo telo. To ga je dovelo do razumevanja da: "Nikakva ljudska vlast ne može vezati ili oterati duše u večnu smrt."

Onda je saznao da su ubogom holandskom krojaču Sikeu Frerksu (Sickeu Freerksu) odrubili glavu, pod presudom. "Kriv je radi ponovnog krštavanja," glasila je presuda njegovih kolega sveštenika. To je bila specifična praksa kod anabaptista. Oni su insistirali na krštenju samo odraslih vernika, kao znaku njihove lične vere i odluke za Hrista, iako su već jednom bili kršteni kao bebe.

Anabaptisti su, takođe verovali da bi država i crkva trebalo da budu potpuno odvojene, i da prisilu ne bi trebalo koristiti na verskom polju, i da Sveto pismo - a ne crkvene tradicije - treba da bude jedini hrišćanski vodič.

Neke od radikalnih vođa tih reformatorskih grupa počeli su da razvijaju ideje o ličnoj slavi i zagovarali su čak i podizanje ustanka seljaka protiv ustaljenih vlasti i crkve. To je uzrokovalo grube progone svih anabaptista i od strane svetovnih i crkvenih vlasti.

Nezavisno nastrojeni anabaptisti nastavili su sa razvijanjem. Za razliku od luterana, koje su obično predvodili pripadnici viših društvenih slojeva, anabaptisti su privlačili uglavnom seljake i zanatlije. Njihovi smerni postupci, brižljivi običaji i njihove pobožne duše sve su se dublje doimale Mena Simonsa, koji je osećao veliku oprečnost između njihovog i svog vlastitog - ispraznog života vere.

Dok je tajno simpatizirao neke njihove doktrine, Simons se upustio u žestoku raspravu sa anabaptistima. Upravo tada je njegov brat postao anabaptista. Kad su ga ubili u krvoproliću kod Bolsvarda 1535. Meno više nije mogao da ućutkuje svoju savest. Napustio je svoj parohijski stan i istupio iz rimokatoličke crkve.

Isprva je odvažno izražavao svoje versko uverenje, ne pridružujući se otvoreno anabaptistima. Ali potkraj 1536. godine - dve godine nakon izdavanja Luterovog prevoda nemačke Biblije - Menu Simonsa su proterali iz rodnog kraja istočno u Groningen, gde anabaptiste još nisu otvoreno progonili. Ovde ga je krstio Obe Filips (Obbe Philips), starešina holadskih anabaptista.

"Brate Simonse, braća žele da te imenuju za starešinu", uskoro su mu to isto i druge vođe dale do znanja.

"Ali ja nisam dostojan", odgovorio je ovaj nekadašnji sveštenik. "Neuk sam i telo mi je slabo." No, oni su ustrajali u nagovaranjima, i Meno Simons je pristao.

Pridružio se braći Obiju i Dirku Filipsu u šestogodišnjem propovedanju, krštavanju, pisanju, imenovanju starešina i pomaganju oko pokreta koji se sve više širio. Povremeno je preduzimao tajna putovanja u rodni kraj, a tamo je 1542. kralj Karlo V. izdao edikt u kojem je stajalo: "Niko ne sme primiti Menu Simonsa ni u svoj dom, ni na svoje imanje. Niko mu ne sme dati utočište, hranu, govoriti sa njim ili čitati njegove knjige." Za kršenje tog edikta predviđena kazna bila je gubitak života i svog imanja.

Simons se povukao u istočnu Friziju, gde je vladala grofica Anna, koja nije progonila anabaptiste. Godine 1544. propovedao je i naučavao u Kolnu, gde je tolerantni vladar dopustio "otpadnicima" da slave Boga kako žele. Kad se ponovno uspostavila rimokatolička vladavina, Meno se sa ženom i malim detetom povukao u luteranski slobodni grad Vismar, na Baltiku.

Meno je otkrio da izdavače knjiga nije lako naći. Uporni propovednik je pažljivo tražio štampare, sklone slobodnim crkvama, i uskoro je posao krenuo. Njegovo delo "Odricanje od Rima", u kojem obrazlaže zbog čega je napustio rimokatoličku crkvu, i "Temeljna knjiga", očitovanje su njegovih teoloških pogleda, i to su njegovi najvažniji radovi.

Gotovo do kraja života Meno Simons izmicao je svojim progoniteljima. Njegove oštre zamerke hrišćanima koji su bili tradicionalni po svojoj veri i veoma licemerni u svakidašnjem životu, nisu mu povećavale popularnost. "Pravi hrišćanin ide ravnim i uskim putem, a ne širokim i otvorenim", govorio je u svojoj zajednici.

Njegove najplodnije godine su bile one dok su ga progonili. Godine 1555. zapisao je: "U toku 18 godina moja je porodica izdržala krajnju teskobu, pritisak, nevolje, bedu i progone. Bili smo u stalnoj životnoj opasnosti, i bili smo prinuđeni da živimo u strahu i samoći. Državne sveštenike su poštovali kao lekare, plemiće i učitelje, a nas su zvali lažnim propovednicima, varalicama, sektašima i jereticima i moralo nas se pozdravljati đavoljim imenom."

Dve godine nakon toga Simons se povukao u Vtiestenfeld, malo anabaptističko selo u danskom Holsteinu. Tamo je u miru živeo na grofovskom imanju.

Umro je 13. januara 1561. Danas njegov spomenik stoji iznad malog proplanka na pašnjaku u senci prelepog hrastovog šumarka.

Istorija je bila užasno spora u prihvatanju anabaptističke doktrine o verskoj slobodi. Dragocene ideje o slobodi i jednakosti koje je Rodžer Vilijams (Roger Williams) sa sobom doneo u Severnu Ameriku, propovedao je Simons u vreme kada su takve ideje vodile na lomaču. Menoniti koji su se prozvali po posvećenom Holanđaninu, zajedno sa milionima iz drugih hrišćanskih "slobodnih crkava", moraju danas biti zahvalni Bogu za Meno Simonsa, koji se hrabro borio da se glasno čuje reč "o istini koja oslobađa ljude."

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

NE PROPUŠTAJMO PRILIKE

- Marija Niketić (Leskovac)

Pred izlazak na septembarski rok na filološkom fakultetu u Beogradu, mama mi je kazala da se nimalo ne brinem jer će Bog voditi moj put. Navela mi je primjer moje prijateljice iz razreda koja se toliko brinula za svoj uspjeh na fakultetu da se čak i razboljela. Uplašila sam se i odlučila poslušati je.

Nakon dolaska u grad u kojem živim, zainteresirala sam se za slučaj moje prijateljice. Mama mi je rekla da su joj pronađene maligne stanice u predjelu potrbušnice. Nisam to shvaćala toliko ozbiljno, ali sam ipak počela moliti se za nju. Budući da je moja mama glavna medicinska sestra na internom odjelu u Leskovcu gdje radi i rođak ove moje prijateljice kao liječnik, bila sam na posredan način upoznata sa cijelim slučajem. Vrlo brzo sam saznala da se radi o vrlo opakoj bolesti: karcinomu potrbušnice. Nakon ovog saznanja, nisam se usuđivala pitati za nju, jer sam se bojala odgovora. Međutim, nisam imala mira.

Njeni roditelji su činili i posljednji napor kako bi došli do lijeka koga nije bilo. Čak su je vodili i kod navodne iscjeliteljice, ali ni traga od poboljšanja. Mama je govorila njenom rođaku, doktoru da je jedini spas u Bogu. Sve vrijeme sam razmišljala kako bih mogla učiniti nešto za nju. Znala sam da ne mogu otići vidjeti je, jer sam se plašila, prije svega, svoje reakcije. Znala sam da ljudi u takvim situacijama promjene fizički izgled, a ja sam željela pamtiti je onakvu kakva je bila dok smo bile u srednjoj školi, visoku, lijepu djevojku s bujnom crnom kosom. Četiri godine je sjedila iza mene, družile smo se i posjećivale. "Bože, što bih mogla učiniti?", pitala sam se.

Nikada neću zaboraviti riječi koje je izgovorila moja mama : "Što njenom ocu vrijedi toliki novac i položaj u društvu kad će izgubiti svoje dijete?!" Ovo me je toliko potreslo da sam se vraćala na njih kad bih se probudila u toku noći. Prva misao s kojom sam se probudila tog jutra bila je upravo ta rečenica. Bilo mi je jako teško. Međutim, ono što se dogodilo samo nekoliko trenutaka poslije toga i danas predstavlja moju veliku utjehu.

Dok sam se spremala, odjednom kao da sam čula neki glas: "Još uvijek ima nade". Ovu misao sam ponovila nekoliko puta. Da, to je bilo ono pravo, ono što sam tražila! Knjiga "Još uvijek ima nade" od Blagoja Samardžije. Pozvala sam našeg propovjednika, ali knjige nije bilo. Morala sam zvati knjižaru u Beogradu, ali oni su imali svoje propise. Kad je konačno odobreno da mi je mogu poslati, shvatila sam da ne mogu toliko čekati. Dobila sam neopisiv unutrašnji poriv da je moram odmah pripremiti! Odlučila sam joj poslati svoju knjigu. Zar mogu biti toliko sebična? Kad sam otvorila knjigu, ugledala sam potpuno iste riječi u predgovoru! Znala sam što mi je trebalo raditi. Telefonirala sam mami u bolnici i zamolila je da pita tog doktora bih li mogla poslati polovnu knjigu. Odgovor je bio potvrdan. Brzo sam se spremila, napisala posvetu, a knjigu upakirala u bolnici. Kazala sam doktoru da je pozdravi i kaže da je puno volim i mislim na nju. Osjetila sam olakšanje. To je bio utorak 20. novembar. Bog mi je odgovorio i preko pouke koja je toga dana govorila o posredničkoj molitvi. Stigla sam u pravom trenutku, jer je doktor odlazio na odmor.

Neprestano sam se molila Bogu i govorila neka bude Njegova volja.

Za nekoliko dana saznala sam da je moja prijateljica umrla. Jako sam plakala, ali sjetila sam se razbojnika na križu koji se u posljednjem trenutku obratio. Mjesec dana nakon njene smrti (26. decembar 2001.) mama je ponovo vidjela njenog rođaka koji joj je kazao da je pozitivno primila moj pozdrav i pošiljku. Iznova je čitala moju posvetu, zahvalila se i pročitala neke dijelove iz knjige onoliko koliko je mogla. Tek sada sam shvatila Božji put. Nije mi dozvolio da odem za Beograd da bih se usavršavala u svojoj struci jer je trebalo da budem tu zbog nje, zbog Nataše. I sami liječnici u Beogradu čudili su se njenom produžetku života. Ali ja znam da je mene Bog pozvao da joj u posljednjem trenutku odnesem Njegovu riječ. Knjiga je ostala u kući, tako da se sada molimo za njenu obitelj.

Moja poruka bi na kraju bila: ne propuštajmo prilike, već se odazovimo na Gospodnji poziv.

"A Duh reče Filipu: pristupi i prilijepi se tim kolima..." (Djela 8,29)

Vaša sestra u Isus Kristu Marija Niketić iz Leskovca.

^vrh

misaone refleksije

KOLIKO TRAŽIŠ ZA NJIH?

- Prevela: Jarmila Kalko

Beše jednom čovek po imenu George Thomas, pastor u malom američkom gradiću. Jedne Uskršnje nedelje došao je u crkvu noseći stari, prljav, ružan kavez za ptice i stavio ga do propovedaonice. Obrve su se podigle i kao odgovor pastor Thomas počne da priča... "Šetao sam juče gradom i sreo mladića koji mi je išao u susret noseći ovaj kavez u ruci. Na dnu kaveza su bile tri divlje ptice, koje su drhtale od hladnoće i straha."

Zaustavio sam ga i upitao, "Šta imaš tamo, dečko?" "Samo par starih ptica," odgovorio je. "Šta ćeš uraditi s njima?" upitao sam ga. "Nosim ih kući i poigraću se malo s njima," odgovorio je. "Zadirkivaću ih i isprovocirati da se potuku... Ludo ću da se zabavljam". "Ali pre ili kasnije te ptice će ti dosaditi. Šta ćeš onda?"

"E, ja imam i mačke," reče dečak. "One vole ptice. Daću ih njima." Pastor je ućutao za trenutak. "Koliko koštaju te ptice, sinko?" "Šta? Nije valjda gospodine da želite te ptice. Pa to su obične, stare divlje ptice. Ne umeju ni lepo da pevaju. Nisu čak ni lepe!"

"Koliko?" upita pastor još jednom. Dečko odmeri pastora kao da je ovaj skrenuo i odvali, "10 dolara?"

Pastor zavuče ruku u džep i stavi dečaku u ruku novčanicu od deset dolara. Dečak u momentu ispari.

Pastor je pažljivo podigao kavez i odneo ga do doline gde se nalazilo jedno drvo i zelena livada. Spustivši kavez na zemlju otvorio je vrata i polako nagovorio ptice da izlete napolje. Tako, to je bilo objašnjenje otkud taj prazan kavez kod propovedaonice a zatim je pastor produžio dalje.

Jednoga dana su Đavo i Isus imali ovakav razgovor: Đavo je upravo došao iz Edenskog vrta i presrećan počeo da se hvališe. "Da, gospodine, baš sam ulovio svet pun ljudi, tamo dole. Postavio sam zamku, upotrebio mamac kojme nikako nisu mogli da odole. I sve sam ih ulovio!"

"Šta ćeš uraditi sa njima?" Isus zapita. Đavo odgovori, "O, ludo ću se zabaviti! Naučiću ih kako da sklapaju brakove i da se razvode, kako da mrze i vrše nasilje jedni nad drugima, kako da se opijaju, puše i proklinju. Naučiću ih kako da unaprede oružje i bombe i kako da se međusobno poubijaju. Stvarno ću se ludo zabaviti!"

"I šta ćeš učiniti na kraju sa njima?" upita Isus.

"Pa, ubiću ih," đavo izjavi ponosno.

"Koliko tražiš za njih?" Isus upita.

"A, tebi oni ne trebaju. To su pokvareni ljudi. Kada ih uzmeš oni će da te mrze. Popljuvaće te, prokleti i ubiti. Tebi sigurno nisu potrebni takvi ljudi!!"

"Koliko?" On ponovo upita. Đavo odmeri Isusa i zlobno se zacereka, "Sva tvoja krv, suze i tvoj život."

Isus reče, "DOGOVORENO!" Onda je platio cenu.

Pastor je podigao kavez, otvorio vrata i sišao sa propovedaonice.

Izvor: Glas Evanđelja - 2/2004.

OČE MOJ

- Glas Evanđelja - 2/2004.

Oče moj,

Veče je ovo tiho i tih je moj bol,

On je sam, On i krst.

Bol je velik,

Oče čini mi se kao nebo.

Da čini mi se Oče, da su utihnuli svi zvuci,

da je sve zanemelo kao onda kada je Tvoj Sin umirao.

I dok se tama prikrada iz svih pukotina zemlje,

ja sam opet tu na Golgoti.

Lutam tihim blatnjavim ulicama

kojima si Ti prošao teturajući se pod teretom mojih greha.

Sve je isto kao i pre mnogo, mnogo godina...

Isti miris smrti, isti osećaj koji obavija moja čula.

O, najlepša noći mojih bdenja.

Dok te gledam u ranama,

isti osećaj pobede kada si rekao: Svršeno je.

Zato sam se noćas vratila

do podnožja Golgote da pokupim sve pobede.

Da osetim agoniju smrti...

Da provedem još jednu noć kraj srca koje je umiralo za mene.

Da ponovno osetim Njegovu odanost,

da pomilujem te tužne, drage rane,

da ublažim bol njihove osame,

i da još jednom čujem pesmu

Novog života - Vaskrsnuo si, Gospode.

Jer otišao si na nebo da svi mi, Tvoja deca,

ne budemo među prokletima u paklu,

već da među anđelima u raju pronađemo svoj mir.

^vrh

Smešna strana

REKLAME

Baka i deka su svoju unuku po prvi put poveli u crkvu. Na kraju bogosluženja, kada joj je prišao propovednik i upitao je kako joj se dopalo. Ona odgovori: "Pa, nije bilo loše...", zastane i zamisli se na trenutak, "muzika je bila lepa, ali vaš reklamni deo je bio mnogo dugačak i dosadan."

ISPOD PET

Mali dečak je prvi put prisustvovao bogosluženju u crkvi. Na kraju bogosluženja, počelo je prikupljanje dobrovoljnog priloga, kada je posuda stigla do njegovog tate, dečak ga brzo zagrli i šapne mu: "Tata, za mene ne moraš da platiš, ja još nemam pet godina."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 28 / 2005.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Ostavite greh i verujte evanđelje - W. C. Moore

* Vaša sreća ne zavisi od drugih - David Vilkerson

* Sjaj Božje slave - Gary Drumm

* Četiri odnosa prema Svetome Duhu - Roj Hesion

* Džon Knoks - James C. Hefley

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Ispitajte i vidite kako je dobar Gospod; blago čoveku koji se uzda u Nj. Bojte se Gospoda, sveti Njegovi; jer koji se Njega boje, njima nema oskudice." (Ps. 34:8-9)

Svi mi smo ponekad sanjali neki ružan san, iz kog smo se budili obliveni znojem i sa velikim strahom. Naravno, probuđeni iz naše noćne more, kada konstatujemo da je sve to bio samo san a ne stvarnost, ušuškamo se ponovo u svoj topli krevet i nastavimo svoj noćni odmor. Životni problemi znaju biti ponekad veoma teški i strašni, poput pravih noćnih mora, u kojima se borimo za dah ili svoj opstanak. U takvim situacijama bivamo kušani da izgubio svoj duševni mir i spokojstvo, svoj oslonac u Bogu - veru.

Život donosi i nevolje, i razočarenja i tugu, a ponekad i bol i gorčinu. Ali Bog je i dalje na svom tronu na nebu, bez obzira kako stvari loše kretale na zemlji ili u našem životu. Zbog toga, moramo naučiti kako da ostajemo blizu Njega, kao i to, šta znači "uzdati se u Gospoda" - potpuno računati na Njega kao na jedinu pomoć. Za to nam je potrebna hrabrost, vera i mudrost koja se stiče jedino kroz naše svakodnevne kušnje i nevolje (Jak. 1:1-6).

Car David je bio čovek kojeg nisu mimoilazile ili štedele nevolje on je dugo godina bežao i skrivao se od Saula, koji je hteo da ga ubije. Uprkos svemu, nije očajavao ili gubio veru, on je tražio mir i zaštitu u domu Gospodnjem, u Božijem prisustvu.

David je znao kako da obnovi svoju snagu i kako da se suoči sa svojim pretnjama. On se pouzdavao u dobrotu i milost Božiju - "uzdao se u Gospoda". To je ulivalo u njegovu dušu novu inspiraciju nade i vere. I mi se možemo sa našim nevoljama suočiti sa istom takvom snagom, ne sa očajem i strahom, potrebno je samo da učimo na Davidovom primeru pouzdanja u Gospoda. Na taj način On će biti blizu - kraj nas, da nam pomogne a naša "životna mora" će proći veoma brzo, baš kao i loš san...

Dragi naši čitaoci, želimo Vam puno lepih i korisnih trenutaka uz čitanje ovog broja Sionske Trube.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

OSTAVITE GREH I VERUJTE EVANĐELJE

- W. C. Moore

Isus nikad nije propovedao lako Evanđelje, nekakav mekani i kompromisni put spasenja. Pre nego što smo spašeni, živimo da bi ugodili sami sebi. Kada smo spašeni, mi ostavljamo svoje vlastite puteve i tražimo da ugodimo Bogu.

"Niko ne može dva gospodara služiti" (Mt. 6,24 LB). "Tako dakle svaki od vas koji se ne odreče svega što ima, ne može biti moj učenik." (Lk. 14,33 LB). "Borite se da uđete na tesna vrata, jer vam ja kažem: mnogi će tražiti da uđu i neće moći." (Lk. 13,24 LB). Ovo poslednje bi bilo i odgovor na pitanje: "Gospode, je li malo onih koji će biti spaseni?" (Lk. 13,23 LB).

Ni u kom slučaju nije preteška stvar za nekog da bude spasen, kad dolazi Gospodu čitavog srca i kad je voljan da ostavi greh i s poverenjem preda svoj život i sve svoje Gospodu. Ali pre nego neko bude spasen, potrebno je da preda čitavo srce.

Jednostavno je spasiti se, kad je neko voljan da preda sebe i sve što ima bez rezerve Gospodu i pouzda se u Gospoda za spasenje. Bez tog predanja prevareni su svi koji misle da pukim razumskim pristankom na određene istine Biblije mogu biti spaseni. Ljudi govore o "veri" u Gospoda Isusa Hrista, a da se uopšte nisu pokajali od svojih greha. Samo puki razumski pristanak na istine Biblije nikada nikoga nije spasio niti će. Čak i đavoli čine više od toga - "veruju i drhću" (Jak. 2,19 LB), ali nisu spašeni. Isus je stavio pokajanje ispred verovanja: "...pokajte se, i verujte..." (Mk. 1,15 LB). Nakon Njegovog uskrsnuća On još uvek zapoveda: "...i da se propoveda pokajanje... i oproštenje greha po svim narodima..." (Lk. 24,47 LB). Pavle sledi svog Gospoda: "… javljajući i Judejima i Grcima pokajanje prema Bogu i veru u Gospoda našega Isusa Hrista." (Dela 20,21 LB). Hrišćani se, ako sagreše, moraju pokajati. Isus, Sin Božji, Glava Crkve, govori i zapoveda pokajanje:

"Ali što imam protiv tebe to je da si napustio prvu ljubav svoju. Opomeni se dakle odakle si ispao, pokaj se, i prva dela čini. Ako li tako ne učiniš, doći ću ti uskoro, i dignuću svećnjak tvoj sa mesta njegova, ako se ne pokaješ." (Otk. 2,4-5 LB).

PREVARENO MNOŠTVO

Da su mnogi već strašno prevareni i da će nastaviti da u tom stanju nezamislive zablude žive do samog sudnjeg dana, otkrivaju nam reči Sina Božjeg:

"Neće svaki koji mi govori: 'Gospode, Gospode!' ući u kraljevstvo nebesko, nego samo onaj koji ispunjuje volju Oca moga koji je na nebesima. Mnogi će mi reći u onaj dan: 'Gospode! Gospode, nismo li mi u ime tvoje prorokovali? nismo li mi tvojim imenom zle duhove izgonili? i nismo li mi tvojim imenom čudesa mnoga činili?' Tada ću ja njima otvoreno reći: 'Nikada vas nisam znao, idite od mene vi koji nepravdu činite.'" (Mt. 7,21-23 LB).

Isus je došao da spasi svoj narod od njegovih greha (Mt. 1,21), a ne u njihovim gresima. Propovednik probuđenja, Vanke Havner (Vance Havner), je napisao: "Velika duhovna probuđenja u prošlosti su bila praćena propovedanjem protiv greha; propovedanjem o Sudu, pozivima na pokajanje, svetu žalost, priznanje i ostavljanje greha; propovedanjem za ispravljanje stvari, povratak na prva dela i povratak na Sveto pismo, molitvu, svedočenje - i sveti život."

E. E.Šelhamer (Shelhamer) pišući o "probuđenjima Šalova (Shalowa)" govori o snažnom upozorenju koje je neophodno u ovom vremenu kad je tako široko rasprostranjeno pogrešno razumevanje onog što pravo znači spasenje. On kaže:

"Nije čudo da je Vesli (Wesley) vikao: 'Kako je to strašno kad poslanici Božji postaju posrednici đavolji i kad oni koji imaju nalog da uče ljude putu u nebo, zapravo ih uče putu u pakao.' Kad me neko pita: 'A ko to tako čini?' ja odgovaram:

'Deset hiljada pametnih i čestitih ljudi, svi oni iz bilo koje hrišćanske denominacije, koji ohrabruju ponosnog, besposlenog, strastvenog ljubitelja sveta i čoveka uživanja; odnosno, nepravedno, neljubazno, lakomisleno, bezbrižno, bezazleno, beskorisno stvorenje - čoveka koji ne podnosi progonstvo za pravednu stvar, ali koji je uveren da je na putu u nebo. To su lažni proroci u najvišem smislu riječi. To su izdajice i Boga i čoveka... Oni neprestano naseljavaju kraljevstvo tame. Oni slede siromašne duše koje su uništili i pakao se pokreće iz svog dna da ih primi na njihovom dolasku.'"

UPOZORENJE SVAKOM ČOVEKU

Pavle "nije prestajao sa suzama učiti svakoga od vas (braće)..." (Dela 20,31 LB). On kaže: "Poznajući, dakle, strah od Gospoda, nastojimo da uveravamo ljude." (2. Kor. 5,11 LB). Ne postoji danas dovoljno straha Gospodnjeg ni među hrišćanima, ni među grešnicima koji ne priznaju svoje grehe. Bog je istinski svet, pravedan, dobar, milostiv i ljubazan, ali On mrzi greh. Činjenica da On daje ljudskim bićima vreme da se pokaju bez ikakvog izuzetka pokazuje da najstrašniji Sud dolazi na one - sve one - koji su prezreli Njegovu milost.

Strašno je gaziti krv Sina Božjega i ne mariti za milost Svemogućeg. Nije moguće "potpuno... propovedati" Evanđelje (Rim. 15,19) i "u potpunosti saopštiti Božju volju" (Dela 20,27), a ne upozoriti ljude da dolazi Sud! Čak je i Feliks drhtao kad je Pavle "govorio o pravdi, o uzdržavanju i budućem suđenju" (Dela 24,24-25 LB).

Svaki onaj koji uljuljkuje hrišćane u još dublji duhovni san od onog u kome jesu, nije Hristov sledbenik. Jer Isus kaže: "Što spavate? Ustanite i molite se..." (Lk. 22,46 LB). Isus govori svojim sledbenicima: "Čuvajte se... bdite dakle jednako, i molite se..." (Lk. 21,34-36 LB). Ako ne želimo imati udeo sa licemerima, gde će biti plač i škrgut zuba (Mt. 24,51), moramo voditi brigu o upozorenju našega Gospoda i paziti - bdeti, biti na nogama, biti duhovno budni i biti spremni. (Mt. 24,42-50). "Jer u koji čas ne mislite doći će Sin čovečji." (Mt. 24,44 LB).

Neko će možda reći da je Isus govorio ta upozorenja samo svojim učenicima u ono vreme, ali je Isus Glava Crkve (Ef. 5:23). "Crkva (je) pokorna Hristu..."(Ef. 5:24 LB). On je naučio svoje učenike da oni uče sve narode da paze na sve što god im je On zapovedio. (Mt. 28,18-20). Isus je Posrednik Novoga zaveta (Novoga saveza) pod kojim mi sada živimo, kao što je Mojsije bio posrednik Staroga zaveta (Jev. 8,8-13; Jev. 9, 11-15). Isus je rekao kad će Duh Sveti doći, "I On kad dođe uveriće svet o grehu i o pravdi i o sudu." (Jn. 16,8 LB). Kad Duh Sveti deluje u nekoj sredini, tamo je osvedočenje o grehu.

Bog nam nije rekao da ulepšavamo i olakšavamo ljudima, čineći ih udobnijima da bi mogli uživati i sami sebe obmanjivati. On je rekao: "Teško bezbrižnicima u Sionu..." (Amos 6:1 LB). Isus kaže: "Ako ko hoće za mnom ići, neka se odreče sebe i uzme svoj krst, i ide za mnom."(Mt. 16,24 LB). Razmislite šta to znači slediti Isusa. Je li On uživao u svom životu? Da li je On sam sebe obmanjivao? "Jer ko seje u svoju put, od puti će truljenje požnjeti, a ko seje u duh, od duha će život večni požnjeti." (Gal. 6:8 LB). Mnogi su ljudi danas prevareni zamišljajući da mogu dati samo razumski pristanak na biblijsku istinu, a onda otvoreno i besramno živeti u grehu i očekivati da će otići u nebo posle smrti!

"Sinko, opomeni se da si ti primio dobra svoja u životu svome, a Lazar je naprotiv zla primio. Sad se on ovde teši, a ti se mučiš." (Lk. 16:25 LB).

Ako se ne pokajete od svojih greha, sigurno ćete požeti što sejete! Napustimo sad život sebičnosti i greha, pokajmo se i vapimo Bogu u Isusovo ime pre nego bude prekasno za oproštenje. Isus kaže: "I ko dolazi k meni, neću ga odbiti." (Jn. 6,37 LB).

^vrh

VAŠA SREĆA NE ZAVISI OD DRUGIH

- David Vilkerson

Jedna devetnaestogodišnjakinja je priznala: "Moj otac i majka se vole preko dvadeset tri godine. Mislim da imaju savršen brak. Kad bih ikada saznala da imaju bračne probleme i da se zbog mene pretvaraju da je među njima sve u redu, mislim da bih umrla. Zapravo, ako se moji roditelji ikada razvedu, ja ću odbaciti svoj život. Ja ću se prepustiti drogi, seksu i alkoholu da im vratim milo za drago. "

"Kakva strašna pomisao," rekao sam joj. "Nije li to jadno da čitava tvoja sreća zavisi od toga šta tvoji roditelji rade? Ako oni ne uspeju, ni ti nećeš imati svrhu u životu. Prolazićeš kroz čitav svoj život stavljajući druge na mesto svojih roditelja. Uvek ćeš morati da imaš idol - nekog ko će biti tvoj dobar primer. Nikada nećeš biti svoja. I izneverićeš druge samo zato što je neko drugi izneverio tebe. Kakva šteta!"

Današnji mladi moraju naučiti da nalaze vlastite izvore sreće; ne smeju više zavisiti o svojim roditeljima, da im oni stvaraju sreću. Hvala Bogu, srećem na stotine mladih ljudi koji su pronašli svoje vlastito mesto sreće u Gospodu. Jedan mladić mi je rekao: "Volim svoje roditelje, ali neću dopustiti da njihov razvod utiče na mene. Idem dalje sa Bogom. Moram da živim sopstveni život i neću sebi dopustiti da budem razočaran njihovim postupcima."

Potrebno je da se predamo potrebama drugih. Potrebno je da pomognemo u isceljenju rana onih koje volimo. Moramo se podmetnuti pod bremena drugih, ali sve to možemo činiti jedino kad smo zadovoljni sami sa sobom. Možemo pomoći drugima da pronađu sebe, jedino ako smo pronašli sami sebe u Gospodu.

Da li postoji pravi put do sreće?

Nisam od onih koji mnogo mare za formule ili upute, ali sam u svom vlastitom iskustvu pronašao jednostavan način kako da se nađe prava sreća koja ne zavisi od toga šta drugi rade. To je sreća koja ne dolazi i odlazi, ona nije pod uticajem osećajnog raspoloženja, reči ili ponašanja ljudi koji su oko mene - čak ni onih koje najviše volim.

U čemu je tajna? Otkrio sam da su moje potrebe duhovne, a ne fizičke! Naše osnovne ljudske potrebe su hrana, voda, krov nad glavom i vazduh koji udišemo. Ali, postoje i duhovne potrebe, i te potrebe ne da može nam namiri ni jedno drugo ljudsko biće.

Sva nesreća je rezultat pokušaja, da se naše potrebe zadovolje kroz ljudske odnose. Kad drugo ljudsko biće izneveri u namirivanju naših potreba, postajemo frustrirani i nesrećni. Na primer, muž sa posla dolazi kući umoran i razdražen, i oseća potrebu za kojom ljubaznom reči svoje žene. Snužden je i želi da mu žena pomogne da se oseća bolje. Ali njegova žena ima svoje vlastite potrebe. Ona se oseća razočarano i usamljeno, i čeka njega da on njoj podigne duh. I tako oni zavise jedan od drugog. Oni jedno drugom nemo govore: "Povređen sam, isceli me, dušo. Na dnu sam, podigni me. Potišten sam, usreći me. Tužan sam, oteraj moju tugu. U potrebi sam, namiri moju potrebu. Zagrli me i isteraj svu bol iz mene..."

Naravno, ni jedno od njih ne može namiriti potrebe drugog, jer su te potrebe duhovne i jedino ih Bog može namiriti. U zagrljaju onoga koga ljubite možete biti čitavu noć, ali se još uvek možete probuditi plačući u sebi. Ubrzo otkrijete da se te potrebe ne mogu namiriti seksom ili nežnim rečima. Iz tog razloga neki ljudi plaćaju prostitutki stotinu dolara za noć samo da sede i razgovaraju sa njom. Oni se nadaju da će na taj način njihova tuga nestati. Ali to nikada ne deluje, te narednu noć traže nekog drugog sa kim će podeliti svoje probleme.

Očekujemo da će naš bračni drug činiti ono što čini Bog. Od njih očekujemo čudo. Znamo da imamo ogromne potrebe i da one moraju biti namirene.

Čuo sam neke usamljene ljude kako govore: "Kad bi mi samo Bog dao nekog da me voli, bio bih bolja osoba i bolji hrišćanin. Znam da je sva moja nesreća rezultat toga što sam veoma usamljen. Potreban mi je prijatelj; tek tada ću uistinu biti srećan."

A ja kažem: "Nikako!" Druga osoba, muško ili žensko, može ti privremeno dati olakšanje od agonije samoće, ali ako nisi celovita ličnost, sa svojim vlastitim izvorom unutrašnje snage, stari osećaji očaja i samoće će te ponovo savladati.

Pre dve godine smo moja žena i ja razgovarali sa jednom mladom ženom koja je za sebe tvrdila da je najusamljenija osoba u državi Teksas. Rekla je: "Kad bih samo mogla da nađem muža, da se udam i smirim, više nikada ne bih bila usamljena..." Pomogli smo da se moli "njenog princa". Udala se za dobrog mladog hrišćanina, ali tri meseca nakon venčanja, u suzama je opet došla kod nas: "Još uvek sam usamljena. Još uvek sam prazna. Sad znam da muškarac nije bilo ono što mi je trebalo. Vidim da još uvek nisam sredila stvari u svom vlastitom životu." Ta devojka neće biti dobra žena, dok ne prestane da zavisi od drugih ljudi.

Jedna je mlada, razvedena žena tražila moju ženu i mene da se molimo da joj se vrati muž koji je otišao. Bila je gotovo histerična i plakala je: "Mnogo želim da mi se vrati. Znam, da sam ja od našeg braka načinila zbrku, bila sam tako luda i nezrela. Sada kada je otišao, želim da se vrati. Mislim da sam odrasla. Sazrela sam. Znam da bih ovaj puta uspela, ali on je počeo da se viđa sa drugom ženom. Tako sam očajna! Ako mi ga Bog ubrzo ne vrati, otići ću u najbliži bar i napiti se..."

Rekao sam joj da nećemo moliti za njegov povratak, jer ona nije spremna za njega. Ona bi opet sve pokvarila. Zašto? Jer još uvek nije bila celovita ličnost. Ona je bila spremna odbaciti svoje moralne vrednosti ako se on ne vrati kući i ne pokuša da je još jednom usreći. To je razlog što toliko mnogo ljudi ne dobije odgovor na svoje molitve. Nisu spremni za ponovni pokušaj. Učinili bi opet istu grešku, makar se uzeli i sa drugom osobom. Još uvek zavise od drugih i uvek koriste nekog drugog čoveka kao "štaku" koja će ih održati uspravno. Još nisu postali celovite, potpune ličnosti.

Bog sam je jedini izvor sreće i zadovoljstva

Pavle je rekao: "A Bog moj da ispuni svaku potrebu vašu po bogatstvu svom u slavi, u Hristu Isusu." (Fil. 4:19).

Ne vaš muž ili vaša žena, ne pastor, ne psihijatar, ne vaš najbolji prijatelj - već Bog. Pođite i podelite svoje probleme sa svojim najboljim prijateljem, pastorom ili profesionalnim savetnikom. U konačnoj analizi, oni vam mogu pomoći jedino toliko da se suočite sami sa sobom.

Sve zavisi od vas samih, vi morate doneti svoje potrebe Gospodu i dopustiti Mu da vas upotpuni, da odgovori na vaše potrebe. Na kraju, morate se osloboditi svake ljudske "štake" i potpuno se osloniti samo na Isusa Hrista.

Kada je vaš odnos sa Gospodom poremećen, to se odražava na vaše odnose sa drugim ljudima. Većina hrišćanskih bračnih parova ima dobar brak, bez vidljivih problema, ali kada imaju problema sa Bogom, sa verom, sa molitvom, onda imaju i problem jedan sa drugim.

Kad mi ljudi priznaju da u njihovom braku ima problema, ne moram duboko da kopam kako bi otkrio da nisu tamo, gde bi trebalo da su sa Gospodom. Oni se dosađuju sa stvarima Božjim, pa se dosađuju i sa životom i brakom. Izgubili su dodir Božji, a zauzvrat su izgubili i dodir sa svojim supružnikom. Ti muževi i žene ne pate od pomanjkanja razgovora jedan sa drugim, nego uglavnom od pomanjkanja razgovora sa Bogom. Kad ljudi prestanu da razgovaraju sa Bogom, oni prestanu da razgovaraju jedan sa drugim. A ljudi koji prestanu da govore Bogu, ubrzo postaju vrlo usamljeni i potišteni. Oni zapravo osećaju usamljenost radi Boga, jer gladuju za zajedništvom sa Njime i žude za Njegovom bliskom ljubavlju i blizinom, ali umesto da spoznaju te potrebe kao duhovne, oni bacaju krivicu za svoj nedostatak ispunjenja na muža ili ženu.

Da je većina hrišćana uistinu iskrena, morala bi priznati da ne postoji ništa neizlečivo u pogledu njihovih bračnih problema. Ono što nije u redu je njihov odnos sa Gospodom. Njihova vera je u nevolji, a kad ljudi nisu u ispravnom odnosu sa Bogom, frustrirani su i bacaju krivicu na one koje najviše vole. A zapravo su ljuti sami na sebe. Taj prazan i nemiran osećaj je glad za Bogom. Ali umesto da se vrate u tajnu klet da zadovolje tu žeđ, većina hrišćana odlazi još dalje i pada još dublje u očaj.

Ne postoji na ovom svetu hrišćanin koji duboko u svom srcu nije svestan da će mu Bog pomoći. Znamo da Bog može izlečiti sve naše boli; znamo da može izlečiti naš brak; znamo da može utrti svaku suzu i doneti radost. Ali mi jednostavno nemamo vremena i ne trčimo ka Njemu u vreme naše potrebe.

Mi možemo biti srećni. Možemo biti i potpuna ličnost i nikada više ne zavisiti o drugom ljudskom biću. To ne znači da mi ne trebamo jedni drugima. Nama je potrebna i molitva, pomoć i uteha ljubljenih prijatelja i porodice. Ali trajne pomoći neće biti ako očekujemo da je drugi ljudi stvore za nas.

Zašto ne dopustite Njemu da obnovi vaše srce, da obnovi pravi Duh u vama i otkrije vam da je u Njegovoj prisutnosti neprestana punina radosti i zadovoljstva? Zbog toga je Isus rekao: "Ne bojte se; ja sam, ne plašite se... Evo ja sam s vama u sve dane do svršetka veka..." (Mat. 14:27; 28:20).

Deo iz knjige: HAVE YOU FELT LIKE GIVING UP LATELY, David Wilkerson.

^vrh

SJAJ BOŽJE SLAVE

- Gary Drumm

"Kao što je duga u oblaku u dan kiše, tako beše izgled te blistave svetlosti koja ga obavijaše. To bejaše prava slava Gospodnja. Pred tom pojavom ja padoh na lice i čuh glas nekog koji mi govoraše." (Jez. 1,28 LB)

Kakvo iznenadno otkrivenje slave Gospodnje dobiva Jezekija! On opisuje slavu koja izlazi iz Boga poput duge. U stihu 27 govori da je donji deo, koji vidi, poput ognja. Bog silno sjaji. On svetli neiskazanom svetlošću i Njegova je prisutnost tako silna, tako strašna, tako slavna, da čovek Božji ne može drugo da pred Njim ne padne na svoje lice. U Jezekilju 2:2 vidimo da je Duh Božji zapravo morao ući u čoveka da bi bio u stanju održati se na Božje naređenje.

Danas možda nismo tako blizu Boga koliko bi trebalo? Možda nam je potrebno otkrivenje slave i strašne sile Boga Svemoćnog - otkrivenje kakvo uvek iznova vidimo na stranicama Svetog pisma?

Naš Bog je sveti Bog. On je veličanstven, veličanstveniji od najvećeg cara koji je ikada živeo. Isus je rekao da je On veći od Solomona (Mat. 12,42). Stvarno, veći od Solomona i veći od bilo kog čoveka. To je svevideći, sveznajući, sveti, pravedan Bog.

Ja se ozbiljno ograđujem od ljudi koji govore da su videli Boga, a nemaju jaku priču koja bi odgovarala primeru iz Božje Reči. Ako je neko doživeo iskustvo promene života u kom je video Boga, radujem se s njim. Ali ako je neko nešto izmislio da bi ga se uzdiglo u crkvi, tad ga preklinjem da se pokaje i izbaci to iz svog srca. U nekom smislu svi mi želimo biti blizu Boga, i želimo da smo u zajedništvu s Njim, ali ako to ili bilo koje drugo delo Božje ili dar Božji u našem životu postaju stvar duhovnog ponosa, tad smo u dubokoj, dubokoj nevolji. Reč Božja je puna primera kad su se ljudi Božji i bića Božja uzdigla u duhovnom ponosu; i o tome kako je njihova propast bila strašna.

Božja Reč jasno uči da On neće deliti svoju slavu ni sa kim drugim. Zašto? Jer to je neotuđivi deo Njegovog bića. To ga čini onim što On jeste. On poseduje milosrđe, silu, mudrost i ljubav da bi imao takav sjaj slave oko sebe. Postoje i druge slave - slava čoveka, slava cveća, slava žene, slava stvaranja. Ali te i druge slave nisu ništa u poređenju sa slavom koja je u pravom i živom Bogu i izlazi iz Njega.

Divna je pomisao da ćemo jednog dana videti Boga u svoj Njegovoj slavi! O, sigurno ne poznajemo reči kojima bismo mogli opisali lepotu i strahopoštovanje koje ćemo doživeti onog dana! Ja delimično verujem da će nam biti za to potrebne posebne oči da bismo bili u stanju videti Njega i Njegovu slavu.

Svaki put kada pokušavamo svesti Boga na naš nivo ili kada ga pokušavamo učiniti samo čovekom, mi činimo svetogrđe. O da, On je došao, živeo i hodao među ljudima kao Čovek. Ali On je krvario, umro i uskrsnuo kao bezgrešni Sin Božji, da bi mi mogli da imamo pravo spasenje.

Ali gde je On sad? Reč govori da je On proslavljen i da sedi sa desne strane Boga Oca. Kad ga je Stefan video, bilo je to tako snažno da je njegovo lice zasjalo. Kad ga je Saul sreo, to ga je bacilo na zemlju i oslepilo, dok mu Bog nije povratio vid. Kad ga je Jovan na Patmosu ugledao, pao je do Njegovih nogu "kao mrtav". Ne zaboravimo, da smo mi u dodiru sa istinskim i živim Bogom koji ima svu vlast i na nebu i na zemlji.

Stidim se zbog nekih hrišćana koji od oduševljenja viču: "Ooo!" i "Uuu!" za političkim ili verskim vođama, kao da su oni nešto nadprirodno. Potrebno je da skinu svoj pogled sa čoveka i usmere ga na onoga koji je zaista uzvišen! Isaija je rekao:

"Videh Gospoda koji je sedeo na prestolu visokom i uzdignutom, a skutovi haljine njegove ispunjavahu hram. Više njega stajahu serafimi, svaki sa šest krila: sa dvema on pokrivaše lice svoje, sa dvema pokrivaše noge svoje, a dvema letaše. Oni vikahu jedan drugome i govorahu: Svet! Svet! Svet je Gospod nad vojskama! Puna je sva zemlja slave njegove! Od glasa koji se razlegaše zadrmaše se vrata na pragovima i dom se napuni dimom." (Isaija 6,1-4 LB).

Šta je bio Isaijin odgovor? Evo šta je Isaija rekao: "Jao meni, pogiboh, jer čovek sam nečistih usana i nastavam usred naroda nečistih usana, a oči mi videše kralja, Gospoda nad Vojskama!"

Kakva bi trebalo da je naša reakcija na viđenje Boga? Da, On je naš nebeski Otac ako smo zaista duhovno novorođeni, ali je On i daleko više od toga. On je Gospod, Bog. Pored Njega nema drugih bogova. Isus taj koji je naš jedini zagovornik i zastupnik kod Boga Oca: "Jedan je posrednik između Boga i ljudi, čovek Isus Hristos." (1. Tim 2:5, Čar) Traženjem nekog drugog zagovornika od Isusa Hrista, jeste gaženje Božje slave, koja data Isusu Hristu za Njegovo veliko delo spasenja.

Pogrešno je privlačiti pažnju na samoga sebe, svedočeći kako sam se "video sa Bogom". Takve su stvari lude i isprazne i ne podudaraju se sa Rečju Božjom. Sve što se ne podudara sa Rečju Božjom pogrešno je i po nas veoma opasno. To uključuje i sve ono što se naziva manifestacijom Božjom. Tako sve što se ne nalazi u Svetom pismu - odbacite, kao smeće.

Ostanemo li verni i ne skrenemo sa puta za lažnom naukom i zavođenjem ljudi; ostanemo li na Reči Božjoj; budemo li i mi, poput Berejaca, ispitivali čak i Pavla da vide podudara li se njegovo učenje sa Svetim pismom - nećemo zalutati. Jovan je rekao da će nas Duh Sveti svemu šta treba znati sam poučiti. (1. Jn. 2:27).

Zato se odlučno borite za veru koja je jednom data svetima, a kad nas jednog dana nađe verne, gledaćemo Ga licem u lice. Tad ćemo položiti naše krune do Njegovih nogu, jer ćemo biti zabljesnuti Njegovom slavom.

Znajmo, poštujmo i budimo u strahopoštovanju i svetom strahu prema Njemu koji je veliki Bog. On za sebe govori: "Ja jesam, jedni istiniti i živi Bog". Nemojmo slaviti nikog drugog. Služimo Bogu čitavim svojim srcem - i to žarko.

^vrh

ČETIRI ODNOSA PREMA SVETOME DUHU

- Roj Hesion

Zapitajmo se, kakav je naš stav prema Svetome Duhu, da li mu dozvoljavamo da u nama vrši svoje delo ubeđivanja i otkrivanja Isusa, u svemu što nam je potrebno?

Novi Zavet nam kaže da postoje četiri moguća stava koja možemo da zauzmemo prema njemu. Prvi je da ga ožalostimo. "I ne žalostite Božijeg Svetog Duha, kojim ste zapečaćeni za dan izbavljenja. Svaka gorčina, i jarost, i gnev, i vika, i hula da se ukloni od vas sa svakom zloćom" (Ef. 4,30; 31). Greh je ono što njega žalosti - posebno oni koji su ovde spomenuti u kontekstu; gorčina, jarost, hula, zloća i ne praštanje. Kada shvatimo da je Duh došao da nam otkrije Onoga koji je nazvan dragocenim imenom Jagnjetovim, koji je krotak i ponizan u srcu, i koji je sam nalik golubu, možemo da vidimo razne stvari koje ga žaloste. Kad god pokazujemo narav drugačiju od one Jagnjetove (ponekada je ona daleko sličnija lavljoj!) posebno u našim odnosima sa drugima, mi ga žalostimo. Iako toliko opraštamo sebi, ponekada ostajemo pri svome, i odbijamo da oprostimo drugima. On ne može da ide dalje sa nama u svom delu blagosiljanja, dok ne vidimo ove grehe i pokajemo se za njih. Zbog toga, On nastavlja da nas ubeđuje u vezi njih i trudi se oko nas. Ali to je uvek delo ljubavi; naši gresi ga ne gneve, već ga pre žaloste.

Drugi stav koji je moguće zauzeti prema njemu jeste da mu se protivimo. Stefan je rekao Jevrejima pred svoju smrt: "Tvrdovrati i neobrezanih srca i ušiju, vi se jednako protivite Duhu Svetome, kako vaši očevi tako i vi" (Dela. 7,51). Kada nas On uverava u greh, mi mu se možemo usprotiviti. Možemo da odbijemo da nazovemo grehom nešto što On naziva grehom. Ponekad izradimo sebi kompletan alibi, koji dokazuje da smo nevini. Činimo tako, jer znamo da bi nas to ponizilo, ako bi rekli "da" na uveravanje Svetoga Duha, jer bi morali da se pokajemo i dovedemo stvari u red. To je ono što Pismo naziva biti "tvrdovrat", a biti takav je zaista ozbiljno stanje, i može da vodi ozbiljnim osudama nad nama, ako ustrajemo u tome. "Čovek koji, po opomeni, ostaje tvrdoglav, u tren će se slomiti, i neće mu biti spasa" (Pri. 29,1). Naše protivljenje uveravanju Svetoga Duha se tako često ogleda u našem odbijanju da prihvatimo poticaj od nekog brata ili neke sestre u Hristu. Nama ne bi smetalo ako bi njegovo ubeđivanje bilo usmereno od njega lično, ali, On veoma često koristi nečije prodorne reči da nam pokaže naš greh. A to čini stvar dvostruko težom da prihvatimo, zbog našeg ponosa. Uprkos tome, mi to moramo prihvatiti, ako želimo da budemo blagoslovljeni.

Treći mogući stav jeste gašenje Duha. Pavle kaže: "Duha ne gasite, proroštva ne potcenjujte" (1. Sol. 19,20). Ovo je reč koja se odnosi na aktivnosti Svetoga Duha među nama, kako se vidi u frazi koja sledi, da ne potcenjujemo proroštva. Mi gasimo vatru kada sipamo vodu na nju, a plamen delovanja Svetoga Duha možemo da gasimo na drugi način, u zajedništvu, ili na sastanku, "sipajući hladnu vodu na njega", time što ga obeshrabrujemo ili ga ustvari onemogućujemo. Sveti Duh zahteva pravo na prolaz u sabore Božjeg naroda i u njihovo zajedništvo. Ali mi tako često imamo mentalnu sliku načina po kome On mora da radi, a sprečavamo svaki oblik njegovog delovanja koji ne odgovara u potpunosti našim idejama i planovima - posebno one oblike koji ignorišu naše omiljene metode i koji izgledaju kao da obezvređuju naš lični posebni položaj. Kako li smo skloni da mislimo da probuđenje, ako treba da dođe, mora doći kroz nekog sveštenika ili misionara ili samo kroz nekog koji je posebno obučen. Duh, međutim, često donosi probuđenje na "zadnja vrata", kroz nekog na koga se uopšte ne misli i ko nema visok službeni položaj. Koliko je puta Gospod Isus došao kucajući na vrata neke situacije, crkve ili misije ali su vrata bila zaključana pred njim, jer nije došao kroz odgovarajuće službene kanale i normalnim putevima, i tada se tužno okrenuo i otišao od te situacije u kojoj je tako očajnički bio potreban.

Četvrti stav koji je moguće zauzeti prema Svetom Duhu je da budemo ispunjeni njime. Poslanica Efescima kaže: "I ne opijajte se vinom, u čemu je raskalašnost, nego se punite Duhom" (Ef. 5,18). Onaj koga smo žalostili, odbijali i gasili, sada nas ispunjava i poseduje. Kakvu predanost i kakvu promenu ovo podrazumeva s naše strane! Napokon smo pristali da se pokorimo njegovim ubeđivanjima i nazovemo greh, grehom.

On sad bez smetnje može da nam da stalni pogled na Isusa, budući da je On sve što je potrebno za našu beskrajnu radost, oslobođenje i osposobljenje.

Kada razmišljamo o ovom predmetu ispunjenja Svetim Duhom, važno je da uvek to učinimo u kontekstu ova tri druga stava prema Duhu. Ako ne učinimo tako, uvek ćemo smatrati ispunjenje Svetim Duhom nekim posebnim blagoslovom, van našeg nasleđa u Hristu, a taj stav će nas odvesti samo do jalovog nastojanja i frustracije. Ako u nekom datom momentu nismo ispunjeni Svetim Duhom, to je samo zbog jedne stvari - greha. Kroz greh smo Ga ožalostili, i odbijamo Ga kada nas je ubedio. Možda smo godinama bili u suvom, nezadovoljnom stanju, ali sve je to zbog akumulacije jedne te iste stvari - greha. Ono što moramo, jeste da se u pokajanju ponizimo ubeđivanju Svetog Duha, i On će u našim srcima biti svedok Isusu i njegovoj krvi, i osposobiti nas da verujemo da njegova krv čisti ono što smo priznali (1. Jn. 1:7). Tada, gde krv čisti, Sveti Duh ispunjava, i to bez daljeg čekanja sa naše strane.

Ovo je jasno ilustrovano u ceremonijalnom očišćenju gubavca u 3. Mojsijevoj, u četrnaestom poglavlju. Pre svega, krv posvećene žrtve, jagnjeta, stavljala se na njegovo desno uvo, palac desne ruke i palac desne noge. Zatim se sveto ulje za pomazivanje, koje nam predstavlja Svetog Duha, stavljalo na krv na ista tri mesta. Prvo krv, a zatim ulje. I tako je u iskustvu verujućeg. Sveti Duh ne ispunjava i ne osposobljava telo, to jest, neosuđeno ja. On dolazi samo tamo gde se dogodilo pokajanje i gde je Hristova krv bila verom primenjena na greh. Takva je vrednost dragocene krvi za Boga, da čoveku koji je bio "nikad gori", ako se zaista pokajao, ta krv daje pravo da očekuje da Sveti Duh odmah ispuni njegovo srce i život. On nema potrebe da ide dalje od podnožja krsta. Baš tamo, gde je greh opran, ako se njegova vera primi, Sveti Duh će ga ispuniti i njegova će se čaša prelivati.

Sećam se da kada smo jedan saradnik i ja učestvovali na konferenciji duhovnih radnika u Brazilu, neki mladi američki misionar doleteo je iz svoje baze avionom misije. Tu ga je dovela velika glad srca. U razgovoru nam je rekao o svom stanju opterećenja i poraza u njegovom životu. U čitavih godinu dana, u njihovoj oblasti bio je samo jedan otvoren razgovor. Misionari su postali toliko hladni, tako da su šaljivo rekli "on govori kao misionar", kada je jedan od njih zatražio da ozbiljno razgovaraju o Gospodu. Rekao nam je kako je nedavno Gospod počeo ponovo da radi u njegovom srcu i da mu je pokazao stvari za koje je morao da se pokaje da bi doveo stvari u red sa Bogom. U nekim slučajevima to je značilo da treba da stvari dovede u red sa svojim kolegama misionarima. Rekao nam je kako je novo zajedništvo između misionara počelo da raste i došlo je do novog blagoslova u radu. Predložili smo da može da da svoje svedočanstvo istog dana na sastanku. Učinio je tako i pošto je zaključio svoju upečatljivu priču kako ga je Gospod ponizio i kako ga je vratio do Krsta, rekao je: "Ipak, ja još ne mogu da kažem da sam ispunjen Svetim Duhom, ali ja to tražim".

Posle toga, povukao sam ga u stranu i rekao: "Dok sam slavio Boga za tvoje svedočanstvo, u isto vreme sam bio razočaran što sam čuo da kažeš kako još nisi ispunjen Svetim Duhom". Kako smo dalje razgovarali, On je počeo da uviđa da ne treba da ide dalje od Krsta da bi bio ispunjen Duhom. Na tom mestu slomljenosti gde je krv bila primenjena na njegovo srce, Isus mu je dao sve što mu je bilo potrebno. I budući da je došao do Krsta, Bog bi ga zaista ispunio Duhom zbog Hristove krvi - ako ju je njegova vera primila. Tamo je počeo da veruje u vrednost Hristove krvi na njegovu korist. Tih dana je mogao da se vidi u tihim uglovima, pod drvećem i na drugim mestima, pognut u divljenju i slavljenju - očišćen u krvi, te stoga ispunjen Duhom, a Isus mu je dao sve što mu je trebalo, njegovu pravednost kod Boga i njegovu svetost u duši. On se vraćao u svoju stanicu svetao i rasterećen. Pošto je ponizno dao svoje svedočanstvo, Gospod je počeo da upotrebljava njegovo svedočanstvo da bi stvorio glad kod drugih. Hrišćani su počeli da se kaju a drugi su po prvi put počeli da traže Hrista. Pisao je kasnije. "Ponovo su potekle reke žive vode".

Kako je jednostavno i kako je dobro da nam je Božji put ispunjenja Duhom na dohvat ruke...

Roj Hesion, BUDI ISPUNJEN DANAS. Str. 31-36.

^vrh

DŽON KNOKS

- James C. Hefley

Godine 1548. dugačka francuska galija teško se valjala uzburkanim morem nedaleko od škotske obale. Dugački redovi vesala strčala su u more poput nekakvih prstiju. Pokretali su ih umorni mišići škotskih zatvorenika. Za Džona Knoksa (John Knox) i njegove drugove, mučni dani nakon hapšenja činili su se dugi poput vekova. Pa ipak, on nije gubio nadu.

"Pogledaj tamo, prema kopnu, Džone", prošaputao mu je promuklo, drug do njega.

Propovednik reformacije je upravio pogled ka stenovitoj obali. Za trenutak bljesak stare vatre pojavio mu se opet u očima.

"Poznaješ li je?" - pitao ga je drug u okovima.

"Da, znam je dobro", odgovorio je propovednik dok mu se na mršavom licu nazirao smešak. "Onaj zvonik tamo, to je mesto gde mi je Bog prvi put u javnosti otvorio usta radi Svoje slave, i posve sam uveren da neću umreti sve dok svojim ustima opet ne budem slavio Njegovo sveto ime na tom istom mestu."

Galeot Džon Knoks (Galeot John Knox) doživeo je ne samo da opet propoveda u dvorcu Sv. Andrej (St. Andrews), nego i da propoveda pred škotskom kraljevskom porodicom, a i da povede svoje zemljake u oslobođenje od papskih okova i da tako bude promenjen tok škotske istorije zauvek.

Kraljevski dvor i sveštenici su se plašili Džonovih propovedi više nego svih evropskih armija. On je rekao kraljici Meri: "Meni je Bog naložio da osuđujem sve grehe i sve poroke. Moram poslušati onoga koji mi tako naređuje. Da govorim otvoreno i da ne laskam ni jednom čoveku na ovome svetu."

Rođen oko 1515. u predgrađu Hadington (Haddington), Škotska, Knoks je potekao iz porodice škotskih zemljoradnika. Dok je studirao za sveštenika, slušao je propovedi redovnika koji su govorili protiv rasipnog i dokonog života rimokatoličkih biskupa. Za vreme njegova dečaštva Luterove knjige su došle i u Škotsku, zajedno sa vestima o novim dešavanjima na kontinentu. Kroz celu svoju poznatu istoriju Škotska je bila religiozna, ali nikada iskreno pobožna. Pročišćavajući oganj duhovnog probuđenja što su ga upalili Franjo Assiski i njegova mala braća u XIII veku, nije čak ni dotakao Škotsku. I tako je bilo sve dok se nije pojavila "truba", kako je Knoks nazivao sam sebe. Škotska je bila uronjena u duhovnu i moralnu tamu koju su osvetljavali samo treperavi plamenovi onih koji su hteli da budu reformatori i donesu korenite promene društvu, a čija su svetla brzo gašena u mučeničkoj smrti, kroz rimokatoličke dželate.

Višart (George Wishart) je bio jedna takva baklja. Svetleći porukom reformatora sa Kontinenta, primio je mladog propovednika Džona Knoksa da mu postane drug i telohranitelj. Posle čitanja i meditiranja nad 17. glavom Jovanovog evanđelja Knoks je odlučio da stane uz reformatore. Jednog mu je popodneva Višart rekao: "Kardinal Beton (Beaton) će se pobrinuti da ne budem još dugo na ovom svetu. Džone, ljudi će svejedno i dalje čeznuti za Bogom."

"Ja ću ostati sa vama, učitelju Džordže", rekao je vatreno mladi Knoks. "Ne", odgovorio je stari propovednik. "Jedan život biće dovoljan za žrtvu."

Te je noći Višart uhapšen. Šest nedelja kasnije optužen je u Sv. Andreju zbog jeresi i spaIjen je na lomači, dok je rimokatolički kardinal celi prizor posmatrao sa dvorskog prozora.

29. maja je jedna četa škotskih pobunjenika upala u dvorac, i pronašla kardinala u njegovoj sobi bez zaštite. "Ja sam Božji sluga odmazde za vas, gospodine", vikao je Višartov prijatelj Džejms Malvil (James Melville). A zatim je mačem pogubio kardinala. Pobunjenici su brzo preuzeli potpunu kontrolu nad dvorcem Sv. Adrej.

Džonu Knoksu je stigao hitan poziv iz zaposednutog dvorca: "Pridruži nam se kako bi našoj deci koristila tvoja propovedanja, a tebi zaklon ovoga dvorca."

Nedugo nakon što se pridružio pobunjenicima, zatražili su da preuzme na sebe sve javne poslove i dužnosti propovedanja. Džon je na ovo pristao posle mnogih ubeđivanja.

Opsada i bitka za dvorac Sv. Andej se nastavljala, pošto je kraljičina vojska pokušavala da ga ponovo osvojiti. Knoks je upozoravao pobunjenike: "Vaši vlastiti pokvareni životi ne mogu izbeći Božju osudu. Hvalite se čvrstoćom zidova dvorca, ali oni nisu ništa, nisu tvrđi od ljuske jajeta. Engleska u koju se uzdate za pomoć, vas neće spasiti, nego ćemo svi biti predani u ruke neprijatelja i odvedeni u tuđinu."

Poslednjeg dana u julu dvorac je pao. Knoks i veći deo pobunjenika ukrcani su na francuske galije kao roblje. Galije su doplovile u Francusku, gde je nekolicina vođa pobune utamničena, dok je Knoks ostavljen da provede strašnu zimu na galiji, na moru.

"Odaj poštovanje misi," tražili su od njega francuski gospodari. Ni bič nadzornika galije, ni sve slabije zdravlje, a ni prljavština života među osuđenicima nisu mogli da slome propovednikovu volju i veru.

Dok je Knoks robovao na galiji, Englezi su napali Škotsku. Škotski je parlament pozvao u pomoć francuskog kralja Henrika II. Škoti su ponudili svoju petogodišnju kraljicu, Mariju Stjuart (Stuart), u ženidbenom ugovoru sa Francuzima. Dana 8. avgusta 1549. Francuska je ušla u rat i za manje od godinu dana isterala Engleze iz Škotske.

Knoks, koji je prorekao da će još jednom propovedati u Sv. Andreju, bio je oslobođen u mirovnim pregovorima. Sklonio se u Englesku, gde su ga postavili za kapelana u garnizonskom gradiću Berviku (Berwicku).

Ovde je pod zaštitom engleske zastave izgradio snažnu zajednicu, uprkos neprestanim pobunama, nemirima i neredima. Dvadeset godina kasnije pisao je o miru koji je Bog dao tom neukrotivom gradu, kao o rezultatu "mojega slabog rada."

Knoks je napadao rimokatoličku misu, nazivajući je "gadošću koju je izmislio ljudski mozak, bez ikakve Božije zapovesti." Njegovi napori, autoritet i iskreno otvoreno propovedanje počeli su da privlače pažnju poglavara nove engleske crkve. Godine 1551. određen je za jednog od kraljevskih kapelana. U toku iduće tri godine burne engleske istorije, kad se revolucija neprekidno pripremala, Knoks je slobodno "trubio" svoja uverenja, ne propuštajući da za grehe osudi bilo moćne, bilo sirote. Kada je umro engleski kralj Edvard VI presto je nasledila njegova sestra Marija Tudor, koja je bila naklonjena rimskoj crkvi.

"Pobegni pre nego što te spale", molili su Knoksa njegovi zabrinuti prijatelji. Knoks je pobegao u Švajcarsku, ostavljajući svoju verenicu (Marjorie Bowes).

Kada je postao usamljena skitnica u tuđoj zemIji, Knoks je u sebi tugovao za rodnom Škotskom i Ijubljenom Marjorije. Napisao je nekoliko vatrenih traktata, za koje se nadao da će kod kuće upaliti iskru duhovnog probuđenja, i održao je savetovanja sa Kalvinom i drugim vođama reformacije u Švajcarskoj.

Za svog boravka u Ženevi bio je pozvan da postane sveštenik izbegličke engleske zajednice u Frankfurtu, u Nemačkoj. Knoks je prihvatio poziv i nekoliko meseci tamo služio kao pastor. Onda je dobio pismo od majke svoje zaručnice. "Vrati nam se", molila ga je. Nerado, i pun straha zbog onoga što bi moglo da se desi, napustio je "pećinu svog spokojstva."

Knoks je našao Škotsku pod upravom Marije od Guisea, "katoličke kraljice majke". Njena kćerka Marija, kraljica Škota, se tada školovala u Francuskoj. Narod je bio veoma nespokojan zbog verskog ugnjetavanja, jer od rođenja pa do smrti, rimokatolička crkva je zahtevala godišnju uplatu za mise, koje će se držati za pokojnikovu dušu. Škoti su bili pod petom Rima. Napaćeni seljaci i radnici, šaputali su molitve za reformu i probuđenje. Revolucionari su na tajnim sastancima kovali planove za rušenje vlasti.

Posle svog venčanja sa Marjorije, Knoks se obradovao kada je otkrio da su neki od njegovih starih crkvenih članova još uvek puni vere i nade. "Opazio sam veliku žeđ kod braće koja su danonoćno jecala i uzdisala za hlebom života", pisao je kasnije. Njegov osećaj za misiju je ponovo oživeo. Džon Knoks je počeo opet javno propovedati.

"Ne samo da se odvojimo od idolatrijske papske crkve, već moramo stvoriti vlastitu zajednicu", govorio je svojoj braći. Knoks se sećao Kalvinova dela u Ženevi, gde su zajednice bile snažno međusobno povezane. Bio je uveren, osim u nekim doktrinarnim tačkama, da je to odličan uzor za buduće škotske crkve - zajednice.

Sa takvim duhom, Knoks je započeo smelo organizovanje vernika u zajednice. Susrećući se sa vernicima potajno u njihovim domovima, savetovao i poučavao ih je. Mnogi od najuglednijih škotskih građana dolazili su da slušaju kako propoveda.

Ovako nešto se nije dogodilo od Višartova doba. Rimski biskupi su to primetili i kao što je moglo da se očekuje, pozvali su Knoksa da se pojavi pred njima u dominikanskoj crkvi u Edinburgu.

Knoks je opet na dve godine umakao u Ženevu zajedno sa svojom mladom ženom i njezinom majkom. U oproštajnom pismu savetovao je svojoj škotskoj braći: "Proučavajte Bibliju privatno, u svojim domovima i na nedeljnim sastancima sa braćom. Molite se zajedno za prinčeve, za vladare, sudije, za slobodu i slobodno propovedanje Hristova evanđelja, za okrepu i izbavljenje naše potištene braće."

Ne mogavši da ga uhvate, katolički biskupi su ga osudili i spalili simbolično. Na dvoru je izbio i spor o tome ko bi nasledio Mariju od Guisea, ukoliko bi umrla bez potomstva. Sukobi u kraljevskoj porodici su se još više zakomplikovali starim ženidbenim ugovorom sa Francuskom, a i zbog stava mnogih škotskih rodoIjuba koji su na to gledali kao na izdaju. Opet, protestantska stranka je sve više jačala na dvoru, i počela je da zahteva da parlament zakonom ukine ovlaštenja rimokatoličke crkve.

Na sve ovo, kraljica Marija je uzvratila napadom na protestantske propovednike. Preduzeti su radikalni koraci da se državna crkva očisti od protestantskih elemenata. Propovednici su pozivani na sud i zatvarani. Kao odgovor na ovo reformisti su počeli da organizuju svoje snage. Kraljica je sumanuto nastojala da konsoliduje svoju odbranu i sigurnost. Onda, 3. maja 1559. dojurio je glasnik sa vešću od koje joj je sledila krv u žilama: "Džon Knoks se vratio u Škotsku!"

Čovek koga se Marija najviše plašila zaista je dan pre došao u Edenburg. Za manje od mesec on je propovedao ispred crkve u Sv. Andreju.

Osam nedelja kasnije 6000 pristalica reformacije umarširalo je u Edenburg sa kraljevim sinom i tri grofa na čelu svake kolone. Nezadovoljni reformatori, su se - kako je marš trajao - brojčano se sve više i više povećavali. Za sobom su stavljali opustošene i spaljene katoličke samostane a na ulicama gradova su ležali porazbijani kipovi svetaca. Grupe pobunjenika su se okupljale širom Škotske. Predugo su se potlačeni Škoti "kuvali u kraljičinom loncu mučenja i tlačenja". Knoksov dolazak naglo je otvorio taj poklopac, te je neobuzdani narodni ustanak preplavio zemlju. Revolucija, koju je Knoks očekivao, došla je u punom sjaju, iako on nije činio i opravdavao počinjena nasilja.

Kraljica Marija je bila primorana da pregovara sa ustanicima. "Položićemo oružje, ukoliko se francuske trupe povuku iz Škotske, a nama se da puna verska sloboda", tražili su od nje ustanici.

Marija je to licemerno prihvatila, ali i uslovila: "Gde god moji dvorjani budu u Škotskoj, mora im se služiti misa." Pobunjenici su oklevali, ali su konačno potpisali primirje. Francuzi su ipak upali da spase kraljicu i porazili su pobunjenike. Plamen slobode je ponovo bio ugašen.

Posle smrti kraljice Marije od Guisea, snage novokrunisane engleske kraljice Elizabete poduprele su škotske pobunjenike, pa su zajedno iznudili pregovore. Pobunjenici nisu bili raspoloženi da prihvate mladu Mariju, kraljicu Škota, koja je živela na francuskom dvoru. Englezi su to podržali i iznudili da vlast Škotske bude dodeljena narodu zemlje.

Avgusta 1560. škotsko upravno telo pozvalo je protestante da iznesu "Priznanje vere", koje su sastavili Knoks i još trojica. Tome je hitno udovoljeno. Nedelju dana kasnije parlament je ukinuo papin autoritet i idolopokloničke kipove, a bila je ustanovljena i kazna za one koji budu održavali ili pohađali misu.

Narednog decembra sastala se opšta skupština škotskih slobodnih crkava i izradila plan crkvene uprave i izdržavanja. Džona Knoksa proglašavaju za glavnog autora toga "Pravilnika", koji je sadržao propise da sveštenike i starešine bira sama zajednica (narod), propise o poučavanju mladih i neukih, kao i o brizi crkve za sirotinju. Ravnajući se po tome, nove crkvene zajednice su počele da niču i u najudaljenijim selima Škotske.

Međutim, za Džona Knoksa nije bilo odmora. Marija, kraljica Škota, revnosna katolkinja, vratila se iz Francuske i zahtevala svoje prestolje. Kad je naredila da se služi misa u njenom domu, Džon Knoks se tome protivio. Pozvala ga je u audijenciju.

"Smatraš li, da se podanici smu opirati svojim vladarima?", pitala je ledeno, posmatrajući izmoždenog, crnobradog reformatora.

Propovednik je mirno odvratio: "Da, ako njihovi vladaoci prekorače granice, gospođo, može im se odupreti, pa čak ih i ukloniti."

"Čini mi se da će moji podanici poslušati tebe, a ne mene"

"Ne, vaše veličanstvo", odvratio je Knoks. "Svi bi trebalo da slušaju Boga i Njegovu Crkvu."

"Braniću rimsku crkvu, jer je smatram pravom i jedinom Božjom crkvom", rekla je sevajući besno očima.

Knoks je svojim uobičajenim iskrenim načinom odgovorio: "Rimska crkva je bludnica." Misleći pri tome na 17. poglavlje iz Otkrivenja.

Pa, ipak na odlasku je Knoks kraIjici rekao: "Želim da budete blagoslovljeni u Škotskoj, kao što je bila Devora u Izrailju."

Godine 1565. Marija, kraljica Škota, udala se za svog bratića, katolika Henrija Darnleja. Pojačala je svoju moć u vlasti, pa su neki protestantski lordovi morali pobeći u izgnanstvo. "Džon Knoks se mora okaniti propovedanja", naredila je.

Knoks je zato opet otišao u Englesku, gde su mu se školovala dva sina. Međutim, ubrzo se dogodila tragedija na dvoru. Nakon nekog skandala ubijen je Darnlej, kraljičin muž. Kraljica se udala za svoga ljubavnika Bothvela, a posle toga su je se dokopali pobunjenici i zatvorili je.

Vatreni Knoks se vratio 1567. da stane na čelo zemlje koja je bila u velikoj krizi i da održi propoved pri krunisanju novog maloletnog kralja Škotske.

Marija, kraljica Škota, uspela je da pobegne, ali samo na kratko, bi je opet uhvatili i utamničili u Engleskoj, gde je na kraju i umrla,1570. Ubijen je i novi škotski kralj a građanski rat je buknuo iznova. Te iste godine 70000 francuskih protestanata pobijeno je od strane rimokatolika u Vrtolomejskoj noći u Francuskoj. Knoks je javno žigosao ta masovna ubistva.

Posle ozbiljne bolesti srca, prijatelji su Knoksa savetovali da se povuče radi odmora u Sv. Andreju. Tamo je napisao svoje poslednje reči: "Koliko se svet izmučio mnome, toliko sam se i ja njime." Potpisao se ovako: "Džon Knoks, umornom rukom i radosnim srcem." Džon Knoks je umro 1572. godine.

Tako je živeo i umro vatreni propovednik, državnik i revolucionar. Njemu, više negoli ikom drugom čoveku, Škotska duguje postojanje svog evanđeoskog nasleđa i tradiciju verske slobode. Žigosan od kraljeva kao razbojnik i jeretik, uvažavan kod uticajnih lordova i omiljen kod svoje škotske braće, Džon Knoks je u svoje vreme počeo od Škotske da stvara bedem reformisane hrišćanske vere.

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

misaone refleksije

SIRIJSKA PESMA ZA DUHOVE

Ovo je jedna veoma stara bogoslužbena pesma o Svetom Duhu, koja pripada riznici jedne verske zajednice u Indiji koja sebe naziva "sirijska pravoslavna crkva Indije".

Duše Sveti, utešitelju,

Ti daješ svetost svome narodu

i svako bogosluženje usavršavaš.

Tobom postajemo sveštenici

i Tobom se naše krštenje u puninu uvodi.

Ti osvećuješ pričesne darove

i javljaš da su nam gresi oprošteni.

Ti rasvetljavaš tamne dubine

i skriveno na javnost iznosiš;

budućnost nam Ti objavljuješ i čuda činiš da se dogode.

Duše Sveti, Duše živog Boga,

Ti u posed što hoćeš uzimaš, a Tebe niko zaposesti ne može;

Ti sve usavršavaš,

a Tebi usavršavanje nije potrebno;

Ti svima o svemu govoriš, a Tebe niko izraziti ne ume;

Ti posvećenje daješ,

a Tebe niko ne posvećuje;

Ti božanskim Bićem prožimaš, a Ti, nit si prožiman, nit si prožet.

Duše Sveti, životodavče,

Ti iz sebe svagda novi život crpiš.

Ti deluješ iz savršenstva sopstvene moći,

posredstvom sopstvene sile Ti si ispunjen silom,

posredstvom sopstvene slave Ti si ispunjen slavom,

posredstvom sopstvene visine Ti si ustoličen visoko

Ti si svetlost i Ti nam svetlost poklanjaš,

Ti si bogat milošću i ona iz Tebe izvire,

Ti si bogat jasnošću i Ti pouzdano vodiš.

Duše Sveti, zastupniče,

mesto Hrista, Sina Božijeg, došao si Ti,

u Tebi je istina, u Tebi je mudrost,

u Tebi je razum, u Tebi je znanje,

Ti nas učiš poznavanju Boga,

Ti nas učiš poštovanju Boga,

Ti nas učiš istinitom bogosluženju.

Ti sebi gradiš hram nerukotvoreni,

Ti gradiš hramove u nama i među nama,

Ti sve svoje težnje ispunjavaš,

a težiš svemu što teži ispunjenju.

Ti daješ, te svako može biti obdaren,

Ti tešiš, uzvisuješ i velika dela činiš,

Ti si nedeljiv, Ti si neshvatljiv,

Ti ljubiš ljude,

Ti nadahnjuješ proroke,

Ti šalješ apostole,

Ti osposobljavaš mučenike,

Ti ukrašavaš crkvu,

Ti učiš njene učitelje,

Ti daješ mudrost,

Ti obasipaš milošću.

Duše Sveti, svemoćni Gospode,

Tobom Oca upoznajemo i Tobom u Sina verujemo

Ocu i Sinu i Tebi mi se klanjamo.

Ti si iste samobitnosti i iste suštine sa Ocem,

Ti si iste samobitnosti i iste suštine sa Sinom,

nisi stvoren iako stvaraš,

niti rađaš, niti si rađao,

niti si rođen, niti si se rađao,

niti si na sebe telo uzimao;

nisi manji ni veći od Oca, nisi manji ni veći od Sina;

nisi mlađi ni stariji od Oca, nisi mlađi ni stariji od Sina;

u svemu si kao Bog, jer ti Bog i jesi.

Pred Tobom smo skrušeni i slomljeni,

ponizno Te molimo

za Tvoju neograničenu i preobilnu milost;

obnovi u nama

Tvoje božanske darove

i naše božanske obdarenosti;

siđi na nas

kao što si sišao na svoje svete učenike;

udeli nam Tvoje nebeske darove;

ispuni nas Tvojom Božanskom mudrošću i poznavanjem Tvojih Božanskih tajni, učini nas stanovima Tvog svetog prisustva;

popravi nas milošću Tvojom, jer se ona izliva na svako telo;

obogati nas bogatstvima darova Tvojih, prosvetli nas darovima Tvoje svetlosti;

pokloni nam milost

da za Tebe živimo i za Tebe umremo,

i da Ti se klanjamo u slavi i svetosti.

O Bože, Duše, svetinjo svetih,

daj da Tobom i s Tobom

preuzvišenome Ocu, od koga Ti proishodiš,

i proslavljenome Sinu, preko koga Ti deluješ,

proslavljanje i čast prinosimo

sada i u sve veke.

Amin. Aliluja!

PREDSEDNIČKO KRŠTENJE

- Friday Fax 2005 Issue 15, 15 April

"Predsednik Zambije je javno priznao svoju veru u Gospoda Isusa Hrista i krstio se u vodi", izveštava južno baptistička misija. Na krštenju je prisustvovalo na stotine gostiju iz javnog i političkog života, kao i više domaćih i stranih propovednika. Dok je predsednik Levi Mvanavasa (Levy Mwanawasa) izlazio iz bazena za krštenje, bio je praćen burnim aplauzom svih prisutnih u Baptističkoj crkvi u Lusaki.

Neki misionari veruju da je ovo predsedničko krštenje poseban Božiji znak, i da Bog počinje da blagosilja ovu naciju. Prema izveštajima od prošle godine, osnovano je 116 novih baptističkih crkava, te danas ih ima oko 985 i oko 124 misijske stanice. Izvor: International Mission Board, www.imb.org.

BOG SVEŽEG VOĆA

- Friday Fax 2005 Issue 14, 8 April

Svakom detetu trebaju vitamini, uključujući i 450 siročića koja žive u sirotištu Lilijan Trašer (Lillian Trasher Orphanage, Asuit) u Asuitu, južni Egipat. Čak i u zemljoradničkoj zemlji kao što je Egipat, voće bogato vitaminima može nekad da bude veoma skupo za ljude sa prosečnom platom. Ljudi koji su radili u domu sa siročićima su molili da se Bog na svoj čudnovat način pobrine za potrebe njihovih malih štićenika. Oni često praktikuju ovakve molitve i mnogo puta je Bog odgovarao na njih. Jedne nedelje je jedan čovek u sebi čuo glas koji mu je govorio da treba da pomogne sirotište. "Kako?" pitao se, i opet začu glas koji mu naloži: "Kupi za njih 300 kg voća, danas!" On je tako i učinio, i poneo je voće u sirotište. Siročići su uživali 300 kg ukusnog i slatkog voća, iako je osoblje molilo od Boga za samo skromnih 50 kg... Izvor: Ziel 19.

^vrh

Smešna strana

GEOGRAFIJA

Mala devojčica je dotrčala svojoj majci sa željom da odmah idu u crkvu da se mole. "Čemu tolika žurba, šta je to toliko važno, da se za to moramo odmah moliti?" Devojčica odgovori: "Pa, tražićemo od Boga da glavni grad amerike bude Nju Jork, i da ima samo tri kontinenta: Severna Amerika, Južna Amerika i Afrika." Reci mi, zašto da se molimo za to? Upita majka. "Zato, što sam ja danas u školi na testu iz geografije upravo tako odgovorila!"

RAZMIŠLJANJA NA GLAS...

¤ Mnogi hoće da služe Bogu, ali samo kao savetodavci.

¤ Ljudi su čudni... Žele pročelje na gozbi, vožnju samom sredinom puta i začelje u crkvi.

¤ Fraza koja garantovano budi pospanu crkvu: "I na kraju propovedi..."

¤ Prestani da zanovetaš o stanju svoje crkve; da je savršena ne bi ni mogao da budeš u njoj.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 29 / 2005.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Potreban nam je novi život - R. A. Torrey

* Džordž Vhitfild - James C. Hefley

* Kako slušati propoved - George Whitefield

* Zajedništvo (1) - Dietrich Bonhoeffer

* Kloniranje ljudi - Jan Vareca

* misaone refleksije

* Smešna strana

"A Petar mu odgovori i reče: Gospode, ako si ti, zapovedi da dođem k tebi po vodi. On pak reče: dođi. I izišavši iz čamca Petar pođe po vodi i dođe Isusu. Ali gledajući jaki vetar poboja se, poče da tone i povika govoreći: Gospode, spasi me. A Isus pruži odmah ruku, uhvati ga i reče mu: maloverni, zašto si posumnjao?" (Matej 14:28-31 EČ)

Isus je dozvolio Petru da hoda po vodi iz dva razloga. Prvi, da se uveri šta sve moć Božija može za njega lično da učini, da mu nemoguće postane moguće. Drugi, s obzirom da je nemoguće po vodi hodati u svojoj vlastitoj snazi, trebalo je da u tome uvidi svoju potpunu slabost.

Kada je Petar iskoračio iz čamca i stavio svoju nogu na površinu vode, on je na taj način izrazio svoje potpuno pouzdanje u Hrista i Njegove reči: "Dođi". Međutim, kada je sklonio svoj pogled sa Gospoda, i počeo da gleda uznemirenu površinu vode sa velikim talasima, počeo je strahovati i strepeti pred njima. Njegov strah od uzburkane vode je nadvladao njegovu prvobitno izraženu veru u Hristovu moć, i počeo je da tone, da se davi. Vikao je, "Gospode, spasi me!"

Dragi naši čitaoci,

neka ovo bude svima nama lekcija. Kada se nađemo u naizgled teškim, mučnim i problematičnim životnim situacijama. Setimo se da svoje poglede vere treba da držimo samo na Isusu, ako to ne uradimo, počećemo da tonemo pod teretom teškog bremena koji nosimo. Tako je lako skloniti svoj pogled sa Isusa, i početi gledati na veličinu i mnoštvo problema oko nas. Takođe, ne zaboravimo, da On stoji uvek blizu nas, i da neće dozvoliti da nas snađe nešto više od toga što možemo podneti (1. Kor. 10:13).

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

POTREBAN NAM JE NOVI ŽIVOT

- R. A. Torrey (1856-1928)

Ako je ikad bilo vreme, kada je bilo potrebno vikati Bogu rečima psalmiste: "Zar se nećeš povratiti i oživeti nas, da se narod tvoj raduje o tebi?" (Ps. 85:7 LB), to je ovo vreme u kome živimo. Ovo je sigurno vreme za Gospoda, da deluje, jer su ljudi oskvrnili Njegov Zakon (Ps. 119:126). Glas Gospodnji dat u pisanoj Reči omalovažili su i svet i crkva.

Ovo vreme nije vreme za obeshrabrenje - ljudi koji veruju u Boga i Bibliju nikada ne smeju biti obeshrabreni. Ovo je najpovoljnije vreme za samog Gospoda da dođe i radi. Pametan hrišćanin, je poput budnog stražara na zidovima Siona, i on može zajedno sa psalmistom starih vremena vikati: "Vreme je da Gospod deluje, jer Zakon tvoj ovi (ljudi) oboriše"(Ps. 119:126).

NAJVEĆA POTREBA OVOG VREMENA JE DUHOVNO PROBUĐENJE CRKVE

Pogledajmo najpre šta je to "probuđenje". Probuđenje je vreme davanja života. Kako jedino Bog može nekome dati život, probuđenje je vreme kada Bog posećuje svoj narod i silom svog Duha daje novi život, a onda kroz njega (narod) daje i život grešnicima, koji su mrtvim zbog svojih prekršaja i grehova.

Danas imamo razna verska uzbuđenja nastala iz lukavih metoda u duševnim manipulacijama kroz nastupe čisto profesionalnih evanđelista ili propovednika. Ali to nisu probuđenja! Takva jadna "probuđenja" nam nisu potrebna. To su đavolske imitacije ili crkveni performansi "probuđenja".

Novi život, novi početak od Boga - to je pravo probuđenje! Sveobuhvatno probuđenje je vreme kad taj novi život od Boga nije ograničen i ne širi se samo lokalno,nego po celom hrišćanstvu i zemlji.

Sveobuhvatno probuđenje je potrebno zbog duhovne smrti i opustošenja što je u društvu prouzrokovao ljudski greh. Ono nije ograničeno samo na jednu zemlju, iako u jednoj zemlji može da se manifestuje vidljivije nego u nekim drugim zemljama. Ono može biti i na stranim misijskim poljima, kao i na domaćim.

Postoje i lokalna probuđenja. Duh Božji koji daje život zasenio bi nekog propovednika, ovu ili onu crkvu, ovu ili onu pokrajinu, ali potrebno nam je, ozbiljno nam je potrebno, Božije probuđenje koje će biti široko rasprostranjeno i sveobuhvatno.

Pogledajmo na trenutak neke od rezultata probuđenja. Ti rezultati su vidljivi i na propovednicima, i u crkvi, i na nespašenima.

REZULTATI PROBUĐENJA KOD PROPOVEDNIKA

Pre svega, rezultati probuđenja su u propovedniku. On dobija novu ljubav za duše. Mi propovednici, kao vođe, sada nemamo takvu ljubav za duše kao što bi trebalo da imamo. Nemamo ljubav za duše kao što je imao Isus, nemamo ljubav za duše kao što je imao Pavle.

Ali kad Bog poseti svoj narod, srca propovednika dobijaju veliki teret za nespašenim dušama. Čeznu za spasenjem drugih ljudi. Zaboravljaju na svoje ambicije za propovedanjem velikih propovedi i za slavom, i jednostavno čeznu da vide ljude dovedene Hristu.

Drugo, kada počne pravo probuđenje, propovednici dobijaju novu ljubav za Reč Božju i novu, svežu, veru u nju samu. Odbacuju svoje sumnje i kritičnost prema Bibliji, i propovedaju celu biblijsku istinu i raspetog Hrista. Probuđenja stvaraju nove propovednike od onih koji su se izgubili u svojim filozofskim doktrinama. Originalno, široko rasprostranjeno probuđenje čini mnogo više nego što to možemo zamisliti.

Treće, probuđenja donose propovednicima novu slobodu i silu u propovedanju. Nije više potrebna cela nedelja da bi se pripremila propoved i nije više potrebno trošiti živce na napor da se propoveda nakon njene pripreme. Propovedanje postaje radost i osveženje, jer probuđenje daje silu i pomazanje propovedniku.

REZULTATI PROBUĐENJA SU VIDLJIVI NA HRIŠĆANIMA

Rezultati probuđenja na hrišćanima su potpuno isti kao i rezultati na propovednicima.

U vreme probuđenja hrišćani izlaze iz sveta i žive odvojenim životom. Hrišćani koji su gubili vreme i novac na svet, koji su se kockali, odlazili na igranke, posećivali kafane i bili zauzeti sličnim zabavama, sve to ostavljaju, jer su sada presvedočeni o taštini tih stvari i da su one neprimerene onima koji "živote u svetlu".

U vreme probuđenja hrišćani dobijaju novi Duh molitve. Molitveni sastanci više nisu teška obaveza, nego postaju potreba gladnog srca. Lična molitva dobija novi polet. Glas iskrene molitve Bogu čuje se dan i noć. Ljudi više se ne pitaju: "Odgovara li Bog na molitve?" Oni znaju da odgovara, čekaju odgovor, i opsedaju presto milosti dan i noć.

U vreme probuđenja hrišćani rado idu da dosegnu izgubljene duše, i ne odlaze na bogosluženje samo da bi uživali i bili blagoslovljeni. Odlaze na bogosluženje da bi tražili duše i dovodili ih Hristu. Razgovaraju s ljudima na ulici, u prodavnicama, u njihovim domovima. Krst Hristov, spasenje, nebo i pakao postaju predmet svih njihovih razgovora. Politika, vreme, nova odeća i poslednji romani, kao teme razgovara su zaboravljene.

U vreme probuđenja hrišćani imaju novu radost u Hristu. Život je radost a novi život je nova radost. Dani probuđenja su radosni dani, jer su to dani neba na zemlji.

U vreme probuđenja hrišćani dobijaju novu ljubav za Reč Božju, žele da je čitaju i proučavaju, dan i noć. Iz tog razloga probuđenja su loša, jako loša za kafane, kockarnice i javne kuće, ali su dobra za one koji izdaju i prodaju hrišćansku literaturu.

REZULTATI PROBUĐENJA U NESPAŠENOM SVETU

Probuđenja imaju uticaj i na nespašeni svet. Pre svega, probuđenja donose duboko presvedočenje i osećanje grešnosti, kako lične tako i nacionalne. Isus je rekao da kad Duh dođe, On će uveriti svet o grehu (Jn. 16:7-8). Probuđenje je dolazak Duha Svetog, i zato u Njegovom prisustvu postoji uvek novi osećaj grešnosti. Ako vidite nešto što ljudi nazivaju probuđenjem, a nema ispovedanja greha, odmah morate znati da je to lažno. Ispovedanje greha je siguran znak, pravog Božijeg probuđenja.

Probuđenja donose obraćenja i preporod. Kad Bog osvežava svoj narod, On uvek obraća i grešnike. Prvi rezultat na dan Pedesetnice je bio novi život i sila za sto i dvadeset učenika u gornjoj sobi. Drugi rezultat je bio tri hiljade obraćenika u samo jednom danu.

Uvek je to tako. Čitam o probuđenjima gde su hrišćani puno blagosiljani, ali nije bilo obraćenja. Ako su hrišćani stvarno osveženi, oni će poći za nespašenima, u molitvama, svedočenju, i u uveravanju, i tamo će biti obraćanja.

PROBUĐENJE JE LEK ZA GREŠNO STANJE DANAŠNJICE!

Nama je potrebno probuđenje, duboko, široko, sveobuhvatno - u sili Duha Svetog. Moralno stanje sveta (naše zemlje) u ovo naše vreme je veoma naopako, bolesno i grozno. Probuđenje, novi život od Boga, lek je. I to jedini lek. Probuđenje će uništiti strašnu plimu nemoralnosti i neverovanja. Rečito ubeđivanje i govori to neće učiniti. Vetar sa neba, novo istinsko izliće Duha Svetog, od Boga poslano probuđenje će to učiniti!

Velika potreba današnjice je probuđenje. I ta potreba je više nego li jasna. Šta onda mi da radimo? Molimo! Molimo molitvu psalmista: "Zar nas nećeš opet oživeti, da se narod tvoj raduje u tebi?" Molimo molitvu Jezekilja: "Duše (Duh Božji), dođi od četiri vetra, duni u ove mrtvace da ožive." (Jezek. 37:9).

O, čujem zvuk! Opažam drhtanje suvih kostiju! Gotovo osećam povetarac na svom licu. Gotovo vidim veliku živu vojsku koja se podiže na noge. Zar nećemo moliti, i moliti, i moliti, i moliti, dok Sveti Duh ne dođe i dok Bog ne probudi svoj narod?

^vrh

DŽORDŽ VHITFILD (GEORGE WHITEFIELD)

- James C. Hefley

"Čini se kao da će ceo svet postati religiozan", primetio je Benjamin Franklin kad je mladi, 26 godišnji Vhitfild propovedao 1740. u Filadelfiji. Pronalazač elektriciteta primetio je, takođe, da su "kafane, kockarnice, dvorane za zabavu i koncertne sale zatvorene." Propovednik koji je za Boga uzdrmao dva kontinenta, u 18. veku bio je više nego senzacija u Engleskoj. Ciničan lord Česterfild čuo je kako Vhitfild u svojoj propovedi opisuje slepca koji se tetura na ivici provalije, ustao je kao u transu i uzviknuo: "On je pao!" "On je najneobičniji čovek našega doba!", primetio je o Vhitfildu skeptični lord Bolingbroke.

Ko je bio taj čovek koji je mogao za par sati privući 30 000 ljudi na livade i poljane, da bi slušali njegove propovedi i onda kad su ga izbacili iz vlastite crkve? U čemu je bila tajna njegove snage? Ismejavan na pozornici od svojih neprijatelja i gotovo obožavan kod svojih poštovalaca, ni svetac, ni grešnik, ni skeptik, niko nije mogao da ga ignoriše.

U toku 35 godišnje propovedničke službe podneo je mnoge napade blatom, trulim voćem i jajima. Jednom je jedan čovek pokušao da ga probode nožem. Drugom prilikom dok je propovedao nedaleko od Bostona, ozbiljno su ga ranili oštrim kamenom. Trećom prilikom su ga u njegovoj sobi napali plaćeni razbijači. Njegov povik "Ubice!" dozvao je gazdaricu, koja je uspela uzbuniti sav komšiluk, u pravi čas da spase fizički slabog propovednika. Sasvim drugom prilikom neki bubnjar je odlučio, da svojim bubnjanjem nadjača Vhitfildov glas dok je ovaj propovedao na otvorenom. Vhitfild ga je posavetovao, da se okani toga ovim rečima: "Prijatelju... ti ne možeš vrbovati dobrovoljce u vojsku kralja Džordža i za Gospoda Isusa Hrista, istovremeno. Za ime Božje, nemojmo ometati jedan drugoga. Svet je dovoljno velik za nas obojicu."

Džordž Vhitfild (George Whitefield) rodio se 16. decembra 1714. u porodičnoj gostionici "Zvono" u Gloučesteru, u Engleskoj. Tomas Vhitfild (Thomas Whitefield), njegov otac, umro je kad su Džordžu, najmlađem od sedmero dece, bile dve godine. Osam godina nakon toga njegova se majka ponovo udala. Kako je besparica u porodici bivala sve veća Džordža su u petnajstoj godini povukli iz škole da bi "prao otirače, čistio prostorije i bio pri ruci mušterijama koje su svraćale u gostionicu".

Mladi ugostitelj je često odlazio u Southgatesku nezavisnu crkvu gde bi slušao propovedi gospodina Kolea (Cole). Nakon službe, žurio bi da oponaša "starog Kolea" pred posetiocima gostionice. U uzrastu od 12 do 14 godina Džordž je pred javnošću , na takmičenjima, osvojio nekoliko medalja za javno govorništvo. Voleo je glumu, i mnogi drže da bi, da ga Bog nije usmerio drugačije, Vhitfild postao jedan od najboljih glumaca tadašnje Engleske.

Često bi, dok je noću bdio, čitao Bibliju. Mladost mu je bila neobična mešavina greha i kajanja. Kad je odrastao, priznao je da je lagao, govorio prostote i uzimao novac iz majčinog džepa kecelje, pre nego što bi ujutro ustala.

"Zašto ne odeš u Oksford?" - zapitao ga je jedne noći znanac za šankom gostionice.

"Kad' bi bar mogao", odvratio je sa čežnjom.

Jednog jutra dok je sestri čitao neku šalu, neočekivano joj je saopštio: "Znaš... Bog nešto smera sa mnom, a ja ne znam šta to..."

Kad je zarada u gostionici opala, jedan je od njegove starije braće preuzeo je posao. Džordž se posvađao sa njim i preselio u Bristol da živi sa majkom. Tamo ga je, nezaposlenog, posetio neki oksfordski student: "Svi moji troškovi su plaćeni, a preostao mi je jedan peni" komentarisao je posetilac.

"To će biti nešto za moga sina", uskliknula je gospođa Vhitfild. "Džordže, hoćeš li u Oksford?"

"Svim srcem, majko", odvratio je oduševljeno.

Tako se dečak, gostioničar vratio svojim srednjoškolskim naukama. Prijatelji u Oksfordu obećali su pomoć. Kad je završio svoje obrazovne pripreme, Džordž se preselio u Oksford da počne sa studijama, ali paralelno sa time i da radi.

Pre dolaska u Oksford čuo je za braću Vesli (Wesley) i njihov "Sveti klub". I on je želeo da priroda toj toliko popularnoj grupi, ali ga je siromaštvo sprečavalo da joj se približi, naime morao je mnogo da radi, da bi se izdržavao.

Onda ga je Čarls Vesli (Charles Wesley) pozvao na doručak. Prihvatio je poziv i nedugo zatim obećao Džonu Vesliju (Johnu Wesley), vođi kluba, da će živeti po pravilima kluba. Tako je u 19. godini Vhitfild svake nedjelje bio redovan u crkvi, sredom i petkom je postio, obilazio bolesne i zatvorenike, čitao samo verske knjige i barem jedan sat dnevno odvajao za dobrotvorne svrhe. Rešen da će postati pobožan, prevrtao se u noćnim satima po krevetu, ležao iscrpljen na tlu i "molio Boga za oslobođenje od taštih, paklenih misli." "Nosio sam vunene rukavice, odeću punu zakrpa i prljave cipele", pisao je kasnije. Pa, i uprkos svoj toj "poniznosti", u meni nije bilo duševnog mira.

A onda, u dvadesetoj godini, po njegovom ličnom priznanju "svršili su dani žalosti." "Rekli su mi da kada je Isus Hrist povikao 'Žedan sam', Njegove su muke bile pri kraju. I ja sam se bacio na krevet vičući: 'Žedan sam, žedam sam!' Ubrzo posle toga osetio sam u sebi da sam oslobođen nekakvog velikog tereta. Duh žalosti me ostavio, i ja sam spoznao što je to istinska radost u Bogu, mome Spasitelju."

Vhitfild je nastavio sa posetama zatvorenicima i siromasima, samo sad je za njih imao novu poruku - poruku novorođenja. Slobodno se družio sa hrišćanima iz svih denominacija; a sa tom je praksom nastavio i u toku celog svog rada. "Volim sve one, iz bilo koje denominacije, koji iskreno ljube Gospoda Isusa Hrista", svedočio je.

Njegova revnost posle obraćanja terala je lekare da ga savetuju: "Tvoja vera je isuviše intenzivna. Odmori se." Ali žar koji će buknuti nesmanjenom žestinom u narednih 35 godina njegovog života, nije se mogao ukrotiti. On je povećao svoju versku aktivnost sve dok prijatelji nisu navalili na nj da "se zaredi."

"Neću, sve dok ne budem imao 150 napisanih propovedi i ne budem siguran da je to Božja volja, za mene."

Pozvali su ga da čuje biskupa od Gloučestera, koji je svečano izjavio: "Premda sam objavio da neću nikoga zarediti pre negoli što navrši dvadeset i tri godine, smatram svojom dužnošću da vas zaredim kad god mi se zbog toga obratite."

Vhitfield se napokon složio da ga postave za đakona anglikanske crkve, premda je govorio: "Molio sam hiljadu puta, sve dok mi se znoj poput kiše nije slivao sa lica, da me Bog neće pustiti da uđem u crkvu sve dok me ne pozove i ne natera u Svoj posao"

Svoju prvu propoved održao je naredne nedelje. "Velečasni gospodin Vhitfild naterao je petnaestoro ljudi u besnilo", požalio se neki kritičar biskupu.

Visoki dostojanstvenik se na to nasmešio: "Molite se da to besnilo ne splasne do iduće nedjelje."

Popularnost dvadeset jednogodišnjeg Vhitfilda rasla je poput jutarnjeg sunca. Dok su Džon i Čarls Vesli jedrili u Džordžiju (Georgiju), Vhitfildove propovedi o "novom rođenju" punile su najveće londonske crkve. Tada su mu braća Vesli poslala pismo iz američke divljine: "Dođite kod nas i pomozite nam, jer je ovde žetva tako velika, a poslanika je tako malo. Možda ste baš vi pravi čovek za sve ovo, gospodine Vhitfild?" Vhitfild im se stavio na raspolaganje i objavio svoju nameru da otplovi za Ameriku.

"Nemoguće je da otplovite pre 12 meseci", saopštili su mu u lučkoj kapetaniji. U međuvremenu, postao je, kako je to on sam nazivao, "Božja skitnica" - putujući propovednik.

Mladić sa zlatnim glasom bio je ujedno i uzbuđenje i sramota anglikanske crkve. Pribeležio je kasnije u Dnevniku: "Doktrina novog rođenja i opravdanja verom probijala se poput munje do svesti slušalaca." Kad je bristolskoj zajednici govorio o svojim namerama da ode u Džordžiju, o tome piše: "mnogi su me, nakon službe, sledili kući, plačući a narednog dana bio sam zauzet od sedam ujutro pa sve do ponoći razgovorom i duhovnih savetovanjem probuđenim dušama."

Onog dana kad je Vhitfild trebalo da krene, vratio se Džon Vesli kao poražen, umoran i obeshrabren čovek. "Osećam, da možda Bog ne želi da ideš tamo", rekao mu je Vesli. Međutim, snažniji glas od Veslijevog zvao je dvadesetdvogodišnjeg propovednika.

U toku putovanja Vhitfild je svako jutro na palubi vodio bogosluženja. Pre nego što se brod našao na sredini Atlantika, dva prateća broda su učestvovala u jutarnjoj službi. Dana 7. maja 1737. godine, nakon dva meseca plovidbe, Vhitfild je stigao u Savanah.

Vhitfild je Džordžiju osvojio na juriš. Svakog trenutka kad je bio budan bio je zaposlen. Kad je davao napojnicu, običaj mu je bio da slugama da i poneki traktat i kratko svedočanstvo. Često bi za vreme jahanja ili u salunu (krčmi) zapevao koju crkvenu pesmu. "I drugi pevaju svoje pesme po salunima", objasnio je. "Zašto da i ja ne pevam psalme?"

Dana 9. septembra 1738. Vhitfild se ukrcao na brod za povratak u Englesku. Snažna oluja odvukla je lađu daleko sa njenog kursa. "Naše zalihe vode nisu veće od pola litre na dan", zabeležio je. "Niko ne zna gde smo, osim Boga, a to je dovoljno." Sledećeg se dana pokazalo kopno za koje se uspostavilo da je obala Irske.

Vhitfild, sada star 23 godine - shvatio je da mu je ime poznato u svakom domaćinstvu širom Britanskog ostrva. Ali crkvenjačka se plima podigla protiv njega. Otkrio je da su za njega vrata mnogih crkava zatvorene, jer je poznat kao prijatelj i saradnik braće Vesli.

Engleska 18. veka tresla se od eksplozije izazvane industrijskom revolucijom. Ljudi, žene, pa čak i mala deca sjatila su se u fabrike, predionice i rudnike, gde su radni i stambeni uslovi bili veoma teški i nezdravi. Puritanstvu prošlih pokoljenja rugala su se gospoda i gospođe, koji nisu osećali srama da se javno opijaju. Kockanje je po Sviftu (Swiftu), postalo "propast engleskog plemstva." Londonci su se bojali da putuju po mraku, osim u dobro naoružanim grupama. Hrišćanstvo je žalosno opadalo, dok "obraćeni sveštenik je bio redak poput zvezde repatice". Tipičan sveštenik je gubio svoje vreme u lovu na lisice, u kockanju, u pijančenju i vucaranju od jednog pozorišta do drugog. Ali i za to razdoblje moralne tame Bog je imao velike adute u svom rukavu - braću Vesli i Džordža Vhitfilda - ljude koji će engleskom životu dati moralnu i duhovnu banju probuđenja koja će uticati daleko na generacije narednih vekova.

Dok je Vhitfildov snažan glas poput trube odjekivao Engleskom, crkvena su se vrata zatvarala pred njim, sve dok nije uplovio u novu pustolovinu. U Kingsvudu (Kingswood), brdovitom rudarskom kraju, nije bilo crkve. Zauzeo je mesto na brežuljku Hanham, i tamo je dve stotine slušalaca pratilo njegovu prvu propoved na otvorenom. Kasnije je u svoj dnevnik zapisao: "Mogu me neki i kuditi, ali zar nije bilo razloga za to? Propovedaonice su mi uskraćene, a jadni rudari skoro da izginu zbog pomanjkanja duhovnog znanja."

Dvadesetak hiljada rudara se sjatilo da čuje Vhitfilda na Hanhamu. "Na stotine ih je došlo do dubokog presvedočenja, što je radosno završilo u iskrenom i korenitom obraćenju duša", bila je zabeleška u njegovom dnevniku.

"Otvoreno nebo nada mnom, vidik na susedna polja s pogledom na hiljade ljudi, poneki u kočijama, neki na konjima, neki na drveću, i s vremena na vreme svi zajedno dirnuti i uplakani... sve me to nadvladalo", pisao je Vhitfild.

Džon Vesli je čuo o masama koje su se okupljale oko Vhitfilda po poljima, pa je priznao: "Teško sam se isprva mogao pomiriti sa takvim neobičnim načinom propovedanja... jer sam čitavog života nastojao sve činiti u jednoj velikoj pristojnosti i redu, te sam spašavanje duša smatrao gotovo grehom, ukoliko se ono nije odvijalo ispod crkvenog krova." A onda, kad su braći Vesli takođe zabranili pristup u crkve, oni su se ugledali na Vhitfilda i pošli da propovedaju na polja, livade i trgove.

Vhitfild je došao u London i tamo otkrio da su mu sve crkve osim jedne zatvorene. Hiljade jednostavnih ljudi i onih iz visokog društva okupile su se da čuju kako viče: "Bog je poslao dete... da se može videti kako sila ne dolazi od ljudi nego od Boga." Propovedao je pred 30 000 ljudi u Kenington Komonu (Kennington Common), gde je bilo više stotina vešanja i stecište najgoreg londonskog ološa. "Uz Božju pomoć, nastaviću da napadam đavola u njegovim najsnažnijim uporištima u gradu", rekao je prkosni propovednik kad se prebacivao u Haknej Marš (Hackney Marsh) gde je planirao da govori masi od 10 000 ljudi, koja se tu okupila radi konjskih trka i klađenja.

Vhitfild je postao čovek pred kojim niko nije mogao ostati ravnodušan. Prijatelji i neprijatelji su podjednako glasni u pohvalama i proklinjanjima. Većina engleskog plemstva podsmehivala mu se u lice. Na pozornici su mu se sprdali kao "Gospodinu Škilji", jer je tako pomno škiljio, te su njegovi slušaoci imali utisak da posmatra direktno svakog od njih. Jedna uticajna gospođa, Lejdi Selina, grofica od Huntingtona, javno ga je podržala i pozvala da u njezinoj kući propoveda društvenim velikanima. Zavesama je ogradila jedan prostor i nazvala ga "Nikodemov kutak", gde su crkveni i gradski uglednici sedeli, a da sami ne budu jedni od drugih viđeni, ovako su mogli sačuvati svoj obraz.

Avgusta 1739. Vhitfild je po drugi put plovio za Ameriku, noseći sa sobom novac koji je sakupio za izgradnju sirotišta u Džordžiji. Po dolasku, odmah se uputio u Filadelfiju, odakle su "Pensilvanijske novine" izveštavale: "Prošlog četvrtka gospodin Vhitfild počeo je oko 6 popodne da propoveda sa balkona ovdašnjeg suda pred blizu šest hiljada ljudi koji su u grobnoj tišini stajali slušajući ga. Benjamin Franklin se toliko zainteresovao, da je obećao izdanje dve sveske propovednikovih propovedi." Vhitfild je zatim otišao u Nju Jork, gde mu nisu dozvolili ulaz u anglikansku crkvu, te je propovedao na poljima, a zatim se uputio na jug - u srednje kolonije gde je naišao na uobičajena protivljenja i pohvale.

U proleće 1740. Vhitfild je počeo da gradi svoje sirotište Bethesda, nedaleko od Savanha, koje i danas postoji kao najstarije sirotište u Americi. Gradnja jedva da je i počela, a već je bilo četrdesetoro dece na njegovoj brizi.

Kasnije, njegov ga je put odveo opet na sever, u srednje i gornje kolonije. Hiljade okupljene po poljima - svetiljke koje se miču po ledinama - vapaji za smilovanjem koji prekidaju njegovu propoved - to su bili uobičajeni prizori, koji su ga pratili. "Gde god bi pogledao, većina je bila u suzama", bilo je propovednikovo zapažanje. "Reč Božija je bila jača od dvoseklog mača, a njihovi gorki vapaji i uzdasi bili su dovoljni da ganu i najtvrđe srce. Nalikovali su osobama koje je probudila poslednja truba."

Za vreme boravka u Masačutesu, Vhitfild je obišao Džonatana Edvardsa (Jonathan Edwards). Njegovo divljenje gospođi Edvards navelo ga je da obnovi svoje molitve "za kćer Abrahamovu poput nje, koja bi postala njegova žena." Nedugo nakon povratka u Englesku oženio se 1741. udovicom Elizabetom Džems (Elizabeth James). Ali dve nedelje kasnije već je bio na propovedničkom putu, ostavljajući mladu kod kuće. Premda je gospođa Vhitfild veći deo svoga braka samovala, svom mužu je pružala stalno ohrabrenje, privrženost i podršku.

Još trideset godina je Vhitfildova zvezda jasno sijala. Na Britanskim ostrvima se udružio sa braćom Vesli, kako bi pomogao u potiskivanju plime nevere i nemorala u naciji, a koja je pretila da proguta celu Britaniju. U Americi njegove su propovedi dale duhovne temelje Novom svetu. Za svojih čestih putovanja preko Atlanskog okeana hrabro se suprotstavljao stalnim pretnjama oluja i gusara, propovedajući pun vere saputnicima i posadi. Sve u svemu, proveo je 782 dana svoga života na moru.

Njegovo kruženje na dva kontinenta završilo je 30. septembra 1770. godine. Samo dan ranije jedan ga je prijatelj savetovao: "Gospodine, vi ste zreliji za krevet nego za daljnje propovedanje." "Tako je", odvratio je neukrotivi Vhitfild. Tada je sklopio ruke i pogledao prema nebu, i rekao: "Gospode Isuse, umorio sam se u svom poslu, ali mi nije dozlogrdilo. Ako još nisam dovršio svoj put, daj mi snage da idem i govorim za Tebe i da još jednom na otvorenom svedočim za Tvoju istinu, pa da onda pođem kući i umrem."

Vhitfild se popeo na veliko bure u Ekseteru Mass, i propovedao na temu: "Preispitajte se, jeste li u veri." "Moje se sunce diglo, i uz nebesku pomoć, dalo svetla mnogima", vikao je. "Da li će uskoro zaći? Ne, ono će se uzdići do zenita večne slave. Moje telo malakše, ali duh mi jača. Kako bih rado živeo zauvek, samo da propovedam Hrista. Ali umirem, da bih bio sa Njime zauvek."

U dva sata sledećeg jutra uhvatio ga je težak napad astme. Počeo je gorljivo da se moli za one koji još nisu spašeni, za svoje siročiće u Bethesdi i za svoju londonsku zajednicu. U pet sati rekao je svom negovatelju: "Umirem." U šest, veliki duhovni probuditelj dva kontinenta pošao je da primi svoju večnu platu. Umro je 30 septembra, 1770. u Njuburiportu, Masačutes (Newburyport, Massachusetts).

"Vhitfild je mrtav", vikali su gradski glasnici po celoj Novoj Engleskoj. Benjamin Randal, bogati brodograditelj, čuo je ovu vest u Porthsmouthu. On se ranije ismevao Vhitfildu i njegovim propovedima, a sada je rekao: "Vhitfild je umro, ali je na nebu. A ja sam i dalje na putu za pakao..." Brodograditelj je svoj život predao Hristu i kasnije pomogao da se osnuje slobodni baptistički pokret (Free Will Baptist).

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

KAKO SLUŠATI PROPOVED

- George Whitefield

Kako uzeti najviše iz onoga šta propovednik govori?

Isus je rekao, "Gledajte, dakle, kako slušate; jer ko ima, daće mu se, a ko nema, uzeće se od njega i ono što misli da ima" (Lk. 8:18 RDK). Evo nekih napomena i uputstava, koje vam mogu pomoći u tome dok slušate propoved, tako da iz nje možete izvući najveći dobitak i korist.

1. Dođite da biste slušali, ne iz znatiželje, već iz iskrene želje da naučite i da ispunite svoju dužnost. Grešimo ako odlazimo u dom Božiji sa ušima koja su željna tašte zabave, i sa srcima koja nisu voljna da budu popravljana. Ovo je veoma neprijatno pred licem svemogućeg Boga, i veoma jalov posao za nas same.

2. Pažljivo slušajte šta se govori iz Reči Božije. Ako bi neki zemaljski kralj držao neki važan govor, od čijeg razumevanja i izvršavanja ili ne izvršavanja bi bilo pitanje vašeg života ili smrti, koliko onda pažljivo bi ste slušali svaku njegovu reč i zapovest?! Zar da onda sa istom pažnjom i poštovanjem ne slušamo Reč, Cara nad carevima i Gospodara nad gospodarima, ono što On ima da nam kaže kroz svoje glasnike, koji govore u Njegovo ime, kako da dobijemo oproštenje, mir, sigurnost i radost?

3. Nemojte gajiti ni najmanju predrasudu prema propovedniku. To je bio jedini razlog što Isus Hrist nije mogao da učini svoja moćna dela ili da propoveda, među svojim sugrađanima. Vređalo ih je, da im govori neko, koga tako dobro znaju i "čitaju". Zato, obratite pažnju, i nemojte prezreti i odbacivati onog kroz koga Duh Sveti upravo vama govori, i želi da vas nadgleda (poput pastira).

Imajte na umu da propovednici i pastiri su ljudi poput vas samih. Često mislimo da ne treba da slušamo učenja od ljudi, koji sami to učenje nisu naučili (ne žive ga). Ali to nije valjani razlog za odbacivanje njihovog učenja, koje nama može biti od velike koristi. Propovednici ne govore u svoje ime, već u ime Hristovo. A mi znamo ko je zapovedio narodu da sluša i izvršava sve što im kažu i nalože fariseji i književnici, i onda kada oni to sami ne čine (Vidi Mt. 23:1-3).

4. Budite na oprezu da ne postanete mnogo zavisni od nekog propovednika ili da mislite o njemu više negoli što bi trebalo. Vrednovati jednog propovednika više od drugog, često izaziva loše posledice po celu crkvu Božiju. To je kobna zamka u koju su upali hrišćani iz Korinta, i zbog koje ih je apostol Pavle ukorio: "A to kažem da jedan od vas govori: Ja sam Pavlov; a drugi: Ja sam Apolov; a treći: Ja sam Kifin... Jer kad govori ko: Ja sam Pavlov; a drugi: Ja sam Apolov; niste li telesni? Ko je dakle Pavle a ko li Apolo do samo sluge kroz koje verovaste, kao što i svakom Gospod dade?" (1. Kor. 1:12; 3:4-5 RDK).

Zar nisu svi propovednici sluge Božije poslane, da služe onima koji treba da naslede spasenje? Zar zbog ove činjenice ne treba podjednako ceniti njih i njihov rad?

5. Svaku Reč koja je izgovorena primenite na svoje srce - sebe. Kada je Gospod pričao sa svojim učenicima u gornjoj sobi, o tome da će Ga jedan od njih izdati, svaki od njih se u tom trenutku zapitao u svom srcu: "Gospode, da li sam ja taj?" (Mt. 26:22)

Slično tome, kada propovednik uverava o nekom grehu ili izbegavanju dužnosti, ne treba da mislimo: "To sada govori tome i tome!" Umesto toga, treba te reči okrenuti prema samom sebi i zapitati se: "Gospode, jesam li ja takav?" Koliko više ćemo imati koristi od Reči Božije ako, sami sebe vidimo u pravom svetlu!

6. Molite se Gospodu, pre, za vreme, i posle svakog bogosluženja. Ovako ćete propovednika opskrbiti potrebnom snagom, a vama će to doneti više volje i sposobnosti, da Reč koju on iznosi iz Knjige Božije stavite i u praksu - da je izvršavate.

Bez sumnje ovo je bilo zapažanje koje je načinio apostol Pavle, kada je pisao svojoj voljenoj Efeskoj crkvi da ga zastupa: "I za mene, da mi se da reč kad otvorim usta svoja, da obznanim sa slobodom tajnu jevanđelja, za koje sam poslanik u okovima, da u Njemu govorim slobodno, kao što mi se pristoji" (Ef. 6:19-20 RDK). Stoga, ako su velikom apostolu Pavlu trebale molitve naroda kojem je služio, utoliko više to trebaju propovednici koji poseduju samo obične darove Svetoga Duha.

* * *

Ako bi me danas ozbiljno poslušali o čemu sam sada govorio, i sačuvali to u svojim srcima, i toga se držali u praksi, Đavo bi bivao iznova, i iznova poražen, a ljudi bi nalazili da je Reč Božija zaista "oštrija od svakog dvoseklog mača", i moćno oružje Božije koje ruši sve đavolje utvrde!

Preuzeto i parafraziramo iz propovedi 28, "The Works of the Reverend George Whitefield". Džordž Vithfild (1714-1770) je bio veliki engleski evanđelista i jedna od baklji koja je donela "prvo veliko probuđenje" u američkim kolonijama.

^vrh

ZAJEDNIŠTVO (I. deo)

- Dietrich Bonhoeffer

"Kako je lepo i krasno kad sva braća žive zajedno!" (Ps. 133,1).

Na sledećim stranicama ćemo razmotriti nekoliko uputstava i pravila koja nam za zajednički život daje Sveto pismo.

Za hrišćanina je samo po sebi razumljivo da mu nije određen život samo među hrišćanima. Isus Hrist je živeo usred svojih neprijatelja. Na kraju su ga ostavili svi učenici. Potpuno sam, okružen zločincima i podsmehivačima, visio je razapet na krstu. Ipak, On je baš zato i došao, da neprijateljima Božjim donese mir. Tako ni mesto hrišćanina nije u odvojenosti manastirskog života, već u suživotu sa neprijateljima. On ovde ima svoj posao, svoj zadatak.

"Kraljevstvo treba da je usred tvojih neprijatelja. Kome se to ne sviđa, taj ne želi da pripada Hristovom kraljevstvu, već okružen prijateljima, želi da sedi usred ruža i ljiljana. On ne želi biti kod zlih, već kod pobožnih ljudi. O, vi bogohulnici i Hristove izdajice! Da je Hrist učinio kao što vi činite, da li bi ikad postao blažen?" (Martin Luter)

"I rasejaću ih među narode da se u dalekim mestima opominju mene, i živeći sa sinovima svojim da se vrate." (Zah. 10,9). Po Božjoj volji, hrišćani su rasejani narod, rasejan kao seme u "sva zemaljska carstva" (5. Moj. 28,25). To je njihovo prokletstvo i njihovo obećanje. Božji narod mora živeti u dalekim zemljama među nevernicima, ali će biti seme Božjeg kraljevstva po celome svetu.

"Zazviždaću im i sabraću ih, jer ću ih izbaviti… da se vrate." (Zah. 10,8-9). Kad će se ovo dogoditi? Dogodilo se, i to u Isusu Hristu, koji je umro da "rasejanu decu Božiju skupi ujedno" (Jn. 11, 52), a pokazaće se na kraju vremena, kad Božji anđeli budu izabrane sakupili "od četiri vetra, od kraja do kraja nebesa". (Mt. 24,31). Do tog će časa Božji narod ostati fizički razasut, povezan jedino u Isusu Hristu, ujedinjen, jer se, razasut među nevernicima u dalekoj zemlji seća Njega.

Zato u ovom vremenu između Hristove smrti i Drugog dolaska postoji zajedništvo, u kojem se već ovde hrišćaninu dozvoljava da živi sa drugim hrišćanima, i da oseti samo mali predukus tih budućih stvari neba.

To da se u ovom svetu zajednica sme vidljivo okupljati oko Božje Reči i sakramenata, je Božja milost. Zatvorenici, bolesni, usamljeni u raseljeništvu, propovednici Evanđelja u stranim zemljama, svi oni tamo stoje sami. Oni znaju da je vidljivo zajedništvo milost i sa psalmistom mole: "Duša se moja proliva kad se opominjem kako sam hodio sred mnogog ljudstva; stupao u dom Božji, a ljudstvo praznujući pevaše i podvikivaše." (Ps. 42,5).

Ipak ostaju sami u dalekim zemljama, da bi seme bilo rasejano po Božjoj volji. Ali ono, što im je uskraćeno kao vidljivo iskustvo, prihvataju sa još većom čežnjom u veri. Tako je prognani učenik Gospodnji, Jovan, u samoći ostrva Patmos, bio u duhu na Dan Gospodnji (Otk. 1,10), u duhu je učestvovao sa svojim crkvama u nebeskom bogosluženju. Video je sedam svećnjaka, to su njegove zajednice, sedam zvezda, to znači anđele zajednica, a usred njih i povrh svega Sina čovečjeg, Isusa Hrista, u veličanstvenoj slavi uskrsloga. Sam On ga jača i teši svojom Rečju. Zajedništvo u kome prognani Jovan ima udela na Dan Gospodnjeg uskrsnuća jeste nebesko zajedništvo.

Telesno prisustvo drugih hrišćana verniku predstavlja izvor neuporedive radosti i okrepe. Sa velikom čežnjom zatočeni apostol Pavao zove svog "ljubljenog sina u veri", Timotija k sebi u tamnicu u poslednjim danima svoga života. Želi da ga vidi, da bude kraj njega.

Pavle nije zaboravio Timotijeve suze pri poslednjem rastanku (2. Tim. 1,4). Dok misli na crkvu u Solunu, Pavle se gorljivo moli noću i danju da vidi opet njihova lica (1. Sol. 3,10), a stari Jovan zna, da će se u potpunosti radovati svojima kad bude mogao doći kod njih i kad bude mogao da govori sa njima lično, a ne kroz pisma i mastilo (2. Jn. 12).

Hrišćanin ne mora, ako čezne za telesnim likom drugih hrišćana, da se stidi kao da je zbog toga isuviše telesan. Čovek je stvoren kao telo, Božji Sin se u telu zbog nas pojavio na zemlji, u telu je On vaskrsnut, u telu vernik prima Isusa Hrista u sakramentu, a sa uskrsnućem mrtvih ispuniće se potpuno zajedništvo duhovno-telesnih Božjih stvorenja.

Zato, dok vernik slavi telesnu prisutnost svoga brata, On slavi i Stvoritelja, Pomiritelja i Spasitelja, Boga Oca, Sina i Duha Svetoga. Zatočenik, bolesnik i hrišćanin u iseljeništvu raspoznaje u prisutnosti svoga brata hrišćanina telesni znak milosti prisutnosti trojnog Boga. U osami i posetilac i posećeni prepoznaju Hrista, koji je prisutan u telu. Jedan drugoga primaju i susreću kako se susreće sam Gospod, sa strahopoštovanjem, poniznošću i radošću. Jedan od drugoga primaju blagoslov kao blagoslov od Gospoda Isusa Hrista.

Ako dakle već u jednom jedinom susretu brata sa bratom leži toliko blaženstvo, kakvo li se tad neiscrpno bogatstvo otvara za one, koji su po Božjem planu počašćeni životom u svakodnevnoj zajednici sa drugim hrišćanima? Doduše, to, što je za usamljenog neizreciva Božja milost, za onog koji to svakodnevno prima na dar - može da bude vrlo lako prezreno i pogaženo. Suviše lako zaboravljamo da je zajednica braće hrišćana milosni poklon Božjeg kraljevstva, koji nam svaki dan može biti oduzet, a i to, da nas od najdublje osame deli možda samo malo vremena. Zbog toga, neka onaj kome je dano da do dana današnjega živi hrišćanski život u zajednici sa drugim hrišćanima, iz dubine srca slavi Božju milost. Neka na kolenima zahvaljuje Bogu i neka spozna: To je milost i samo milost, da nam je danas još dano da živimo u zajednici braće hrišćana.

Bog vidljivu zajednicu ne daruje svima u istoj mjeri. Hrišćanina u dalekoj zemlji uteši kratka poseta brata hrišćanina, zajednička molitva i bratski blagoslov. Da, njega ojača pismo napisano rukom hrišćanina. Pozdrav, koji Pavle u poslanicama piše svojeručno, sigurno je bio znakom takvog zajedništva. Nekima je zajedništvo darovano svake nedjelje na bogosluženju. Drugi žive hrišćanski život u zajedništvu svoje porodice. Mladim bogoslovcima je pre njihove ordinacije na neko vreme darovan zajednički život (u biblijskoj školi) sa drugom braćom. Među ozbiljnim se hrišćanima u crkvi danas javlja potreba da se, dok odmaraju od svog posla, okupe na neko vreme u zajedništvu oko Reči. Današnji hrišćani iznova shvataju zajednički život kao milost, koja to i jest, kao nešto neverovatno, kao "ruže i ljiljane" u hrišćanskom životu. (Martin Luter)

Hrišćansko zajedništvo je zajedništvo kroz Isusa Hrista i moguće je samo u Isusu Hristu. Ne postoji zajedništvo hrišćana koje bi bilo više od toga, a niti takvo koje bi bilo manje od toga. Počevši sa jednim kratkim susretom, pa do dugogodišnjeg svakodnevnog zajedništva, hrišćansko zajedništvo ostaje samo to. Jedni drugima pripadamo samo kroz Isusa Hrista. Šta to znači?

Kao prvo, to znači da jednom hrišćaninu treba drugi hrišćanin zbog Isusa Hrista. Kao drugo, to znači da jedan hrišćanin susreće drugog hrišćanina samo kroz Isusa Hrista. I kao treće, to znači da smo u Isusa Hristu od večnosti izabrani, a u ovom vremenu prihvaćeni i za večnost sa drugim hrišćanima sjedinjeni.

O prvom: Hrišćanin je čovek koji svoju sreću, svoj spas, svoju pravdu ne traži više u samom sebi nego samo u Isusu Hristu. On zna da ga Božja Reč u Isusu Hristu optužuje i onda kada on svoju krivicu ni najmanje ne oseća, te da ga Boža Reč u Isusu Hristu oslobađa i opravdava, ako on ni najmanje ne oseća svoju pravdu. Hrišćanin ne živi više po sebi samome, po vlastitoj optužbi ili po vlastitom opravdanju, već na temelju Božje optužbe i Njegovog opravdanja. On živi u potpunosti po Božjoj Reči, u vernoj podložnosti Božjem sudu. On živi po tome, optužuje li ga ili opravdava Bog. Smrt i život hrišćanina nisu uključeni u njemu samome, već on nalazi i jedno i drugo u Reči koja mu dolazi izvana, u Reči Božjoj njemu upućenoj. Reformatori su to opisali ovako: Naša pravda je "tuđa pravda", pravda koja dolazi izvana (extra nos). Time su izrekli da hrišćanin zavisi od Božje Reči koja mu biva govorena. On je okrenut van, prema Reči koja mu dolazi. Hrišćanin u potpunosti živi od istine Božje Reči u Isusu Hristu. Pita li ga se:

Gde je tvoj spas, tvoje blaženstvo, tvoja pravda, on nikada ne može ukazati na samog sebe, već na Reč Božju u Isusu Hristu, koja mu dosuđuje spas, blaženstvo i pravdu. On traži ovu Reč gde god može. Budući svakodnevno gladuje i žudi za pravednošću, on uvek iznova traži oslobađajuću Reč. Ona može doći samo spolja. Iznutra, u sebi, hrišćanin je siromašan i mrtav. Pomoć mu mora doći spolja, a ona je došla i svaki dan iznova dolazi u Reči o Isusu Hristu, koja donosi otkupljenje, pravednost, nevinost i blaženstvo. A tu Reč Bog je stavio u usta ljudi kako bi je ljudi jedni drugima govorili. Kada jedan čovek sretne Boga, on to kaže drugome. Božja je volja bila da njegovu živu Reč tražimo i nalazimo u bratovljevom svedočenju, u ustima čoveka. Zbog toga hrišćaninu treba hrišćanin koji će mu kazati Božju Reč. Uvek iznova mu treba, kada je u neizvesnosti i kada klone. On, naime, sebi samom, ne može pomoći, a da se pri tom ne prevari u istini. Njemu brat treba kao nosilac i navestitelj božanske spasonosne Reči. Njemu brat treba samo zbog Isusa Hrista. Hrist u vlastitom srcu je slabiji od Hrista u bratovljevoj Reči. Prvi je neizvestan, drugi je siguran. Time cilj svake hrišćanske zajednice jasan postaje: Hrišćani jedni druge susreću kao nosioce spasonosne poruke. Bog im, kao takvim, dopušta da se okupe i daruje im zajedništvo. Njihovo zajedništvo ima temelj jedino u Isusu Hristu i u tuđoj pravednosti". Možemo, dakle, reći samo ovo: Iz biblijske i reformatorske poruke o čovjekovom opravdanju isključivo po milosti, proizlazi zajedništvo Hrišćana, i hrišćaninova čežnja za drugim hrišćanima osnovana je samo u njemu.

O drugom: Hrišćani mogu susresti jedni druge samo kroz Isusa Hrista. Među ljudima je uvek prisutna svađa.

"On je, naime, naš jedini mir" (Ef. 2,14). Pavle govori za Isusa Hrista u kome se staro, rascepkano čovečanstvo ujedinilo. Bez Isusa Hrista vlada nemir između Boga i ljudi, a i među samim ljudima. Hrist je postao posrednik, te je tako uspostavio mir sa Bogom i mir među ljudima. Bez Hrista ne bismo poznavali Boga, ne bismo mogli da ga zazovemo, ni doći k njemu. Bez Hrista ne bismo poznavali ni brata i ne bi mogli da mu se približimo. Put prema bratu zaprečen je vlastitim "ja". Hrist je otvorio put prema Bogu i put prema bratu. Sada Hrišćani mogu živeti zajedno u miru. Mogu ljubiti jedni druge i jedni drugima služiti. Mogu postati jedno. Ipak oni to i sada mogu samo kroz Isusa Hrista. Jedno smo samo u Isusu Hristu, povezani smo samo kroz Njega. On za svu večnost ostaje jedini posrednik.

O trećem: Kada je Sin Božji na sebe uzeo telo, tada je iz same milosti prihvatio našu suštinu, našu narav. Tada je istinski i telesno prihvatio nas. Takva je bila večna odluka trojedinog Boga. Sada smo mi u Njemu. Gde god On bio, On nosi naše telo, On nosi nas. Gde god On bio, tamo smo i mi, u Njegovom utelovljenju, na krstu i u Njegovom uskrsnuću. Mi mu pripadamo jer smo u Njemu. Zato nas Pismo i zove Hristovim Telom. No, ako smo, još pre što smo to mogli znati ili to hteti, izabrani i prihvaćeni sa celokupnom Crkvom u Hristu, tada i zajedno, za večnost pripadamo Njemu. Mi koji sada živimo u zajedništvu bićemo jednom kod Njega u večnom zajedništvu. Ko pogleda svoga brata neka zna, da će u Hristu biti večno sa njim sjedinjen. Hrišćansko zajedništvo, je zajedništvo kroz osobu Isusa Hrista i moguće je samo u Njemu. Na ovom preduslovu počivaju sva pravila koja za zajednički život hrišćana daje Pismo.

"A za bratoljublje ne treba da vam se piše, jer ste sami od Boga naučeni da se ljubite među sobom... Ali vas molimo, braćo, da još izobilnije činite,." (1. Sol. 4:9, 10) Pouku o bratskoj ljubavi preuzeo je sam Bog. Sve što ljudi tome mogu dodati je, podsetiti braću na taj Božji nauk i opomenuti ih da u njemu što više napreduju.

Kada nam se Bog smilovao, kada nam je Isusa Hrista objavio kao brata, kada nam je kroz svoju ljubav pridobio srce, tada je počela pouka o bratskoj ljubavi. Kroz Božje milosrđe prema nama naučili smo da budemo milosrdni prema svojoj braći. Budući da smo sami umesto osude dobili oproštaj, spremni smo za opraštanje braći. Ono što je Bog učinio nama, obavezuje nas da i mi učinimo svome bratu. Što smo više dobili, to smo više mogli dati, a što je naša ljubav prema bratu bivala siromašnija, očitovalo se kako sve manje živimo po Božjem milosrđu i ljubavi. Zato nas je Bog sam učio da susrećemo jedni druge onako kako nas je On susreo u Isusu Hristu. "Zato primajte jedan drugog kao što i Hristos primi vas na slavu Božiju." (Rim. 15,7).

Čovek koga je Bog stavio u zajednički život sa drugim hrišćanima, u tom zajedništvu uči šta to znači imati braću. "Braćom u Gospodu" naziva Pavle svoju zajednicu (Fil. 1,14). Jedni drugima smo braća samo po Hristu. Ja sam drugom hrišćaninu brat samo zbog onog, što je Isus Hrist učinio na meni i za mene. Onaj drugi je meni postao brat kroz to što je Isus Hrist učinio za njega i na njemu.

Od neprocenjive je važnosti činjenica da smo braća samo kroz Isusa Hrista. Znači, nije mi brat taj koji mi pristupa kao ozbiljan i pobožan u težnji za bratskim zajedništvom, već onaj, koga je Hrist spasio, onaj koji je od greha oslobođen i pozvan ka veri i ka večnom životu. Naše zajedništvo se ne može utemeljiti na onome što je čovek kao hrišćanin u samome sebi, u svojoj sabranosti i pobožnosti. Ono, naprotiv, što je čovek po Hristu, to je odlučujuće za naše bratsko zajedništvo. Ono što je Isus učinio za nas obojicu - temelj je našeg zajedništva. To ne znači samo za početak, da bi se tokom vremena ovom našem zajedništvu moglo nešto dodati, već tako ostaje za svu budućnost i večnost. Jedino kroz Isusa Hrista imaću zajedništvo sa drugim hrišćaninom. Što je naše zajedništvo postane istinskije i dublje, to će više sve ostalo bivati manje važno, to će jedino i samo Isus Hrist i Njegovo delo među nama postajati jasnije i češće oživljeno. Jedni druge imamo samo kroz Hrista, ali kroz Hrista jedni druge stvarno i imamo, imamo se potpuno, za čitavu večnost.

Ovo je ujedno od početka rastanak od svakog mutnog poriva za nečim većim. Ko želi više od onoga što je Hrist učinio među nama, ne želi hrišćansko zajedništvo. On traži nekakve izvanredne doživljaje zajedništva, koji su mu drugde bili uskraćeni. Takav u hrišćansko bratstvo unosi nejasne i nečiste želje. Tu preti hrišćanskom bratstvu, najčešće već na samom početku najveća opasnost, najdublje unutrašnje trovanje. Hrišćansko bratstvo počinje da zamenjuje željenom slikom pobožnog zajedništva, prirodna težnja pobožnog srca za zajedništvom meša se sa duhovnom stvarnošću hrišćanskog bratstva. Od prvog početka od neuporedive važnosti za hrišćansko bratstvo je da bude jasno sledeće:

Prvo: Hrišćansko bratstvo nije ideal, već božanska stvarnost.

Drugo: Hrišćansko bratstvo je duhovna, a ne psihička stvarnost. Bezbroj puta se čitavo hrišćansko zajedništvo na tome razbilo, jer je živelo iz neke projekcije želja. Baš ozbiljan hrišćanin koji je po prvi put stavljen u životnu zajednicu hrišćana, sa sobom vrlo često donosi određenu sliku o suštini zajedničkog hrišćanskog života, i težiće da je ostvari. No, Božja je to milost koja sve takve snove vrlo brzo dovodi do propadanja.

Veliko razočaranje nad drugima, nad hrišćanima uopšte i nad samim sobom, mora nas savladati, jer nas tako Bog želi dovesti do spoznaje pravog hrišćanskog zajedništva. Bog iz same milosti ne dozvoljava da živimo, pa makar i samo nekoliko nedelja, u sanjarenjima, da se predamo blaženim iskustvima i usrećujemo ugođajima koji nas obmanjuju poput opijenosti.

Bog nije Bog uzbuđenih osećaja već Bog istine. Tek zajednica koja se nađe u vrtlogu razočaranja sa svim njegovim ružnim i zlim pojavama počinje da je ono, što treba biti pred Bogom. Ona počinje u veri prihvatati dano joj obećanje. Što ranije pojedinca ili zajednicu zahvati čas razočaranja, tim bolje za obe strane. Ali zajednica koja takvo razočarenje ne bi mogla izdržati ili preživeti, zajednica koja bi se čvrsto držala projekcije svojih želja, kada zapravo treba da se razbije ostaje istovremeno bez danog joj obećanja da će se održati, i ona će se pre ili kasnije raspasti.

Svaka ljudska projekcija koja se unosi u hrišćansku zajednicu sprečava pravo zajedništvo i mora biti razbijena da bi istinito zajedništvo moglo zaživeti. Onaj koji svoj san o hrišćanskom zajedništvu ljubi više od samog hrišćanskog zajedništva, postaje rušiteljem svakog hrišćanskog zajedništva, pa bile njegove lične namere ne znam kako iskrene, ozbiljne i predane.

Bog mrzi jalova sanjarenja, jer ona čoveka čine oholim i punim pretenzija. Onaj koji sebi sanja sliku zajednice, zahteva od Boga, od drugih i od samog sebe da mu se san ispuni. On se ponaša kao da najpre treba stvoriti hrišćansku zajednicu, kao da će njegov san povezivati ljude. To što ne ide po njegovoj volji, naziva promašajem. Kada se raspada njegov san, on vidi da se raspada zajednica. Takav čovek najpre postaje tužiocem braće, zatim tužiocem Boga i na kraju očajnim tužiocem sebe samoga.

Budući da je Bog već postavio jedini temelj našeg zajedništva, budući da nas je On već davno pre no što smo ušli u zajednički život sa drugim hrišćanima, skupio sa njima u jedno Telo u Isusu Hristu, u zajednički život, sa drugim hrišćanima ne ulazimo kao oni koji zahtijevaju, već kao oni koji zahvaljuju i primaju. Zahvaljujemo Bogu za ono što nam je učinio. Zahvaljujemo Bogu što nam daje braću koja žive u Njegovom pozivu, u Njegovom oproštenju i u Njegovom obećanju. Ne bunimo se zbog onog što nam Bog ne daje, već zahvaljujemo Bogu za ono što nam daje svaki dan.

Zar nije dovoljno to što nam je dano: braća, koja u grehu i nevolji idu sa nama i sa nama žive u blagoslovu Njegove milosti. Postoji li dan, pa bio on i u onim teškim i nevoljnim vremenima kroz koje prolazi hrišćansko bratstvo, u kome je Božji dar manji od ovog neshvatljivo velikog? Ne moramo li zahvaljivati i za to što i brat i ja, stojimo u istoj Božjoj praštajućoj ljubavi u Isusu Hristu, kada greh i nerazumevanje opterećuju zajednički život? Nije li i brat koji greši još uvek brat, sa kojim stojim u Božjoj Reči? Ne postaje li baš čas velikog razočaranja u brata neuporedivi lek, jer me upravo on temeljito poučava, da ni jedan ni drugi nikako ne možemo živeti po vlastitim rečima i delima, već jedino od te jedine Reči i od tog jedinog Dela koje nas u istini povezuje, naime od oproštenja greha u Isusu Hristu?

Tamo gde padnu rane magle sanjarenja, sviće svetli dan hrišćanskog zajedništva. U hrišćanskoj zajednici kao i u svakodnevnom životu pojedinca važno je zahvaljivanje. Samo onaj koji je zahvalan za male stvari prima i velike. Ne dopuštamo Bogu da nas obdari velikim duhovnim darovima koje je spremio za nas, jer mu ne zahvaljujemo za svakodnevne darove. Mislimo da se ne smemo zadovoljiti sa malo darovane duhovne spoznaje, iskustva, ljubavi, i da moramo požudno očekivati velike darove. Žalimo se da nam manjka velika sigurnost, jaka vera i bogato iskustvo, koje je Bog, ipak, drugim hrišćanima dao, i smatramo takve žalbe pobožnim. Molimo za velike darove, a zaboravljamo zahvaljivati za svakodnevne, male (a koje uopšte nisu tako male!).

Kako može Bog poveriti nešto veliko onome, koji ono neznatno ne želi zahvalno uzeti iz Njegove ruke? Ako svakodnevno ne zahvaljujemo za hrišćansku zajednicu u koju smo stavljeni, pa i ne bilo u njoj iskustva, bogatstva koje se može osetiti, nego mnogo slabosti, malovernosti, teškoća, nego se žalimo Bogu da je sve tako jadno i bedno i da uopšte ne odgovara onome što smo očekivali, mi Boga sprečavamo da da uzrasta našem zajedništvu u razmerima i bogatstvu, koja su nam svima pripremljena u Isusu Hristu. Ovo se posebno odnosi na česta gunđanja pastora i revnih članova crkve protiv svojih crkava. Pastor ne bi smeo da osuđuje svoju zajednicu. Pred ljudima nikako, ali ni pred Bogom. Zajednica mu nije poverena da bi pred Bogom i pred ljudima postao njenim tužiocem. Taj što ga zajednica u koju je postavljen dovodi do ludila i koji je stavlja pod optužbu, neka najpre ispita sebe, da možda nisu u pitanju njegova maštarenja koja Bog želi da razbije na ovaj način. Ako baš to pronađe neka zahvali Bogu za tu nevolju. Ako li se ipak ispostavi drugačije, neka se i pazi da ne postane tužiocem Božje Crkve.

Neka, naprotiv, optuži sebe zbog nevere, neka moli, da se ne ogreši o svoju braću. Neka u spoznaji vlastite krivice moli za svoju braću. Neka ispunjava svoj zadatak i zahvaljuje Bogu. Sa hrišćanskim zajedništvom je kao sa posvećenjem. Ono je Božji dar koji nismo zaslužili. Kako u stvarnosti izgleda naše zajedništvo, kako naše posvećenje, to zna samo Bog. Ono što nama izgleda slabo i jadno, kod Boga može izgledati sjajno i veliko.

Kao što hrišćanin ne treba da neprestano pipa puls svog duhovnog života, tako nam ni hrišćanska zajednica nije od Boga dana, da joj stalno merimo temperaturu. Što zahvalnije svaki dan primamo ono što nam biva dano, to će zajednica sigurnije i ravnomernije rasti svakodnevno po Božjoj volji. Zajedništvo hrišćana nije ideal koji treba da ostvarimo mi, već je to od Boga u Hristu stvorena stvarnost u kojoj imamo pravo učešća. Što jasnije naučimo da raspoznajemo, da je razlog, snaga i obećanje svakog našeg zajedništva jedino u Isusu Hristu, to ćemo smirenije naučiti da razmišljamo o našoj zajednici, da se molimo za nju i nadamo.

Nastavak u sledećem broju...

Izvor: ZAJEDNIČKI ŽIVOT. Dietrich Bonhoeffer.

^vrh

KLONIRANJE LJUDI

- Jan Vareca

Kloniranje ljudi - šta hrišćanin da misli o tome?

Već više godina se u svetu vodi rasprava u vezi sa kloniranjem ljudi i da li je to etički prihvatljivo ili ne? Kakvo mišljenje o svemu tome treba da ima jedan biblijsko verujući hrišćanin i kakav stav prema ovom specifičnom moralnom izazovu treba da zauzme današnja crkva?

KLONIRANJE

Reč "klon" dolazi od grčke reči "klôna" koja može značiti "mladica" ili "potomak". Biološka definicija klona bi bila: "potomak, ili potomstvo, nastalo kao proizvod bespolnog razmnožavanja, jedne individue."

Postoje tri tipa mogućeg veštačkog kloniranja:

1. Kloniranje embriona. Laboratorijski proces dupliranja oplođenih ćelija, što napr. omogućuje da žena rodi blizance ili trojke. Dakle, deca ovako rođena su (bratski) blizanci, jer potiču od iste oplođene jajne ćelije, koja je putem manipulacija podeljena na dva dela, iz kojih su nastala dva embriona. Takvo kloniranje je postojalo još od kasnih '70 godina prošlog veka i primenjivano je na ljudima.

2. Kloniranje odraslog kroz DNK. Ovakvim kloniranjem je nastala poznata ovca Doli, za koju se smatralo da je verna replika ovce davaoca DNK. Kod odraslog kloniranja, vrši se zamena DNK garniture jajne ćelije sa kompletnim DNK odrasle jedinke - davaoca. Ovakva jajna ćelija se zatim ubacuje natrag u matericu gde se dalje deli i raste kao ona koja je bila oplođena normalnim putem.

3. Kloniranje u terapeutske svrhe. Ovaj proces kloniranja je identičan kao kod prethodnog procesa. Ćelija se deli i raste u laboratorijskim uslovima, do 14 dana starosti, a zatim se iz ovog "pre-embriona" uzimaju STEM ćelije, što prouzrokuje smrt embriona. STEM ćelije mogu dalje biti podsticane da se razviju u pojedine organe, poput bubrega, jetre ili sl. Ovakvi "rezervni" organi mogu dalje biti presađeni ljudima kojima trebaju, uz veoma mali rizik da će biti odbačeni.

Da bi se napravio ljudski klon odrasle osobe, uzima se jajna ćelija iz žene. I iz nje se vadi njen DNK, tako da ćelija ostaje "prazna" tj. bez svoje garniture DNK koda. Zatim, se u ovakvu ćeliju unosi kompletna DNK od neke druge osobe - donatora DNK. Ovakva ćelija se zatim putem elektro šokova, podstiče da započne svoj život, tj. da počne sa deobom kao ćelija koja je oplođena prirodnim putem. Dakle, klon je novi organizam koji je genetska replika davaoca gena.

Ženske jajne ćelije kao i muške sadrže u sebi samo po jednu garnituru hromozoma, tako da spajanjem ženske i muške jajne ćelije - oplođenjem - DNK postaje kompletan. Kod kloniranja ovoga nema, jer se unosi već kompletan DNK u jajnu ćeliju. Dakle, tu je razlika između prirodne oplodnje i kloniranja.

BIBLIJA I KLONIRANJE

Biblija se naravno ne bavi direktno problemom ili temom kloniranja, ali u Pismu jasno postoje neki principi koji mogu da osvetle ovo veoma složeno moralno pitanje.

Biblija jasno naglašava da je čovek stvoren prema slici Božjoj, i da ga to čini jedinstvenim - "originalnim". O tome čitamo u 1. Mojsijevoj 1:26-27. Dakle, ako je čovek stvoren prema slici i obličju Božjem, i ako je on uzvišeniji između svih drugih živih stvorenja, onda čoveka kao osobu a i sam njegov život, treba visoko ceniti i prema tome se odnositi sa velikim poštovanjem i svetošću, a ne kao prema nečemu šta se može komercijalizovati i sa time olako poigravati.

Naravno, može se odmah reći da kloniranje koje služi u terapeutske svrhe nije ni nalik tome, jer mu je svrha spasavanje nečijeg života, što je veoma human motiv. Svakako, ali zar ono ne otvara nova moralna pitanja? Zar ne počinje da nas uči tome koliko je ljudski život ustvari jeftin? Kakve daljnje moralne i socijalne posledice ovakvo razmišljanje može doneti nekom društvu? Sami procenite.

Mnogi naučnici kao odgovor na ovakve primedbe zagovaraju koncept, da život jednog čoveka ne počinje u trenutku oplodnje jajne ćelije - u trenutku formiranja embriona - već mnogo kasnije. Takođe, ističe se činjenica, da kod kloniranja odraslog nije reč radi o prirodno oplođenim jajnim ćelijama - embrionima - već samo o običnim ćelijama (ali ovo je svakako samo pola istine).

Očito je da Biblija ovakav stav uopšte ne podržava. U Psalmu 139:13-16, je napisano:

"Jer si Ti stvorio šta je u meni, sastavio si me u utrobi matere moje. Hvalim Te, što sam divno sazdan. Divna su dela Tvoja, i duša moja to zna dobro. Nijedna se kost moja nije sakrila od Tebe, ako i jesam sazdan tajno, otkan u dubini zemaljskoj. Zametak moj videše oči Tvoje, u knjizi je Tvojoj sve to zapisano, i dani zabeleženi, kad ih još nije bilo nijednog." (RDK)

I dalje: "Ruke Tvoje stvorile su me i načinile me." (Ps. 119:73 RDK); "Poznajte Gospod da je Bog. On nas je stvorio." (Ps. 100:3 RDK). Ovi stihovi jasno govore o tome da je Bog poznavao veoma lično (kao stvarnu osobu) svakoga od nas i pre negoli smo se rodili, još dok smo bili "zametak".

Dalje, u Isaiji 44:2, 21, 24; 49:1-5, prorok govori o tome da ga je Bog pozvao u proročku službu još dok je bio u materici. Jovan Krstitelj je bio ispunjen Svetim Duhom, još dok je bio u majčinoj utrobi (Lk. 1:15). Sva ova mesta u Bibliji svedoče o tome da Bog ima veoma ozbiljan odnos sa još nerođenim ljudima i da za Njega život neke osobe počinje već u trenutku stvaranja embriona - začeća.

U ovom svetlu, bez obzira na kakav način je embrio ćelija nastala putem kloniranja, a koja čini da u istom tom procesu bude i uništena, jeste u potpunoj moralnoj protivrečnosti sa biblijskim pogledom na vrednost koju ima jedan ljudski život. Ubijanje embriona je u Božijim očima isto što i ubijanje već rođene osobe. Embrionu iz kojeg bi trebalo da se razvije novo ljudsko biće, to pravo je najpre dato, a zatim nasilno uskraćeno.

Biblija jasno govori da je čovek stvoreno biće, i da je Bog njegov Stvoritelj, i da je čovek podložan i lično odgovoran svom Stvoritelju. Danas je popularan način razmišljanja tzv. ateističko-humanističko poimanje čoveka i njegove svrhe postojanja. To znači da je čovek odgovoran sam sebi ili drugim ljudima - odnosno, čovek je sam sebi krajnji autoritet. Suprotno ovakvom stavu, Biblija jasno uči da je čovek od Boga dobio određene odgovornosti prema sredini u kojoj je stvoren (Vidi 1. Moj. 1:26-28; 9:1-2), ovo znači da mora Bogu podnositi račun za svoje upravljanje istom (1. Moj. 6:11-13; Ps. 14:2-3). Drugim rečima rečeno, čovek sam sebi nije krajnji autoritet, i da on nije u poziciji da odlučuje o ceni drugog ljudskog života, dakle da li će neko umreti ili živeti - kako god da je začet ljudski embrion odn. buduća osoba. Ko ima pravo da odlučuje da je život jednog klona manje vredan, od nekloniranog života - jedinke? Čemu i kuda ovakvo razmišljanje može dovesti? Zar to nije klica ideje koja zagovara bezvrednost ljudskog života?

Da bi se putem kloniranja stvorili novi ljudski organi, potrebno je ubiti možda čak i desetak embriona. Na taj način embrioni iz kojih bi se mogla razviti jedinstvena ljudska bića, postaju "potrošna roba", koja se iskoristi a zatim se baca u smeće.

Treba spomenuti i to da se kloniranjem čovek lišava svoga prirodnog prava na biološkog oca i biološku majku, prava da bude deo porodice, prava da ga se smatra "originalnim", jedinstvenim i neponovljivim. Čovek-klon je sveden na nivo planskog stvaranja kao rezultat instrumentalizacije tuđih ideja i zarad ostvarivanja nečijih sebičnih ciljeva.

Prema Bibliji, Bog kao Stvoritelj, tj. darodavac života je jedini taj koji može pravedno odlučiti o nečijem životu ili smrti. A kada čovek sam sebe postavi u tu ulogu, onda on svakako počinje da se igra boga i drsko omalovažava i izaziva Njegov božanski suverenitet.

BUDUĆNOST ĆE REĆI SVOJE

Iako svrha kloniranja ljudi može izgledati opravdano i korisno za čovečanstvo, činjenica je da sam čovek nema kontrolu nad njime. Jer, ludo bi bilo verovati u već otrcanu priču naučnika i političara, "kako će sve to služiti samo u nekakve humane svrhe".

Hoće li tehnologija kloniranja omogućiti stvaranje nekakvog "novog čoveka", neke nove društvene kaste, "super-ljudi" ili klonova - "onih manje vrednih". Ili možda vojsci konačno omogućiti da ima tako poželjnog "super-vojnika"? Hoće li postojati nekakve farme klonova, gde će se oni odgajati i držati radi "rezervnih organa", za bogatu klijentelu? Hoće li neki bračni par moći kupiti za sebe jajnu ćeliju, koja u sebi nosi DNK njihovog omiljenog sportiste ili glumca? Ili da roditelji ovom tehnologijom ponovo "ožive" svoje preminulo dete? Ili možda će hteti da imaju decu koja će biti kopije njih samih? Možda sve ovo zvuči kao preterivanje, a možda i nije. U svakom slučaju, složićete se, da sve to ne zvuči ni malo normalno. "Ko poživi, pričaće..."

Možemo se samo zapitati, kakve bi sve posledice moguća tehnologija kloniranja ljudi mogla izazvati po društvo u budućnosti? Ne samo na naučnom i medicinskom polju, već koliko na socijalnom polju i čovekovom shvatanju i prihvatanju samoga sebe - što je i ujedno najveći izazov. Istorija nas je već mnogo puta poučila, da čovekovo odbacivanje Božanskih moralnih principa i istina, uvek je vodilo u beznađe, ispraznost, bahatost i samouništenje.

Da bi očuvao svoju čovečnost, čovek mora da se pomiri sa time da je ograničen i smrtan. Svako nastojanje da se prevari i izigra ova realnost, je samo još jedan očajan pokušaj bega od zakazanog mu suočavanja sa svojim Stvoriteljem.

^vrh

misaone refleksije

USKRŠNJA LEPOTA

- Gajetanac Kristina,

učenica VI razreda osnovne škole, Vršac.

Na dan Uskrsa, sva su deca radosna, bar sam tako uočila na selu kod moje bake. Jedva čekaju da obuku najnoviju garderobu koju su dobili od roditelja baš za Uskrs. Nakon toga idu da obiđu rodbinu noseći im kolače, farbana jaja i još neke slatkiše. Zauzvrat dobiju isto, samo što su to ustvari drugi kolači, druga farbana jaja i drugi slatkiš kako sam primetila, deca na to baš i ne obraćaju pažnju, ali ono što je njima bitno jeste to što svaka tetka, strina, ujna, komšinica daje deci pare. Tako da nakon praznika svako može da kupi sebi dopunu za mobilni telefon ili možda najnoviji model farmerica. Takođe, toga dana svi ljudi pa čak i deca pozdravljaju se sa pozdravom: "Hristos voskrese", jer je takav običaj. Odrasli idu u crkvu, čak i oni koji nisu bili od Božića. Za ručak svi su na okupu sa gostima. Tako se u prazničkoj atmosferi lepo najedu, napiju i vesele.

A sada jedno ozbiljno pitanje. Zar je to uskršnja lepota?! Kako to da ljudi slave Uskrs bez Onoga ko je vaskrsao? Zaborave da je pre vaskrsa odn. vaskrsenja On morao da pati i da umre! Ako se čak i sete toga, zaborave da je On umro umesto njih, a ako ih neko na to podseća kažu, da ih to uopšte ne zanima. Zaista vam kažem: Nema uskršnje lepote bez praznog groba i nema vaskrsenja bez HRISTA.

Jedne godine, učiteljica nedeljne škole dala je svakom detetu po jedno drveno, šareno jaje koje se može otvoriti. Kao domaći zadatak uoči Uskrsa, dala im je da stave nešto u to jaje što bi predstavilo život, ustvari Uskrs. Sledećeg časa svi su doneli svoje jaje i po nešto u njemu, samo je jedan dečak doneo prazno jaje. Učiteljica je bila pozitivno zaprepašćena kad je čula da je njegovo jaje prazno zato što je Isusov grob nakon Uskrsa bio PRAZAN.

Ja verujem da je ovo dete nosilo lepotu Uskrsa u svom srcu.

Isus je o sebi rekao: "Ja sam vaskrsenje i život, ko u mene veruje, čak i ako umre živeće."

Ja sam mnogo srećna zato što imam nadu vaskrsenja i tu lepotu sam okusila u svom srcu.

20.000 "NEO-APOSTOLA"

- Friday Fax 2005 Issue 19, 13 May

Dok je Alen Hirš (Alan Hirsch) vršio istraživanja za svoju novu knjigu, ostao je zapanjen činjenicama koje se trenutno dešavaju na globalnoj hrišćanskoj sceni. "Već 2001. profesor David B. Baret i Tod M. Džonson su spominjali oko 111 miliona hrišćana koji nisu deo lokalne tradicionalne crkve. Baret naglašava da je to bio početak formiranja nekakve "neo-apostolske" mreže i pokreta, kakvih danas zvanično ima već oko 20.000 u svetu, a koja broji oko 390 miliona hrišćana. Prema Baretu, ovi hrišćani odbijaju da postanu deo istorijskih tradicionalnih crkava, koje su vođene centralistički, oni naglašavaju jednostavnost hrišćanstva, žele slediti Isusa Hrista, i traže više efektivnu misiju. Ovo je najbrže rastući pokret na svetu. Baret pretpostavlja da će do 2025. ovaj pokret brojati preko 581 milion ljudi, što je 120 miliona više od svih protestanskih pokreta zajedno. Hirš, takođe potvrđuje da svuda u svetu sreće hrišćane koji "više ne žele biti na radaru tradicionalnog hrišćanstva", koji odbijaju da učestvuju u klasičnoj Konstantinovskoj strukturi crkve (sveštenik + zgrada + program (liturgija) = crkva)". Izvor: Alan Hirsch, www.forge.org.au.

PASTOR SEMO OPET GOVORI!

- Friday Fax 2005 Issue 22, 3 June

"U jesen 2003. niko nije znao da li će prevod Biblije na istočno afrički jezik, zvani Niungve (Nyungwe) biti ikad završen. Pastor Semo, jedan od najvažnijih prevodilaca, zadobio je moždani udar, koji je učinio da izgubi mogućnost govora. Niko sem njega nije bio kadar da vodi i nadgleda prevođenje Biblije." Piše, Džudi Bothe, iz Viklifovog instituta. "Ali Bog je imao rešenje, predivan plan: Pastor Semo je bio isceljen pred očima svojih rođaka, u svom selu - okruženju koje nije ni malo blagonaklono gledalo na njega i Evanđelje. Jednog dana dok je bio u poseti svom selu, dve od njegovih sestara su imale san, kako Samo, njihov brat ponovo govori. Istog dana, neznani putujući propovednik je došao u selo. Kada je on ugledao Sema, rekao mu je: 'Danas ćeš opet moći da govoriš', položio je svoje ruke na Sema i molio se. Pastor Semo je u istom trenutku počeo da opet govori, bio je isceljen. Celo selo je postalo zapanjeno i mnogi su bili van sebe onim što su videli svojim očima. Pastor Semo posle toga nije gubio vreme, odmah se vratio na prevođenje Biblije, koju čekaju oni koji govore Niungve jezikom."

BIBLIJA NA 2.377 JEZIKA

- Friday Fax 2005 Issue 22, 3 June

Viklifov institut izveštava da trenutno postoji ukupno 2.377 prevoda Biblije na drugim jezicima, dok se trenutno radi na 1.678 novih prevoda, a od toga na 1.376 rade Viklifovi prevodioci. Biblija još čeka da bude prevedena na oko 3.000 jezika. Danas je poznato da u svetu postoji 6.912 znanih jezika koji se govore i Viklifov institut je sebi odredio cilj, da Bibliju prevede na sve njih do 2025. godine. Izvor: Wycliffe, "Welt der Schrift" ("World of the Word") 2/2005.

^vrh

Smešna strana

BAČEN NATRAG

Majka je sa svojom decom izašla na plažu. Posle nekog vremena do nje je dotrčao petogodišnji sinčić, zgrabio ju je za ruku i počeo da vuče prema mrtvom galebu koji je ležao na pesku.

"Mama, šta se to desilo sa njim?" pitao je zabrinut dečak, pokazujući na mrtvu pticu.

"Umro je i otišao je na nebo, " odgovori majka.

Dečak se na trenutak zamisli, te zbunjeno zapita: "A, Bog ga je bacio natrag, ovamo dole?"

RAZMIŠLJANJA NA GLAS...

¤ Budite ribari ljudi. Vi ih hvatajte - a On će ih očistiti.

¤ Problem je što ljudi nekako uvek vole da prave marmeladu baš od zabranjenog voća.

¤ Hrišćanine, imaj dobre ocene iz nošenja krsta, a ne iz hvatanja krivina.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 30 / 2005.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Evanđelje - Ota Vožeh

* Sigurnost u nesigurnom svetu - Stanislav Kačmarčik

* Hrist, Gospod i Spasitelj - William H. Pape

* Zajedništvo (2) - Dietrich Bonhoeffer

* Vilijam Keri - James C. Hefley

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Čudite se tome, nebesa, i zgrozite se i upropastite se! Veli Gospod. Jer dva zla učini moj narod: ostaviše mene, izvor žive vode, i iskopaše sebi studence, studence isprovaljivane, koji ne mogu da drže vode." (Jer. 2:12-13 RDK)

Zamislite sebe kako živite u sušnoj zemlji, gde imate na raspolaganju vrlo malo vode. Da bi ste sebi i svojoj porodici omogućili opstanak, morate napraviti rezerve vode. Potrebno je da, recimo u steni iskopate cisternu. I latite se posla, pa, radite naporno mnogo meseci, da bi ste u steni napravili bazen koji će za vas čuvati dragocenu vodu, koja život znači. Posle mnogo vremena, rada, znoja i žuljeva priveli ste svoj posao kraju. Došlo je vreme da se vaša cisterna napuni vodom. Međutim, na vašu nesreću otkrivate, da cisterna pušta vodu, da nije kadra da vam osigura očekivane zalihe vode. Zaključite da ste mnogo meseci napornog rada, utrošili uzalud.

Zar ova priča nije slika naših uzaludnih nastojanja, da pronađemo nešto što će našem životu dati smisao i puninu?

Bog je preko proroka Jeremije poručio narodu da je "ostavio... izvor žive vode", koji teče odmah pored njih. A da su umesto toga odlučili, da sebe, svoje vreme i znoj ulože u izgradnju ispucanih cisterni, gde bi za sebe čuvali ustajalu kišnicu.

Dragi naši čitaoci,

muči li vas duhovna žeđ, da pronađete konačni duševni mir i sigurnost u svom životu? Onda priđite Božjem izvoru žive vode, koji dolazi iz velikih dubina. Njegova voda utažuje žeđ srca. Jedino što može zadovoljiti težnje vašeg srca. Sve drugo je prevara, podvala i razočaranje, i to je voda koju nudi ovaj sveta. Dok Isus poručuje: "A ko pije od vode koju ću mu ja dati - neće ožedneti doveka, nego će voda koju ću mu ja dati postati u njemu izvor vode koja uvire u večni život." (Jn. 4:14 EČ).

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

EVANĐELJE

- Ota Vožeh

"Tamo gde se propoveda evanđelje u njegovoj punini i u sili Svetog Duha, crkva neće samo opstati nego će i rasti. Tamo gde se evanđelje na razne načine razvodnjava, nema prave istinske moći i sile, molitveni život nestaje, i sve postaje samo forma i fikcija. To me jako žalosti."

Ovo su reči Čarlsa Sprdžena, napisane u jednom njegovom članku iz 1887. godine. Sto godina kasnije (1990. godine) u SAD je izdata knjiga koja sadrži poglavlje koje nosi naziv "Drugo vreme traži drugo propovedanje". Njen autor se ne slaže sa time da su propovedi iz 19. veka pogodne i za današnje vreme. On kaže da svako vreme traži svoj način propovedanja. Drugim rečima: čovek 20. veka treba da čuje drugačije evanđelje od onog koje je čuo čovek iz 19. veka.

Ovakvo razmišljanje je u direktnoj suprotnosti ne samo sa Biblijom, nego i sa razmišljanjem drugih ljudi. Daglas D. Vebster u svojoj kritici crkvenog marketinga govori sledeće: "Biblijsko propovedanje je nekada bilo potpuno usmereno na Boga, otkrivalo je greh i motivisalo je na promenu života. Današnje propovedanje se koncentriše pre svega na čoveka i njegove potrebe. Današnje propovedanje se trudi više da zabavi nego da dotakne srca i duše."

U današnjim propovedima je toliko ilustracija, da slušalac zaboravi na biblijsku istinu, koja treba da bude izložena. Toliko ličnih primera, da slušalac poznaje bolje propovednika od samog Hrista. Toliko primera iz života, da je slušati nedeljnu propoved zanimljivije nego čitati novine. Onda uopšte ne čudi što površni hrišćani izlaze iz crkve podstaknuti i oduševljeni. Njihova sebičnost je ostala netaknuta. Njihove misli i srca su dotaknuta samo zanimljivom i površnom teologijom, hrišćanskim frazama i događajima koji podstiču jake emocije.

Međutim, i dalje ostaje pitanje: Da li je stvarno bila verno i efektivno propovedana Božja reč, koja istinom Isusa Hrista potkopava dobro izgrađene zone nedodirljive spokojnosti, i prodire kroz fasadu lažnog samozavaravanja o sopstvenoj sigurnosti?

Savremena crkva je više angažovana oko ljudskih emocionalnih potreba, nego oko duhovnih nedostataka. Daje se naglasak na osećanja samoće, strah od neuspeha, nedostatak samopouzdanja, osećanja zlovolje, depresije, diskriminacije i dr. Neka osećanja su stvarna, druga su veštački izazvana psihološkim pritiskom i manipulacijom. Tumači se da su razne zavisnosti, poput narkomanije, alkoholizma, ili seksualni promiskuitet, posledice ili manifestacije psiholoških smetnji i nedostataka. Međutim, na ono najvažnije, na koren sveg zla - ljudsku pokvarenost i greh - na to se potpuno zaboravlja.

Propovednici danas ne govore o tome šta Bog traži od čoveka. Od Boga se pravi sluga, koji će "ispuniti svaku ljudsku potrebu". Potpuno se odbacuje biblijska činjenica da je svaka ljudska potreba ispunjena samo "u Isusu Hristu". Međutim, Isus Hristos je Gospodar! Gospodar, koji ima sasvim jednostavne zahteve od čoveka. Zahteve, o kojima se ne govori, zato što su isuviše teški, i zato ljudi o njima ne žele ni da govore. Zato su za propovedaonicama sve više učitelji koji govore ljudima "kao što ih uši svrbe" (2. Tim. 4,3). Neka nas Bog sačuva od takvog razmišljanja i delovanja! Nek nas Bog sačuva od "Hrista za masovnu upotrebu" i "crkve za masovnu upotrebu"!

Realnost je takva da niko ne može praktikovati moderne načine crkvenog i evangelizacionog marketinga, a da istovremeno ostane veran Pismu. Propovednici, koji se trude da popularizuju evanđelje, ne mogu da propovedaju celu istinu. Oni, koji žele da prilagode evanđelje ovom svetu, pre ili kasnije, doći će u kontradikciju sa biblijskim istinama.

Evanđelje nije moguće žrtvovati "zahtevima vremena", zato što je evanđelje samo jedno, i to ono pravo evanđelje koje je izvan vremena i prostora. Bilo koje drugo "evanđelje" nema snage. Jako dobro znamo da to nisu naši doživljaji, niti nekakve ilustracije, niti interesantno propovedanje, nego samo čisto EVANĐELJE, i ono je "sila Božija na spasenje svakome koji veruje" (Rim. 1,16).

Poslanica Rimljanima je, pored ostalog, i komentar evanđelja. Odmah u prvom stihu svoje poslanice apostol Pavle se predstavlja kao "izabrani za evanđelje Božije". Evanđelje je bilo temelj njegove službe. U poslanici Rimljanima govori o ljudskom grehu i Božjem gnevu (poglavlja 1-3), o opravdanju i sticanju pravednosti (poglavlja 3-5), o odabiru i praktičnoj pravednosti (poglavlja 6-8), o izabranju Izraela i o odbacivanju Isusa Hrista od strane tog istog izabranog naroda (poglavlja 9-11). U zadnjim poglavljima apostol piše o praktičnoj primeni pojedinih istina iz evanđelja u čovekovom životu. On želi da vernicima u Rimu naglasi centralno mesto koje evanđelje treba da ima u životu i službi svakog vernika.

Kada govorimo o evanđelju, često mislimo samo na neku "evangelizacionu poruku" - to evanđelje sigurno jeste... Samo što je evanđelje nešto mnogo više od evangelizacionog propovedanja sa četiri, ili pet tačaka. Evanđelje je u biblijskom smislu potpuno otkrivena istina o Isusu Hristu (Rim. 1,1-6; 1. Kor. 15,3-11). Evanđelje se ne zaustavlja samo kod spasenja i opravdanja verom, već obuhvata u sebi sve aspekte spasenja - od posvećenja do proslavljenja. Značaj evanđelja nije samo u obraćenju i nanovorođenju, nego se odnosi na celokupno iskustvo vernika. Kada apostol Pavle i ostali novozavetni autori govore o navešćivanju evanđelja, ne misle pod tim samo na evangelizacionu poruku za neverne (Rim. 1,15).

Sva služba prvobitne crkve je bila koncentrisana na evanđelje. Niko se nije ni setio, da treba povećati posećenost crkve raznim diskusijama o politici, o kulturnim zbivanjima, o preduzetništvu, ili organizovanjem nekakvih "interesantnih hrišćanskih susreta". Crkva je u potpunosti bila usredsređena na pripremu vernika za propovedanje evanđelja svetu.

Apostol Pavle je imao veliku želju da ode u Rim. Razlog za to nije bila želja da se posete stari prijatelji, niti želja da se govori pred tamošnjim skupom, niti je posetom Rimu hteo izbeći progonstvo, zato što je dobro znao, da će upravo tamo biti predmet progona. Apostol Pavle je jednostavno čeznuo da u Rimu propoveda evanđelje. U osmom stihu u prvom poglavlju poslanice Rimljanima piše sledeće:

"Prvo, dakle, zahvaljujem Bogu svom kroz Isusa Hrista za sve vas što se vera vaša glasi po svemu svetu. Jer mi je svedok Bog, kome služim duhom svojim u jevanđelju Sina njegovog, da vas se opominjem bez prestanka, moleći se svagda Bogu u molitvama svojim da bi mi kad Božija volja pomogla da dođem k vama." (Rim. 1, 8-10 RDK).

Obratimo pažnju na deveti stih:

"Bog, kome služim duhom svojim u jevanđelju Sina njegovog..."

Za Pavla je propovedanje evanđelja bilo akt duhovnog poštovanja Boga. Reč "služim" izražava realnost "poštovanja" (isto tako i u Fil. 3,3). Pavle je poštovao Boga tako što je propovedao evanđelje. Za njega je propovedanje evanđelja bilo istovremeno obaveza i pogodnost (1. Kor. 9,16; Rim. 1,15). Obaveza i prednost. Poštovanje Boga. Tako se propoveda evanđelje!

U jedanaestom stihu saznajemo da je Pavlu bilo važno duhovno blagostanje ljudi kojima je služio:

"Jer želim videti vas, da vam dam kakav duhovni dar za vaše utvrđenje."

Na kakav dar misli? Sigurno ne misli na darove Duha koje dodeljuje samo Duh (1. Kor. 12,7-11). Pavle misli na nekakvu duhovnu vrednost, koja bi ohrabrila vernike u Rimu. Mislim da je reč upravo o daru propovedanja evanđelja. Hteo je svoju braću i sestre da ohrabri rečima evanđelja.

Pavle je na kraju stigao u Rim i završio u zatvoru. Međutim, upravo tamo, u rimskom zatvoru, dokazao je, da je uvek bio ozbiljan sa propovedanjem evanđelja. I pored nepovoljnih okolnosti u kojima je bio, i nesigurnosti u vezi sa sopstvenom budućnošću, propovedao je evanđelje, i Jevreji sa kojima je bio u kontaktu su poverovali u Hrista. Pavle svoju poslanicu Filipljanima, koju je napisao upravo u rimskom zatvoru, završava sa sledećim pozdravom:

"Pozdravljaju vas svi sveti, a osobito koji su iz doma Cezarovog." (Fil. 4,22) Tako se i u Cezarovoj kući čulo evanđelje i donelo je svoje blagoslovene plodove zahvaljujući apostolu Pavlu.

"Od Pavla, sluge Isusa Hrista, pozvanog apostola izabranog za jevanđelje Božije." (Rim. 1,1) Za apostola Pavla nije bilo značajnije službe od ove. A za tebe?

Izvor: Zapas o Dušu, br. 70.

^vrh

SIGURNOST U NESIGURNOM SVETU

- Stanislav Kačmarčik

Izvor sigurnosti imamo u Gospodu Isusu Hristu, koji govori:

"Ne boj se, ja sam Prvi i Poslednji. I Živi: i bejah mrtav i evo sam živ va vek veka, amin. I imam ključeve od pakla i od smrti!" (Otkrivenje 1,17)

"I ne bojte se onih koji ubijaju telo, a dušu ne mogu ubiti!" (Matej 10,28)

"Ne boj se malo stado! Jer bi volja vašeg Oca da vam da carstvo." (Luka 12,32) "Data mi je sva moć na nebu i na zemlji... Gle, ja sam s vama sve dana do svršetka veka." (Matej 28,18 i 20)

Pavlu je rekao: "Ne boj se, nego govori, i da ne ućutiš... Jer sam ja s tobom, i niko se neće usuditi da ti šta učini; jer ja imam veliki narod u ovom gradu." (Dela 18,9-10)

I zato zajedno sa apostolom Pavlom ispovedamo: "Ko će nas rastaviti od ljubavi Božije? Nevolja li ili tuga? Ili gonjenje? Ili glad? Ili golotinja? Ili strah? Ili mač? Kao što stoji napisano: Za Tebe nas ubijaju vas dan, drže nas kao ovce koje su za klanje. Ali u svemu ovome pobeđujemo Onog radi koji nas je ljubio. Jer znam jamačno da ni smrt, ni život, ni anđeli, ni poglavarstva, ni sile, ni sadašnje, ni buduće, ni visina, ni dubina, ni druga kakva tvar može nas rastaviti od ljubavi Božije, koja je u Hristu Isusu, Gospodu našem." (Rimljanima 8,35-39).

U savremenom svetu postoji očiglednih sedam uzroka nesigurnosti. Ovi uzroci su usko vezani sa sedam događaja gde su vidljivi znaci koji najavljuju drugi dolazak našeg Gospoda Isusa Hrista.

1. Učestale klimatske promene u prirodi prouzrokuju povećanje nesigurnosti

"Prilikom najjačeg ikada izmerenog zemljotresa na okeanskom dnu u blizini Sumatre, na Božić, 26. decembra 2004. godine desilo se nekoliko stvari odjednom: katastrofa, zemljotres, promena reljefa okeanskog dna, ogromni rušilački talasi i bespomoćnost ljudi... Tačno dvanaest država trpi posledice ove katastrofe... Konačan broj ljudskih žrtava je dostigao cifru od preko 270.000, desetine hiljada su bolesni, milioni su ostali bez krova nad glavom, pet miliona ljudi nema nikakvu pomoć...

To je bio najjači zemljotres svih vremena - 8,9 stepeni po Rihterovoj skali... OUN je dala saopštenje da se radi o najvećoj katastrofi ikada zabeleženoj. Ovaj put to nije pogodilo samo neku udaljenu zemlju, nego ceo svet. Ljudi iz celog sveta, koji su tamo bili na odmoru, poginuli su od rušilačkog cunamija, ili su bili ranjeni, ili još uvek trpe psihičke posledice zbog ličnog gubitka. To su ljudi iz Francuske, Britanije, Italije, Švajcarske, Austrije, Nemačke, Holandije, Švedske, Izraela, Danske, Češke itd. Za Nemačku je to bila najveća prirodna katastrofa... Osim toga, govori se da je Zemljina osa prilikom ovog zemljotresa u Indijskom okeanu pomerena za 8 do 10 centimetara, što bi moglo promeniti dužinu trajanja dana.

Potresi su mogli da se izmere i u Nemačkoj. Na mernoj stanici Ridesdorf u Berlinu je izmereno pomeranje tla čak za 13 centimetara. Cunami talas se širio brzinom od 700 kilometara na sat.

Na strani 11 je napisano: "Godina 2004. je proglašena za godinu rekordnog broja katastrofa još pre nego što se desio ovaj strašan zemljotres. Poplave su bile na Haitiju i Dominikanskoj republici. Jake oluje (četiri tajfuna zaredom) napravile su veliku štetu širom SAD-a, Japan je pogodilo 20 dosada najsnažnijih orkana. Brazil je pogodio tajfun prvi put zabeležen u istoriji te zemlje. Najjači tajfun u poslednjih 48 godina pogodio je i Kinu. Osim katastrofe na Sumatri u svetu se dogodilo još oko 200 do 300 prirodnih katastrofa sa više od 21.000 poginulih i štetom većom od 105 milijardi dolara." (Časopis, "Krik u tami")

Ove godine je češki dnevnik PRAVO na naslovnoj strani objavio tekst u kome vodeći svetski naučnici upozoravaju da svetu preostaje samo deset godina do katastrofalne promene klime. U članku piše: "Globalne klimatske promene će za deset godina poprimiti nepovratnu katastrofalnu dinamiku, ako političari i industrijalci ne naprave rapidne korake ka očuvanju životne sredine i promeni ponašanja civilizacije", konstatuje međunarodni tim eksperata. Bivši američki ministar izjavljuje: "Ekološka bomba otkucava!"

Naučnici konstatuju, da ako se nastavi sa dosadašnjim tempom emitovanja ugljen monoksida i ugljen dioksida u atmosferu, za deset godina će koncentracija ovih gasova, koji sprečavaju hlađenje zemlje, dostići kritičnu tačku. Posledice će biti katastrofalne za veći deo civilizacije. Pokrenuće se procesi koji neće moći da se kontrolišu, i koji će imati uništavajuće efekte na celu prirodu i za ljudsku civilizaciju." Naučnici imaju jako tmurna predviđanja za sutrašnjicu ovog sveta.

Sve to je Isus predskazao: "I biće znaci na suncu i mesecu i na zvezdama; i ljudima na zemlji tuga od smetnje i od huke morske i valova. Ljudi će umirati od straha i od čekanja onog što ide na zemlju" (Luka 21,25-26).

2. Nesigurnost dolazi zbog sve veće ekspanzije zla

U savremenom svetu zlo postaje sve agresivnije. "Sinovi zla" koriste najmoderniju tehnologiju, medije i svakakva ostala moguća sredstva, da bi širili svoje ideje, uticaj i zlo u najrazličitijim oblicima i u sve pore ljudskog društva. Takođe, opremljeni su i najmodernijom ratnom tehnikom.

U porastu je i međunarodna nesigurnost, koju prouzrokuje rast terorizma, stalno povećanje broja terorista - samoubica koji ugrožavaju ljude širom sveta. Očigledna je nesposobnost državnih organa da stanu na put međunarodnom terorizmu. Kakvu sigurnost imamo u ovom nesigurnom međunarodnom okruženju?

Gospod Isus govori: "Ne bojte ih se dakle; jer nema ništa sakriveno što se neće otkriti... I ne bojte se onih koji ubijaju telo, a dušu ne mogu ubiti! Ne bojte se, dakle; vi ste bolji od mnogo vrabaca." (Matej 10, 26-31).

3. Nesigurnost se uvećava zbog loših međuljudskih odnosa

Uzrok nesigurnosti je takođe i pogrešno shvaćena sloboda. Mnogi ljudi misle da je sloboda neograničena samovolja. I nekontrolisana demokratija može biti izvor ogromnog zla. Prestaju da važe neki osnovni etički zakoni, koji su važili stotinama godina. Korupcija, prevare, neobuzdana želja za bogaćenjem i prodiranje kriminala u sve ljudske delatnosti.

Na brak se u mnogim slučajevima gleda kao na teret i nepotrebnu stvar. Stalno se povećava broj razvoda. Sve je veći broj dece iz razvedenih brakova. Revija "Život vere" u tekstu "Bračna etika" iznosi zanimljive podatke: "70 % ljudi sa izrazitim sociološkim patologijama je izraslo u porodicama gde nije bilo oca: 70 % zatvorenika, 70% ubica, 70% mladih odbeglih od kuće, 70% delikvenata. Razvod roditelja, dakle, ima katastrofalan uticaj na njihovu decu.

U seksualnim odnosima su se izgubile sve norme. Neograničen seksualni život omladine se smatra kao potpuno normalan, grupni život postaje savremeni životni stil, a neprihvatanje odgovornosti za drugog se smatra kao nešto jako pozitivno. Homoseksualizam se glasno nameće i proglašava za "normalan" način zajedničkog života.

24. januara 2005. godine, radio-žurnal je objavio sledeću vest: "Evropska civilizacija posrće i urušava se pod teretom nemorala, seksualne neobuzdanosti, prostitucije, homoseksualizma, narkomanije i pijanstva."

Gospod Isus je ovakvo stanje ljudskog društva tačno prorekao: "I kako je bilo u vreme Nojevo onako će biti u dane Sina čovečijeg. Tako kao što bi u dane Lotove. Tako će biti i u onaj dan kad će se javiti Sin čovečiji." (Luka 17,26-30).

O međuljudskim odnosima je Pavle u 2. Timoteju 3,1-4 napisao sledeće: "Jer će ljudi postati samoživi, srebroljupci, hvališe, ponositi, hulnici, nepokorni roditeljima, neblagodarni, nepravedni, neljubavni... itd, koji više mare za slasti nego za Boga."

4. Izvor nesigurnosti je i to što su hrišćani i crkva potpuno omanuli

Biblijski i reformacijski principi su relativizovani: Sola skriptura, Solus Hristus, sola gratia, sola fide - su pojmovi koji se spominju uglavnom samo u istoriji.

Teološki fakulteti izučavaju svetovnu - istorijsko-kritičku teologiju. Negativni uticaj takvog izučavanja je vidljiv kod hiljada sveštenika, koji ne priznaju Bibliju kao Duhom Svetim inspirisanu Božju Reč.

Prof. teologije Eta Linerman u knjizi Original ili kopija daje tačan pogled na istorijsko-kritičku teologiju u svetlu Biblije. Ona kaže: "Moje NE istorijsko-kritičkoj teologiji proističe iz moga DA našem predivnom Gospodu i Spasitelju Isusu Hristu i slavnom iskupljenju, koje je i za mene dovršio na Golgoti." Kao đak kod Bultmana, Fuhsa, Gogartena i Ebelinga bila je veoma uspešna profesorka teologije na univerzitetu u Braunšvajgu, počasna profesorka Novog zaveta na Filips univerzitetu u Marburgu i član Društva za istraživanje NZ. Godilo joj je sve veće priznanje od kolega. Bila je uverena da svojim teološkim radom služi Bogu i doprinosi širenju evanđelja. Pa, ipak je na kraju morala da prizna kako ovaj "naučni rad sa biblijskim tekstovima" sa stalnim preskakanjem nekih poglavlja, ne može objavljivati nikakvu istinu, i da je kao takav način širenja evanđelja - totalno neplodan. Ovo saznanje ju je dovelo do velike frustracije. Na kraju joj je Gospod govorio kroz jednog brata, i ona je uz veliku Božju pomoć i ljubav prepustila svoj život Isusu. "Odjednom mi je postalo savršeno jasno da sam za svoje studente bila slepi vođa, i jako sam se kajala zbog toga." I odjednom se našla pred odlukom: da li svojim razumom kontrolisati to što se pročita u Bibliji ili jednostavno prepustiti Svetom Duhu da promeni mišljenje?" "Tačno sam u svom srcu znala, i to ne kroz ljudske reči, nego svedočanstvom Svetog Duha, da je moj dvolični život bio greh. Sada sam srećna i zahvalna, što mi je ta krivica skinuta sa leđa, jer ju je Isus odneo na krst. Zato kažem NE istorijsko-kritičkoj teologiji. Otpadom i grehom smatram sve, što sam učila druge i napisala pre nego što sam svoj život dala Isusu."

U prvom delu knjige navodi osnove teologije kao nauke i u dvanaest tačaka pokazuje kako se teolog stavlja iznad Božje Reči i ne priznaje njenu inspiraciju Svetim Duhom.

U drugom poglavlju konstatuje: razum je iznad Svetog Pisma. Razum odlučuje šta je u Pismu istina i stvarnost, šta je sigurno, moguće, nemoguće ili se uopšte nije desilo. Razum odlučuje da li ćemo na Boga gledati kao na odlučujući subjekat, ili se radi samo o ljudskom umišljanju pojma Bog. Osnovni način rada u istorijsko-kritičnoj metodi jeste apsolutizacija ljudskog razuma kao kontrolnog organa.

Kakve su posledice širenja takve teologije? Propovednici govore ljudsku filozofiju, a ne Reč Božju. Nezainteresovanost članova crkve je sve veća, slušaocima ovakva reč ne daje nikakvo svetlo niti snagu za život. Sve je više ljudi koji govore da priznaju Boga, ali im crkva nije potrebna.

Sve veći nemoral zahvata i crkvene krugove. Propovednici koji su odrasli uz ovakvu teologiju smatraju da biblijski pogled na homoseksualizam treba modifikovati, jer je zastareo. Sve je veći broj ljudi, koji traže crkveni blagoslov za homoseksualce. 15. februara 2005. godine anglikanski biskup je dobio peticiju sa osam hiljada potpisa. Potpisani su tražili da crkva javno prizna homoseksualne radnike unutar crkve, kako muškarce tako i žene.

Velika nezainteresovanost hrišćana je znak vremena. Hristos je prorokovao: "Ohladiće ljubav mnogih." Biće to doba najveće duhovne mlakosti u istoriji. Matej 24,12; Otkrivenje 3,15-17... se danas se upravo obistinjuje.

Znak vremena u kome živimo biće i progon vernih sledbenika Gospoda Isusa Hrista. Hristos je rekao: "Tada će vas predati na muke, i pobiće vas, i svi će narodi omrznuti na vas imena mog radi." (Matej 24,9). I danas ima hrišćana koji više ljube Hrista i Njegovu Reč, od svog sopstvenog života. Oni će pre da za Njega umru, nego li da naprave kompromise sa grehom i zlom.

5. Nesigurnost raste i sa sve većim antisemitizmom u svetu

Islamski svet mrzi Izrael i trudi se da ga uništi, sve više se govori kako jerusalimski Hram uopšte nije ni postojao. I OUN javno podržava Palestince. U časopisu "Poziv u ponoć" iz juna 2004. godine je objavljena sledeća vest: "Izraelska vojska je protestovala protiv UNRWA, pomoćne organizacije OUN, da u svojim sanitetskim vozilima prevozi naoružane Palestince. OUN to zna, ali ne želi da obelodani kompromitujući materijal, rekao je generalmajor Josef Mišlav u protestnom pismu upućenom generalnom guverneru UNRWA."

Prosto je neverovatno, da je i u Evropi zabeležen porast antisemitizma. Sve je više ljudi koji tvrde kako nikakav holokaust nije ni postojao, i da je to samo jevrejska izmišljotina. U Evropskoj uniji je sve veća mržnja prema Izraelu i javna podrška Palestincima. U nedelju, 10. aprila 2005. godine u televizijskim vestima je rečeno da se u Češkoj godišnje održava četrdeset neonacističkih koncerata sa antisemitskom pozadinom.

Postoji velika napetosti u Izraelu oko rešavanja pitanja Jerusalima, tj. Hramske gore - kome će pripasti. Prorok Zaharija (12,2-3) je prorekao da će Jerusalim biti jako težak problem - težak kamen svim narodima.

6. Strah proširuje i naučni napredak. Genetika povećava strah i bojazan

Jaroslav Daniška, savetnik ministra unutrašnjih poslova Republike Slovačke, u članku Zašto bi hrišćani trebalo da budu protiv evropskog ustava piše sledeće: "Nalazimo se u srži dešavanja. U SAD je poslednjih decenija prisutna tzv. "američka bolest". To je oblik tiranije manjine. Umesto ljudi, njihovih kongresmena i predsednika u mnogim oblastima je jedini vladar Najviši američki sud. I on je loš vladar. Umesto odbrane prava, on prirodna prava narušava. Tako naprimer, iako se u američkom kongresu u vezi sa pitanjem abortusa uopšte nije glasalo, "pravo na abortus" se u Americi shvata i primenjuje više nego bilo gde u Evropi. Slično je sa puno drugih stvari. Američka bolest je tzv. Sudski aktivizam, kada sudovi samovoljno tumače tekst ustava, i tako podstiču nastanak sve više novih "prava". Ne radi se o klasičnim, prirodnim ljudskim pravima. Radi se o bespravlju. To su interesi koji ugrožavaju, ili čak potpuno uništavaju, ljudska prava. Tako smo saznali da dete nema prava na život, zato što njegova majka ima zvanično "pravo" da bira hoće li ga ubiti. Ovakvo pravo u američkom ustavu ne postoji. Najviši sud ga je upravo u ustavu pronašao. Bolje rečeno "izvukao"ga je odatle, iz prava na privatnost.

Zašto ovo navodim? Pravo na privatnost je i deo predloga teksta ustava EU (član II-67). Zato je samo pitanje vremena, kada će se ovo pravo primeniti kao pravo na abortus, znači kada se na američki način takvo bespravlje "izvuče". Sličnih primera u tekstu predloga ustava EU ima više. Spomenuću još samo dva: nedovoljna zabrana kloniranja (predmet je samo reproduktivno kloniranje, ne i terapeutsko; član II-63 tačka 2 stav D) i ponovo ponavljana zabrana diskriminacije (članovi I-2, I-4, II-81, itd), koja može postati, i postaće oruđe borbe protiv porodice zasnovane od strane jednog čoveka i jedne žene."

Danilovo proročanstvo 12,4 govori "...i znanje će se umnožiti." Ono se svakodnevno ispunjava pred našim očima. Dvadeseti vek je bio vek izuzetnog napretka u poznavanju tajni prirode i njenih zakona. Taj neverovatno ubrzani napredak znanja i ljudskih intervencija u prirodu koja je stvorena Bogom je još jedan očigledan znak vremena.

7. Nesigurnost koja proističe iz sve veće globalizacije

Svedoci smo da se sve više podstiče globalna politika na račun samostalnosti pojedinih država. Ekonomski kolosi uništavaju sitne preduzetnike i sve više ovladavaju svetom. Realizuje se globalna ekonomija. Postoji jaka težnja za međusobnim približavanjem svih religija i međusobnim priznavanjem kao potpuno istih vrednosti, i različitih puteva ka Bogu. Religiozna globalizacija je u punom zamahu.

Tri globalizacije - političku, ekonomsku i religijsku predvideo je Jovan u Otkrivenju 13. Politička globalizacija: "...i dana joj bi oblast nad svakim kolenom i narodom i jezikom i plemenom." (Otkrivenje 13,7b).

Ekonomska globalizacija: "I učini sve, male i velike, bogate i siromašne, slobodnjake i robove, te im dade žig na desnoj ruci njihovoj ili na čelima njihovim, da niko ne može ni kupiti ni prodati, osim ko ima žig, ili ime zveri, ili broj imena njenog." (Otkrivenje 13,16-17).

Religijska globalizacija: "I čudi se sva zemlja iza zveri, i pokloniše se zmiji, koja dade oblast zveri." (Otkrivenje 13,3b). "I pokloniše joj se svi koji žive na zemlji kojima imena nisu zapisana u životnoj knjizi Jagnjeta, koje je zaklano od postanja sveta." (13,8).

Ovo nije vreme za "spavanje"...

Ako pažljivo i budno pratimo dešavanja u svetu, primetimo da u narodima raste nesigurnost i strah od budućnosti. Mi, koji verujemo Hristu, vidimo da sve što se dešava nosi na sebi jasna obeležja koja nagoveštavaju drugi Hristov dolazak. Ostajemo bez reči kada shvatimo tačnost biblijskih proročanstava, koja se ispunjavaju u svim gore navedenim oblastima ljudskog delovanja. Hristos nam govori: "A kad se počne ovo zbivati, gledajte i podignite glave svoje; jer se približuje izbavljenje vaše." (Luka 21,28).

Sveto Pismo jeste Reč Istine. Nema ni najmanje sumnje u vezi sa tačnim ispunjenjem svih biblijskih proročanstava. Za Božji narod to znači jasan poziv: Veruj u potpunosti Božjoj Reči, pažljivo ispituj biblijska proroštva, trudi se da živiš posvećenim životom i sa ljubavlju pozivaj ljude ka jedinom Spasitelju Isusu Hristu.

Ko može imati sigurnost u ovoj nesigurnosti? Samo onaj, koji je u rukama Isusa Hrista: "Moje ovce čuju mog glasa, ja ih znam, idu za mnom i ja ću im dati život večni: neće poginuti nikada i niko ih neće iz moje ruke istrgnuti!"

Izvor: "Svit" (Sveslovačka misionarska konferencija; 5-7. maja, 2005.)

^vrh

HRIST, GOSPOD I SPASITELJ

- William H. Pape

"I reći ćeš u ono vreme: Hvalim Te, Gospode, jer si se bio razgnevio na me, pa se odvratio gnev Tvoj, i utešio si me. Gle, Bog je spasenje moje, uzdaću se i neću se bojati, jer mi je sila i pesma Gospod Bog, On mi bi Spasitelj.

S radošću ćete crpsti vodu iz izvora ovog spasenja. I tada ćete reći: Hvalite Gospoda, glasite ime Njegovo, javljajte po narodima dela Njegova, napominjite da je visoko ime Njegovo.

Pojte Gospodu, jer učini velike stvari, neka se zna po svoj zemlji. Klikuj i pevaj, koja sediš u Sionu, jer je Svetac Izrailjev velik posred vas." (Isaija 12 RDK)

Svet je podeljen oko jednog jedinog. Plima i oseka čovekovih različitih mišljenja okreću se oko jednog pitanja, a to je da li je Isus Hrist Gospod ili nije. Današnji haos u svetu i preteći sukobi su zapravo ishod ove temeljne činjenice, koja se odnosi na položaj Isusa Hrista u vezi sveukupne ljudske rase. Ljudi se nisu strogo podelili oko pitanja postojanja Stvoritelja. Oni se, naime ne mogu složiti u vezi sa Spasiteljem (Mesije) koji je Gospod Isus.

Osim vrlo malog broja nesigurnih ateista, čovečanstvo spremno i jednodušno prihvata zamisao o Bogu Stvoritelju. Muslimani se u tome slažu sa hrišćanima. Budisti se u većini isto tako slažu sa hrišćanima. Čak i animisti, koji se klanjaju kamenju i drveću, maglovito shvataju da postoji Onaj koji je iznad svega onoga što oni obožavaju. U zapadnom svetu retko nalazimo čoveka koji ne veruje u Boga. Čak i u prostranim područjima, koja su zahvaćena slepilom paganske filozofije, ljudima je dopušteno da obožavaju i veruju u Boga sve dok se religija ne upliće u politiku države. Vera u postojanje Boga ne smatra se opasnom za političko uređenje niti preti državnoj vlasti. Čovekove zamisli o Stvoritelju često su izobličene, ali je ipak priznavanje Boga kao Stvoritelja sveopšte prisutno među ljudima.

Upravo se na toj osnovi traži neka vrsta ujedinjenja čovečanstva. To, da svi verujemo u "istoga" Boga iznosi se kao dokaz da su svi ljudi braća. Ali ako uporno tvrdite da je Hrist jedini Gospod, svet će se onda podeliti. Dok se Boga Stvoritelja na ovaj ili onaj način obožava posvuda, Hrista se kao Gospoda ne priznaje. Tako među ljudima On nije taj koji je izjednačen sa Bogom Ocem. Njegova jednakost sa Bogom je tvrdnja koju svet često osporava i negira. Ljudi ne žele dati Hristu ono što su spremni dati Bogu-Ocu. Na Dan pedesetnice, Petar je zahtevao da se Hrista prizna kao Gospoda, a Crkva postavlja taj zahtev još i dan danas. Toj se istini mnogi i danas žestoko opiru, svet još uvek nije prihvatio Hrista kao jedinog Gospoda - Mesiju.

Za hrišćane je to jednostavno. Barem teoretski, Hrist je naš Gospod i Spasitelj, ali što se tiče pune primene i potpunog značenja te jednostavne činjenice, mnogi to nejasno shvataju. Neophodno je ponovno saslušati tu veliku istinu kako ju je Isaija već odavno naglasio.

Dvanaesto poglavlje njegovog proročkog zapisa otkriva vrlo jednostavnim rečima, kako je Hrist postao naš Gospod i Spasitelj. Prvi stih ukazuje na potrebu spasenja, dok drugi stih pokazuje kako je postignuto to spasenje, a poslednja četiri stiha ovog kratkog poglavlja opisuju četiri ishoda spasenja. Razmotrimo neke od tih činjenica...

I. GNEV BOŽJI

"Jer si se bio razgnevio na mene" (1. stih). Božji gnev je činjenica, čak i više od toga, jer se ta činjenica bitno tiče svakoga od nas.

Božji gnev nije neki osećaj koji tinja u Njemu. Njegov gnev je usmeren na nas lično. Nije teško naći razlog za to. Iako se sveopšte priznanje o postojanju Stvoritelja ispoveda posvuda, to se ipak čini na jedan veoma površan način.

Malo ih je koji priznaju da Bog postoji i koji su ujedno voljni da Ga prime u svoj život. Priznaju Njegovo pravo da upravlja svemirom, ali mu uskraćuju pravo da upravlja njima samima. Dopušteno mu je da usmerava zvezde na njihovim putanjama, ali ne i njih same. Njegovi se zakoni, usađeni u prirodi, marljivo objavljuju i proučavaju, ali su Njegovi moralni zakoni, međutim, veoma ne prihvatljivi za čoveka. Jedini pravi sukob između nauke i religije jest u tome, što nauka ništa ne zahteva od čoveka, dok hrišćanstvo opet od čoveka zahteva sve. Čovek, opet će radije čini ono što njemu predstavlja zadovoljstvo a ne odricanje.

Razoreni gradovi, uništeni domovi, kao i razoreno društvo, tragične su posledice čovekovog nastojanja da odbaci Stvoriteljev delotvorni nadzor nad njegovim životom. I dok Bog sagledava uništene živote, gnevi se.

Kad bi bilo ikako drukčije, značilo bi da Bog odobrava greh. "Gneviti se i ne grešiti", isto je tako moguće kao i grešiti i ne gneviti se. Kad Bog ne bi osećao gnev prema grehu koji vidi u svetu, On ne bi bio pravedan.

Pomislite samo na svu tu nepravdu, neki se valjaju u izobilju, dok bezbrojno mnoštvo drugih je gladno, hrani se otpacima bogatih. Pomislite samo na tu jezivu okrutnost, koja zapoveda tenkovima da idu preko krhkih tela žena i dece čiji je jedini greh taj što vole slobodu. Pomislite na okrutnu tiraniju koja je gurnula svet u rat, na đavolska psihološko-medijska sredstva, koja se upotrebljavaju da bi se zarobio čovekov um i napunio lažima. Kolika li je samo moralna izopačenost u muzici, u umetnosti i književnosti, sve to prlja čovekov um, telo i duh. Pogledajte kakav "pakao" je čovek načinio od "raja" koji je Bog stvorio.

Razmotrite sve ovo i shvatite, jer kad Bog ne bi bio gnevan dok sve ovo gleda, onda On ne bi bio moralan. Njegov je gnev usresređen na one koji se upliću u delo Njegovih ruku, koji nastoje osujetili Njegove dobre planove za čovečanstvo, koji nastoje unakaziti sve što je On stvorio, kao lepo i dobro.

Jedna soba je bila prepuna svakojakih igračaka koje više nisu bile zanimljive za dva deteta. Kako su iscrpeli sve dozvoljene igre, jedino su im ostale one nedozvoljene. Gomila stripova, makaze, lepak i nove, novcate tapete na zidovima sobe, dale su deci nadahnuće za stvaranje. Ali da su deca znala sa koliko su pažnje roditelji izabrali te tapete, ne bi tako spremno pokušali da ih "ulepšaju". Da su znali koliko koštaju, sigurno bi oklevali pre nego što su ih ukrasili jarko obojenim likovima izrezanim iz stripova. Da su uopšte pomislili kakva bi bila moguća reakcija njihovog oca, ne bi tako nepromišljeno koristili makaze i lepak. I njihovo delo je obavljeno u celosti. Niti jedan razuman otac ne bi odobrio takvo "remek delo" na zidu predivne sobe, koje su dva deteta stvorila za svega jedan sat. Jedina moguća reakcija oca bio je gnev. A kako li je samo bio ljut njihov otac?!

Božji gnev sadrži četiri obeležja koja obično nalazimo kod ljudskoga gneva. Njegov gnev je jednak Njegovoj žalosti. Njegov je gnev pravedan. On je takođe neizbežan i uvek je u skladu sa svim drugim Njegovim osobinama.

Kad je Bog u Nojino vreme procenjivao strašne posledice koje su nastale rušenjem barijera između svetog i grešnog, kao i opasnost koja je pretila čitavom ljudskom rodu zbog oholog nasilja, perverzija i neprestanog zla kojeg je čovek izmišljao, bio je gnevan i žalostan.

"I pokaja se Bog što je stvorio čoveka na zemlji i u srcu svom se ožalosti." U kojem se smislu Bog pokajao? U toj se reči naslućuje uzdah. Rana je civilizacija tako strmoglavo jurila u samouništenje, da se mogla spasiti jedino naglim uništenjem sila zla koje su vladale svetom. Budući da ljudi nisu hteli odvraćanje od greha, bili su predani uništenju zajedno sa svojim grehom. Dok je Bog pripremao veliki sud kojim bi uništio svet, a to je bio opšti potop, uzdahnuo je. Gnev nad čovekovom tvrdoglavošću i istrajnošću u grehu prouzrokovala je u Njemu žalost, jer je zbog toga sud bio neizbežan. Druga dva navoda iz Biblije, gde se spominje ta reč, pokazuju kako je velika bila Božja žalost.

Kad je David primio vest da je Avesalomova ambiciozna pobuna završila tragično, tako da je ponosni knez visio mrtav obešen na drvetu, kralj je slomljena srca tužan jecao: "Sine moj Avesalome, sine moj, sine moj Avesalome! Kamo da sam ja umro mesto tebe! Avesalome sine moj, sine moj!" (2. Sam. 18:33 RDK)

U ovom se opisu nalazi tačna slika Božjeg srca dok posmatra svršetak pokvarenog naraštaja. Gnev zbog njihove pobune prožet je žalošću zbog svršetka koji su sami izabrali. Isaija je upotrebio istu reč (54:6) kad je opisao osećanja mlade žene koja ushićeno očekuje srećan bračni život, da bi se odjednom bila zaboravljena od svoga muža. Bog ima ista takva osećanja za čoveka kog je stvorio da mu se pridruži u uzajamnoj i nežnoj vezi. Njegov gnev zbog toga što je zaboravljen jednak je Njegovoj žalosti.

Upravo ta osobina Božjega gneva čini gnev pravednim. Gnev bez žalosti bio bi loša, nagla narav. Žalost bez gneva bila bi besmislica. Roditelj, koji kažnjava dete u iznenadnoj navali neobuzdanog gneva, greši. Roditelj meka srca, koji nijednu neposlušnost ne kažnjava, greši protiv Boga i svoga deteta. Ako želi kazniti dete, a ne grešiti, roditeljev gnev zbog počinjenog zla mora biti jednak njegovoj žalosti zbog nedoličnog ponašanja deteta.

Evo jednog primera iz života. Neka je gospođa na dalekom istoku imala slugu koji ju je redovno potkradao. Inače se prećutno dopuštalo slugama da slobodno uzimaju hranu za svoje potrebe, ali njezin je sluga smatrao da može zloupotrebljavati tu slobodu. Kada je jednoga dana posegao duboko u gospodaričine zalihe i prisvojio povelik deo, ona je odlučila da tome stane na kraj. Ljuta zbog njegove drskosti, bila je spremna da odmah kazni krivca. Pošto je bio posetio pastor njezine crkve, odmah mu je sve ispričala iznoseći bujicu pritužbi protiv svoga sluge. "Šta da učinim sa tim pokvarenim lopovom?" - upitala je. To je pitanje bilo ionako samo formalno, jer je već unapred odlučila šta će učiniti. Međutim, pastorov neočekivani odgovor bio je pun božanske mudrosti. "Čekajte", rekao joj je, "dok vaša tuga zbog toga što je čovek sagrešio ne bude jednaka vašem gnevu zbog njegovog greha".

Bilo je potrebno dva sata molitve u tišini sobe dok ravnoteža nije bila uspostavljena. I kad su konačno gnev i tuga bili u odgovarajućoj ravnoteži, sluga je bio pridobijen za Hrista, a ključ od ostave bačen i nikada se više nije upotrebljavao.

Kao drugo, Božji gnev je nepristrasan i usmeren protiv svake vrste zla, ma gde se ono nalazilo. Božji se gnev ne menja od dana do dana, niti gleda na položaj grešnika. "On se gnevi na grešnika svaki dan." To je njegov trajni i nepromenjen odnos prema svakom samovoljnom čoveku.

Njegov gnev tutnji poput žestoke oluje koja svakog trenutka može uništiti onoga ko se ne pokorava Božjem Sinu. Nije važno da li je čovek počinio greh koji ne ostavlja velike posledice, jer ne postoje nivoi krivice. Bog ne troši svoje vreme u gnevu zbog tiranina koji je zločinački ubio na milione ljudi na takav način, da ne bi imao vremena pozabaviti se i grehom varanja vašega suseda i sa svima koji pokušavaju da se takmiče sa takvima.

Božji gnev je staložena i pravedna reakcija, koju smo mi svesno izazvali. Oni grešnici koji vole skrivanje iza zavese religije, nisu ništa manje imuni na Božji gnev od onih koji otvoreno hule na Gospoda Boga. Položaj u društvu ništa ne vredi, jer grešnici nemaju poseban položaj pred Bogom. Najčuveniji čovek gubi svoju čuvenost u Božjem prisustvu a najbeznačajni čovek gubi svoju beznačajnost. Božji gnev je nepristran prema obojici.

Treća karakteristika Božjega gneva jest u tome što je on neizbežan. U celokupnom Isaijinom opisu ponavljaju se zastrašujuće reči: "Kod svega toga gnev se Njegov ne odvrati, nego je ruka Njegova još podignuta." (5:25 RDK)

Isaija živo opisuje neizbežan Božji gnev. U knjizi Otkrivenja nalazi se jednako ozbiljan odlomak (6:15-17 RDK): "I carevi zemaljski, i boljari, i bogati, i vojvode, i silni, i svaki rob, i svaki slobodnjak, sakriše se po pećinama i po kamenjacima gorskim. I govoriše gorama i kamenju: Padnite na nas, i sakrijte nas od lica Onog što sedi na prestolu, i od gneva Jagnjetovog. Jer dođe veliki dan gneva Njegovog, i ko može ostati?"

Te reči nisu zapisane da bi nas plašile. Napisane su zato da nikad ne upoznamo takav strah. Bog nam objavljuje čistu istinu, jer nas voli i želi da izbegnemo sud koji dolazi. Oni koji govore o tome da žive na sreću - "od danas do sutra", ovde bi trebalo da zastanu i razmotre ovo jasno upozorenje. Budući da je postojanje Boga neizbežno, isto tako ni Njegov gnev se ne može ni na koji način izbeći. Baš kao što čovek ne može skočiti sa dve hiljade metara visine bez padobrana i reći da "ide na sreću, pa šta bude", isto tako ne može govoriti o mogućem bekstvu od Božjega gneva.

Božji gnev je u skladu sa Njegovim drugim osobinama. Neki oblici modernih zastranjenja (mišljenja) nelogično zaključuju da Božja ljubav poništava sav Njegov gnev. To bi bilo isto kao kad kažemo da poniznost poništava hrabrost.

Jedan pobožni stari pastor, inače poznat po svojim otvorenim evanđeoskim propovedima, bio je pozvan da propoveda u crkvi gde se Evanđelje nekako retko propovedalo. Na železničkoj stanici ga je dočekao đakon i otpratio do parohijskog doma. Dok su hodali đakon je izrazio svoju žarku nadu da će propovednik izbegavati u svojoj propovedi neprijatne teme kao što su pakao, sud i Božji gnev. "U tom slučaju," pitao je pastor, "koja bi bila pogodna tema da je iznesem sutra u vašoj crkvi?"

"Ta poruka o Božjoj ljubavi ili nešto slično tome," odgovorio je đakon. Sledeće jutro, dok se pevala poslednja strofa zajedničke pesme pre propovedi, pastor se popeo na propovedaonicu i počeo polako okretati stranice Biblije. Rekao je da je njegov tekst iz evanđelja po Jovanu 3:16 i počeo je čitati poznati tekst uzvišenim glasom: "Jer Bogu tako omile svet da je i Sina svog Jedinorodnog dao, da nijedan koji Ga veruje ne..."

Zaustavio se u čitanju, pažljivo pogledao tekst kao da je u čudu, naglo stao i tada počeo ponovno čitati stih: "Jer Bogu tako omile svet da je i Sina svog Jedinorodnog dao, da nijedan koji Ga veruje ne..." I po drugi put se zaustavio. Češući se po glavi, vidljivo zbunjen, zagledao se u đakona te ga upitao čvrstim i jakim glasom: "Šta da sada radim đakone?"

Taj isti stih koji nas uverava o Božjoj ljubavi, jednako tako jasno govori da će ljudi koji ne veruju poginuti. Božji gnev je isto tako deo Njegove večne osobine, kao što je i Njegova ljubav. On se gnevi jer ljubi, a ljubi i kad se gnevi. Gnev ne može ugasiti Njegovu ljubav isto kao što ni ljubav ne može poništiti gnev.

Osećanja nas podstiču na delovanje. Strah nagoni ljude da izbegavaju bol i opasnost. Ljubav nas podstiče da služimo jedni drugima. Stid nas vodi do priznavanja svojih zlih dela. Istinski gnev zahteva pravdu. Onaj ko je doživeo kako bombe padaju na nezaštićene stanovnike gradova, bez ikakvog vojnog značaja, zna kakav je osećaj duboki gnev koji vapi za izvršenjem pravde. Onaj ko može mirno, bez gneva, čitati o brutalnom pokolju ljudi koji su smatrali slobodu dragocenijom od života, nema osećaja za moralnost.

Takav gnev je žestok vapaj za pravdom. Na isti način gnev podstiče Boga da deluje protiv okrutnosti, nepravde, nejednakosti, požude, perverzija, oholosti, ugnjetavanja i svakog drugog zla koje narušava Njegove svete zakone i donosi čovečanstvu neizrecivu patnju, tugu i bolesti. Ali kad bi se Bog temeljito pozabavio grehom, i kad bi se Njegov gnev nepristrasno izlivao na svakog čoveka koji je kriv, ko bi mu onda mogao da ga izbegne? Ko bi ostao živ? Eto, to je veliki problem kome smo svi izloženi.

II. BOŽJE SPASENJE

"Bio si gnevan na mene." Ova tvrdnja izražava potrebu za opravdanjem, a prošlo vreme toga glagola daje nam slutnju da je opravdanje već osigurano.

Bog je bio gnevan na nas, ali sada se Njegov gnev okrenuo od nas. Sledeći stih objašnjava kako je postignuta ta čudesna promena. Božji se gnev nije samo postepeno smirio sam od sebe. To nije bio samo jedan izliv osećanja gneva koji se sam od sebe iscrpeo. Njegov se gnev rodio iz Njegove osobine pravednosti, koja je vapila za izvršavanjem pravde. Prema tome, Božji gnev se nije polagano stišavao, nego je naglo opao. A pao je na samoga Boga, jer piše: "Evo, Bog je spasenje moje" (12:2). Isaijin dramatičan stil dobro pristaje na ovu izjavu. Reč "evo" nagoveštava nam da svaki pobliže pogledamo što se to zapanjujuće dogodilo.

Bog je bio gnevan na mene, Bog je moje spasenje. On me je spasio od svoga gneva. U toj činjenici leži istinsko pomirenje Božje ljubavi i Njegovog gneva. Bog je gnevan na svakog grešnika. On je gnevan i na tebe, jer si grešnik. Ali još odavno Njegov je gnev pao na Njegova Sina, koji je u mračnoj samoći krsta patio u potpunom i pravednom sudu zbog tvog ličnog greha. Bog, On je sam postao Spasitelj.

Reč "spasenje" je Božji izbor. Nalazi se u 32 biblijske knjige, a 28 puta u knjizi proroka Isaije. Čak i više od toga. Kada se Bog utelovio, Sam je za svoje ime izabrao "Isus", što je grčki prevod imena "Ješua" ili "Jošua". Reč doslovce znači "Jahve je spasenje". Mi govorimo o spašavanju situacije ili spašavanju od poraza. Bog se bavi spašavanjem ljudi od greha i gneva. A da bi nam to postalo kristalno jasno, učinio je da spasenje bude deo Njegovog vlastitog imena.

Prvi stih našega poglavlja (Isaija 12) izjavljuje, da je Božji gnev usmeren protiv nas. Drugi stih kaže da nas sam Bog spašava. U stvari, Bog je bio jedini koji je mogao nešto učiniti sa tom situacijom. Da Bog nije preduzeo određene korake, ništa se ne bi moglo učiniti. A da smo mi mogli nešto učiniti, sasvim sigurno Bog ne bi uradio ono što je uradio.

Ne bi bilo moralno, ni pravedno da jedan grešnik preda samog sebe u zamenu za drugog grešnika. Isto tako ne bi bilo ni pravedno, ni moralno od Boga da zaboravi na greh. U Prvoj poslanici Korinćanima u petom poglavlju, Pavle raspravlja o tome kako je veliki neuspeh crkve u tome što izbegava da ukori grešnoga člana, koji baca krivicu na celu crkvu. Malo kvasca greha, koji se podnosi, uticalo je na celu crkvu. Kad bi Bog prećutno odobravao greh i kad ne bi ništa preduzeo u vezi sa uklanjanjem greha, tada bi On sam postao glavni grešnik. U stvari, Bog je učinio nešto posve jedinstveno, nešto što je samo On mogao učiniti. On, izvor svake pravde, koji daje ujedno i Zakon i sudi, a On je i oštećena stranka, posreduje tako što je postao bezgrešan čovek - Isus Hrist. On koji je dosudio smrt kao kaznu za greh, primio je našu krivicu na sebe i sam podneo smrtnu kaznu.

Isaija ne iznosi samo istinu, on takođe daje i svedočanstvo. "Bog je spasenje moje, uzdaću se..." (12:2). Hrist je svojom smrću opravdao svoje ime i postao Spasitelj sveta. To je neosporna istorijska činjenica. Ona nosi u sebi ogromnu snagu celom čovečanstvu, ali kojom se niko ne može automatski okoristiti. Umro je za sve ljude, ali Njegova smrt koristi samo onima koji Mu veruju. Bog je po svom ličnom izboru postao Spasitelj. On postaje moj Spasitelj po mom ličnom izboru. Biblija uvek naglašava da samo i jedino vera u Isusa Hrista spasava.

Nismo spaseni time što verujemo u činjenice o Hristu, niti što verujemo da je Evanđelje istinito. I đavo u sve to veruje. Spaseni smo samo verom, pouzdanjem u Isusa Hrista, našega Gospoda i Spasitelja. Bitna razlika između verovanja u istine o Hristu i verovanja sa pouzdanjem u Njega lično, jasno se vidi iz poslanice Efescima 1:13 (EČ): "U njemu ste i vi, pošto ste čuli istinitu reč, evanđelje svoga spasenja, i poverovali, zapečaćeni obećanim Svetim Duhom".

Ti su Efežani čuli Evanđelje i poverovali su u Hrista. Ta se istina mora i danas posebno naglasiti, jer mnogi brkaju razumsko odobravanje istine Evanđelja sa živom verom u živoga Hrista. U zemljama Dalekog istoka, kao što su Kina i Japan, gde je preduzeto mnogo misionarskih poduhvata, ima hiljade ljudi koji su bili "obraćeni na hrišćanstvo" time što su pohađali hrišćanske škole, gde su učili i spremno odobravali mnoge osnovne istine Evanđelja ali nisu nikada poverovali Hristu kao Spasitelju. Uistinu, u tim zemljama, gde razne religije uče da vera dolazi kroz proučavanje, ljudi pretpostavljaju da obrazovanje u hrišćanskim školama i vera znače jedno te isto. Biblija, međutim, drukčije uči. Vera koja spašava je bezuslovno predanje Bogu.

Čovek ne može postaviti nikakve uslove za svoje spasenje. Zbog toga, kada u veri prihvatamo Isusa Hrista za Spasitelja, On takođe postaje i naš Gospod (Gospodar). Mi tu nemamo nikakvog izbora, jer On je "naš Gospod Spasitelj, Isus Hrist" (2. Pet. 1:11).

Ako bilo ko ima nameru da Mu uopšte poveruje, to mora učiniti tako da On postane njegov Spasitelj od greha i suvereni Gospodar nad njime. Mnogi su ljudi u nevolji voljni predati se Bogu, dati mu sve svoje teškoće, ali ne pristaju da On preuzme potpuni nadzor nad njihovim životom. Oni žele Spasitelja, ali ne i Gospoda. Spasenje nije tako utvrđeno. Bog nije pogodan i lak izlaz iz nevolja za koje smo sami krivi.

U tri godine koje su učenici proveli sa Hristom, obično su ga zvali "učiteljem". On je uistinu bio Učitelj, a oni su bili Njegovi učenici. On je bio Vođa, a oni su bili sledbenici. Nakon Njegove smrti i uskrsnuća, ostvarili su jedan potpuno novi odnos sa Njime. To se vidi iz novog imena kojeg su prvi put upotrebili. Nazvali su ga "Gospodom" (Marko 16:19). Svojom smrću na krstu On je postao njihov Spasitelj, a time što su Ga spremno prihvatili, postao je i njihov Gospod.

Isus Hrist prema tome mora biti i naš Gospod, kao i naš Spasitelj. Kada verom primamo Hrista, strah se zamenjuje radošću i pod prinudom zahvalnog srca prenosimo tu Radosnu vest drugima.

Ako se još nikada niste potpuno obratili Njemu, sada je vaš trenutak izbora - spasenja.

Delovi prvog poglavlja: HRIST, GOSPOD I SPASITELJ. Iz knjige: ISUS HRIST - GOSPOD, William H. Pape.

^vrh

ZAJEDNIŠTVO (II. deo)

- Dietrich Bonhoeffer

(Nastavak iz prošlog broja.)

Budući da se hrišćansko zajedništvo temelji jedino na Isusu Hristu, ono je duhovna, a ne duševna stvarnost. Baš po tome se ono razlikuje od svih ostalih vrsti zajedništva.

"Duhovnim" Sveto pismo naziva ono što čini Duh Sveti, koji nam u srce stavlja Isusa Hrista kao Gospodara i Spasitelja. Psihičkim ili "duševnim" Pismo naziva ono što dolazi iz prirodnih nagona, snaga i svojstava čovečje duše.

Temelj svake duhovne stvarnosti je jasan, to je Božja Reč objavljena kroz Isusa Hrista. Temelj svake duševne stvarnosti su "tamni" nagoni i požude čovečje duše. Temelj duhovnog zajedništva jeste Istina, dok temelj duševnog zajedništva jeste želja za zadovoljenjem telesnosti. Srž duhovnog zajedništva je Svetlost: "Bog je svetlost i u njemu nema nikakve tame." (1. Jn. 1:5 EČ), i "ako pak hodimo u svetlosti, kao što je on sam u svetlosti, imamo zajednicu jedan s drugim" (1. Jn. 1:7 EČ). Dok, srž duševnog zajedništva jeste tama i egocentričnost - "iznutra iz ljudskog srca izlaze zle misli." (Mk. 7:21 EČ).

Izvor svakog čovečjeg delovanja bez Boga, a posebno i svi dobri i pobožni nagoni, ogrnuti su dubokom tamom. Duhovno zajedništvo je zajedništvo onih koje je pozvao Hrist, dok je zajedništvo pobožnih duša duševno. U duhovnom zajedništvu živi agape, svetla ljubav bratske službe, u duševnom zajedništvu plamti eros, tamna ljubav pobožno-bezbožnih nagona.

U onom vlada uredna bratska služba, a u ovom haos požude za uživanjem; tamo skromna podložnost bratu, a ovde se brata skromno - neskromno potčinjava vlastitoj požudi. U duhovnom zajedništvu vlada isključivo Božja Reč, u duševnom zajedništvu uz Reč vlada i čovek opremljen posebnim snagama, iskustvima i sugestivnim metodama pomoću kojih manipuliše drugima. U onome povezuje samo Reč Božja, a u ovome osim toga vezuje i čovek za sebe samoga.

Tamo je svaka vlast, čast i vladavina predana Duhu Svetome, a ovde se traže i gaje svi načini čovečje vladavine i uticaja. Naravno, budući da se radi o pobožnim ljudima, sve se događa sa namerom da se služi Uzvišenom i Dobrom, ali se dešava zapravo to da se sa prestola skine Duh Sveti, te da se protera u nestvarne daljine, tako da jedina stvarnost koja tu može ostati jeste ona duševna. Tako, u duhovnom zajedništvu vlada Duh, a u duševnom metoda psiho-tehnike. Tamo vlada "naivna" ljubav prema bratu koja pomaže bez psihologije i metoda, a ovde psihološka analiza i konstrukcija. Tamo vlada ponizna, jednostavna služba bratu, a ovde se strani čovek istražuje i sa njim se postupa proračunato.

Možda će suprotnost duhovnog i duševnog zajedništva postati najjasnija kroz ovo zapažanje:

U duhovnom zajedništvu nikad i ni na kakav način ne postoji "neposredni" odnos brata prema bratu. U duševnom zajedništvu, međutim, živi duboka, izvorna čežnja duše za zajedništvom, za neposrednim dodirom sa drugim ljudskim dušama, kao što i telo živi u čežnji za neposrednim sjedinjenjem sa drugim telom - suprotnim polom. Takva žudnja čovekove duše traži potpuno stapanje "mene" i "tebe", bilo u ljubavnom sjedinjenju ili, što je isto, kroz potčinjavanje drugoga vlastitim metodama sile i uticaja, gde onaj koji je duševno jak živi iz sebe i time zadobija ljubav i strah onih slabih. Za takvo zajedništvo ljudska povezanost, sugestija i podložnost znači sve i može nam se samo pričiniti da neposredno zajedništvo duša ima sve, što zapravo izvorno i jedino pripada zajedništvu u kome posreduje Hrist.

Tako postoji i "duševno" obraćenje. Ono ima skoro sve naznake pravog obraćenja, a pojavljuje se tamo gde kroz svesnu ili nesvesnu zloupotrebu nadmoći jednog čoveka bivaju najdublje potreseni, ili pojedinac ili čitavo zajedništvo. U takvom slučaju neposredno utiče duša na dušu. Dolazi do toga da jaki nadvladava slaboga, čiji otpor se sruši od utisaka ličnosti jake osobe. On je "silovan" od drugog čoveka, a ne svladan Božjim uticajem.

Sasvim jasno se to očituje u trenutku u kome se traži zalaganje za Božju stvar nezavisno od dominantne osobe, a možda i protiv njene volje. Tu pada duševno obraćeni i time postaje jasno da njegovo obraćenje nije došlo od Duha Svetoga, već ga je proizveo čovek, te da ono zbog toga i ne može biti postojano.

Isto tako postoji "duševna" ljubav prema bližnjemu. Ona je sposobna za najneverovatnije žrtve. Vrlo često nadmašuje pravu hrišćansku ljubav u gorućem predanju i očiglednim uspesima. Ona govori hrišćanskim jezikom sa oratorskom veštinom koja očarava i zapanjuje. Ipak je to ljubav o kojoj apostol kaže; "I ako hraneći siromahe razdelim sve svoje imanje, i ako predam svoje telo - da budem spaljen" - to znači da ako bih krajnja djela ljubavi spojio sa krajnjim predanjem - "a ljubavi (da) nemam, ništa mi ne koristi." (1. Kor. 13:3 EČ).

Duševna ljubav čoveka ljubi zbog čoveka, duhovna ljubav ljubi čoveka zbog Hrista. Zato duševna ljubav traži neposredni dodir sa drugim čovekom. Ona čoveka ne voli u njegovoj slobodi, već ga voli kao čoveka vezana uz sebe. Ona želi po svaku cenu pobediti, osvojiti. Ona drugoga tera u tesnac, želi biti neodoljiva, želi vladati. Duševna ljubav ne drži mnogo do istine, već Istinu relativizira, budući da se ništa, pa čak ni Istina, ne sme isprečiti između nje i ljubljena čoveka.

Duševna ljubav žudi za drugim, za njegovom prisutnošću, za njegovom ljubavlju, ali mu ne služi. Ona je, naprotiv, puna žudnje i tamo gde izgleda kao da služi drugome. Duhovna i duševna ljubav se razlikuju u dve stvari, koje su u suštini jedno: duševna ljubav ne podnosi kada se raspada nestvarno zajedništvo, kako bi napravilo mesta istinitom, i ona ne može ljubiti neprijatelja, naime onoga koji joj se ozbiljno i tvrdoglavo suprotstavi. I jedno i drugo ima isti izvor: duševna ljubav je u svojoj suštini požuda, i to požuda za duševnim zajedništvom. Sve dok je u stanju na bilo koji način zadovoljiti svoju požudu, neće je se odreći ni zbog same Istine, niti zbog Istinite ljubavi prema drugome. Kada, međutim, svojoj požudi više ne nalazi, prelazi u neprijateljstvo. Pretvara se u mržnju, prezir i klevetanje.

A duhovna ljubav baš tu počinje. Zbog toga duševna ljubav postaje lična mržnja tamo gde susreće pravu, duhovnu ljubav, koja ne žudi već služi. Duševna ljubav je sama sebi svrhom, idolom, kome se moli i kome sve mora podrediti. Ona neguje i ljubi sebe samu i ništa drugo na svetu. Duhovna ljubav, međutim, dolazi od Isusa Hrista, samo Njemu služi i zna da nema neposredni pristup prema drugom čoveku. Između mene i bližnjega stoji Hrist. Ja ne znam unapred, prema opštem shvatanju ljubavi koje proizilazi iz moje duševne požude, šta znači ljubiti. Ono naime pred Hristom može izgledati kao mržnja i najružniji egoizam.

Sam Hrist će mi u svojoj Reči reći šta je ljubav. On će mi reći, neovisno o mom mišljenju i uverenju, kako uistinu izgleda ljubav prema bratu. Zbog toga je duhovna ljubav vezana samo uz Reč Isusa Hrista. Kada Isus od mene traži, da zbog ljubavi čuvam zajedništvo, čuvaću ga, a tamo gde mi Njegova Istina zbog ljubavi naređuje da se odreknem zajedništva, odreći ću ga se baš nasuprot svim protestima moje duševne ljubavi. Budući da duhovna ljubav nije požudna, ona neprijatelja voli kao i brata. Ona ne izrasta ni iz brata ni iz neprijatelja, već iz Isusa Hrista i Njegove Reči. Duševna ljubav nije nikad u stanju da shvati duhovnu ljubav. Duhovna ljubav, naime, dolazi odgore, i zato je svakoj zemaljskoj ljubavi tuđa, nova i neshvatljiva.

Budući da Hrist stoji između mene i brata, ne smem da težim za neposrednim zajedništvom sa bratom. Kao što je meni jedino Hrist mogao govoriti i tako mi pomoći, tako jedino Hrist može pomoći mom bližnjem. No, to znači da svog bližnjega moram osloboditi svih vlastitih pokušaja da svojom ljubavlju njime upravljam, da ga prisiljavam na nešto i da nad njim vladam. Od mene slobodan, moj brat želi da ga ljubim onakvog kakav on jeste. I on je taj zbog koga je Hrist postao čovek, za koga je umro i uskrsnuo, za koga je Hrist pribavio oproštenje greha i za koga je pripremio večni život.

Budući da je Hrist odlučujuće delovao na mog brata pre nego što sam ja uopšte mogao otpočeti svoje delovanje, moram osloboditi svog brata od sebe za Hrista. Moj brat treba da mi je samo to što za Hrista već jeste. Ovo je srž istine, da bližnjega možemo ispravno susresti samo posredništvom Hristovim. Duševna ljubav sebi pravi sliku o bližnjemu, o tome što on jeste i o tome što on treba da postane. Ona život bližnjega uzima u svoje ruke. Duhovna ljubav kroz Isusa Hrista spoznaje pravu sliku bližnjega, na koju je bitno uticao Isus Hrist i na koju želi da utiče dalje.

Duhovna će se ljubav stoga sačuvati tako, što će bližnjega u svemu što govori ili radi, predati Hristu. Neće pokušati da izazove duševnu potrešenost kod bližnjega, time što će uticati na njega isuviše lično i neposredno, time što će se prljavo mešati u njegov život.

Prava ljubav će poštovati granice bližnjega, koje su kroz Hrista postavljene među nama, i tražiće potpuno zajedništvo sa njim u Isusu Hristu, koji nas jedini povezuje i sjedinjava. Tako će duhovna ljubav više govoriti s Hristom o bratu nego li sa bratom o Hristu. Ona zna da je put prema bližnjemu uvek kroz molitvu Hristu i da je ljubav prema bližnjemu u potpunosti vezana za Istinu u Hristu. Iz takve ljubavi govori i Jovan: "Ja nemam veće radosti od toga - da slušam kako moja deca žive u istini" (3. Jn. 4 EČ).

Duševna ljubav živi od neobuzdane, mračne požude koju nije moguće kontrolisati. Duhovna ljubav živi u jasnoći službe koju je u red dovela Istina. Duševna ljubav proizvodi ropstvo, vezanost i zgrčenost; duhovna ljubav stvara slobodu braće iz Reči. Duševna ljubav gaji u stakleniku veštačko cveće; duhovna ljubav donosi plodove, koji pod slobodnim Božjim nebom po Njegovoj volji, rastu izloženi kiši, oluji i suncu.

Hoće li uspeti pravovremeno naučiti da razlikuje između ljudskog ideala i Božje stvarnosti, između duhovnog i duševnog zajedništva - to je pitanje opstanka za svako hrišćansko zajedništvo. Život ili smrt zajednice zavise od toga, hoće li se po tom pitanju ona što pre otrezniti. Drugim rečima, zajednički život iz Reči ostaće zdrav samo ukoliko on ne postane ljudski pokret, redom ili udruženje, collegium pietatis, već sebe shvata kao deo jedne, svete, sveopšte hrišćanske Crkve, te učestvuje u patnji, borbi i obećanju čitave Crkve, delujući u njoj i trpeći.

Svaki princip izdvajanja (sektašenja) koji nije izazvan zajedničkim radom, lokalnim okolnostima ili porodičnim vezama, je za hrišćansko zajedništvo od najveće opasnosti. Na putu duhovnog probiranja uvlači se uvek iznova ono duševno, te lišava zajedništvo njegove duhovne snage i delotvornosti koju treba da ostvariti unutar Crkve i tera ga u sektašenje. Isključiti iz hrišćanskog životnog zajedništva slabog i neuglednog, isključiti onog koji izgleda nepotreban, može značiti baš isključiti Hrista, koji u siromašnom bratu kuca na vrata. Zato na to treba veoma dobro obratiti pažnju.

Verovatno ne postoji hrišćanin kome Bog nije barem jednom u životu darovao "usrećujuće" iskustvo pravog hrišćanskog zajedništva. Ipak, takvo iskustvo u ovome svetu ostaje samo milosni dodatak svakodnevnom hlebu zajedničkog života. Na takva iskustva mi nemamo pravo i ne živimo sa drugim hrišćanima radi takvih iskustava. Nas ne povezuju iskustva hrišćanskog zajedništva, već čvrsta i jasna vera u zajedništvo, darovano nam kroz Hrista.

U veri to prihvatamo kao najveći dar, da je Bog na sve nas delovao i da to i nadalje želi. To nas čini sretnima i blaženima, ali nas čini i spremnima odreći se svih iskustava ukoliko nam ih Bog za neko vreme ne želi dati. Povezani smo verom, ne iskustvom. "Kako je lepo i krasno kad sva braća žive zajedno." (Ps. 133:1 RDK), to je slavopoj za zajednički život iz Reči.

Ako ispravno tumačimo reč "zajedno" možemo sada reći: "... kad sva braća u Hristu žive zajedno", jer je samo Isus Hrist naše jedinstvo. "On je naš mir." (Ef. 2:14). Samo kroz Njega imamo pristup jedni drugima, samo kroz Njega se jedni drugima radujemo, imamo ispravno zajedništvo jedni s drugima.

Izabrani delovi, iz prvog poglavlja knjige: ZAJEDNIČKI ŽIVOT. Dietrich Bonhoeffer.

^vrh

VILIJAM KERI (WILLIAM CAREY)

- James C. Hefley

"Uzalud je, gospodine Keri", otvoreno mu je rekao kapetan britanskog jedrenjaka. "Ne mogu rizikovati da vas i vaše prijatelje povezem za Indiju."

Kod tih reči obućar je zaplakao: "Molim vas, vi ne znate koliko je to važno meni i mojim prijateljima."

"Ne! Istočnoindijsko društvo moglo bi mi oduzeti čin kapetana ukoliko otkrije da pokušavam prokrijumčariti misionare u tu zemlju", negodovao je kapetan i ostajao je pri svojoj odluci. "Skinite svoj prtljag sa mog broda!"

Vilijam Keri (William Carey) se udaljio, skinuo je svoj prtljag, i stajao na doku posmatrajući kako brod nestaje u magli dok se udaljuje prema pučini. "Nakon što sam sve uredio, sad još i ovo", mrmljao je svom misionarskom drugu, dr Džonu Tomasu (John Thomas). "Ali na neki način Bog će nas ipak odvesti u Indiju", izjavio samouvereno. "Hajdemo u London!"

Dok su se kočijom vozili za London, misionari su razmišljali o svom problemu. "Hajdemo pravo u istočnoindijsko društvo i zatražimo od njih da nam daju dozvole", predložio je Keri. Iako je znao da to društvo ima sa engleskom vladom ugovor o nadgledanju engleskih interesa u Indiji i da neće napraviti nikakav presedan po tom pitanju. Njihova je politika bila jasna: "Ni jednom misionaru se neće dozvoliti ulazak u Indiju."

Kad su prispeli u London, razdvojili su se. Keri je otišao da napiše pismo Baptističkom misionarskom društvu. Tomas je odšetao do gostionice, gde je očekivao da sazna za neki strani brod koji putuje u Indiju.

Kerijev drug je kročio u poznato sastajalište mornara; nije gubio vreme - odmah je počeo da se raspituje. "Ne, ne znamo ni za kakav brod koji isplovljava za Indiju", govorili su mu mornari." Tada mu konobar, koji je načuo njegovo pitanje, tutnu u ruku parče papira sa adresom: "Dansko istočnoindijsko brodsko društvo, Kanon strit 10".

Tomas je pročitavši adresu, odmah krenuo da potraži navedenu adresu. "Da, očekujemo da 'Kron Princeza Marija' danas pristane u Doveru. Njezino je krajnje odredište: Indija", potvrdili su mu. "A i ovde kupi putnike".

Požurio je da saopšti Keriju ove dobre vesti. Posle toga obojica su pojurila u Kerijev dom u Padingtonu (Paddington). Pre toga Kerijeva žena je odbila da mu se pridruži za put u Indiju, ali sada je pristala da pođe, i rano ujutro 13. juna 1793. počela je nova era hrišćanske Crkve, kada su se porodice Vilijama Kerija i Džona Tomasa zajedno ukrcale na brod za Indiju kao misionari Baptističkog misionarskog društva.

Pred njima je bio gotovo nemoguć zadatak, ali Vilijam Keri, koji je pokrenuo moderni misionarski pokret, bio je dorastao ovom zahtevu, koji traži čoveka zanesenjaka, potpuno oslonjenog na Boga. I mnogo pre nego što je bio opunomoćen za misionara, Keri se pokazao baš kao takav čovek.

Vilijam Keri je detinjstvo proveo u Paulers Puriju (Paulers Pury), malom selu skrivenom među brežuljkastim predelima i šumama srednje Engleske. Otac mu je bio seoski poštar i opštinski službenik. Njegovo zanimanje za prirodne nauke i geografiju zaokupilo je njegov um još u detinjstvu. Svoju je sobu napunio pticama i insektima i bio je postavljen za upravnika očevog vrta. Neprestano je čitao. Najmiliji su mu bili izveštaji sa putovanja velikih istraživača iz novih i dalekih zemalja. Seljani su ga prozvali "Kolumbo", jer je vrlo često sa zanosom pričao o ovom velikom istraživaču.

Kad mu je bilo 14 godina, englesko mu je sunce toliko nadražilo lice i ruke, da je morao ostaviti svoje poljoprivredne poslove u vrtu. "Prijavio sam te za šegrta Klarkeu Nikolsu, obućaru u Padingtonu", rekao mu je otac jednoga dana. Tako se Keri u 16. godini, sa nešto odeće svezane u zavežljaj, preselio u obućarsku radnju.

Kod obućara Keri je nacrtao veliku kartu sveta i obesio je iza svog stola, te sa uzbuđenjem pratio događaje onog vremena. Izbio je američki rat za nezavisnost, Engleska se plašila revolucije, dok su se engleski istraživači redovno vraćali sa putovanja po Indiji, Africi i Južnim morima. Njihovi izvještaji izazivali su kod Kerija želju da sazna više o svetu koji se tako brzo širio. Kako su istraživači donosili u Englesku nove činjenice, Keri je te vesti beležio ispod svake zemlje navedene na njegovoj karti. Počeo je da uči holandski, španski, francuski i portugalski, dok je već ranije u srednjoj školi učio latinski.

Seljaci su se glasno smejali kad su noću, u kasno doba, prolazili pokraj obućareve radnje i videli kako gori Kerijeva svetiljka. "Zašto bi ti, jedan običan obućar, morao znati tolike jezike?", zapitala ga je jedna mušterija. "Svetu trebaju ljudi različitih nacija i oni treba da razumeju jedni druge", odvratio je mladi obućar. "Želim da naučim druge jezike, da bi mogao da razumem i upoznajem druge ljude."

Radoznali Keri, koji je čitao sve što bi mu dopalo ruke, pronašao je primerak propovedi Džaremija Tejlora. Ove stare poruke o Bogu ostavile su na njega snažan utisak. O svojim je duhovnim pitanjima razgovarao je sa Vilijamom Varom, svojim šegrtskim kolegom, koji je pohađao disidentsku crkvu. (Disident, disidentska crkva - raniji naziv za pripadnika hrišćanske zajednice ili crkve koja je odvojila od državne, institucionalno-tradicionalne crkve.)

"Tebi treba da se ponovno rodiš", oštro mu je rekao Var.

"Ali ja već jesam član crkve, kršten sam", žučno mu je uzvratio Keri. "Jednom sam čak i pevao u crkvenom horu."

Nekoliko su se meseci dva šegrta prepirala oko razlika između disidenata i anglikana. "Svideće ti se naše bogosluženje", uveravao ga je Var, i pozivao ga da poseti njegovu zajednicu. "Ništa od onih starih, suvoparnih obreda..."

Keri je konačno pristao i pošao sa njim, ali mu je trebalo vremena da prizna kako su disidenti u pravu što se tiče ponovnog rođenja. Sam je sebi i Bogu obećavao: "U nedjelju ću ići u crkvu tri puta i ostaviću se laganja i psovanja", ali mir u njegovoj duši nije nastupio.

Engleska se upustila u rat s Francuskom i Španijom. Neprijateljske flote držale su Kanal. Kralj Džordž je proglasio 10. februar 1779. nacionalnim danom posta i molitve. Toga je dana Keri pohađao naročito bogosluženje kod disidenata, kada je propovednik Tomas Čarter govorio o poniženju Hristovih sledbenika. Keri je zabeležio: "Dobio sam želju da sledim Hrista." Nešto kasnije je posvedočio: "Osetio sam se tako slomljen i bespomoćan pred Bogom." Odatle je bio samo jedan korak do njegovog prihvatanja Hrista, kao svog ličnog Spasitelja - njegovog novog rođenja.

Posle obraćenja Vilijam Keri nije mogao zasititi svoju želju za poznavanjem Biblije, čak i kad je to značilo gladovati, da bi sebi mogao kupiti neku skupu knjigu. Nije se zadovoljio time da zna šta piše engleski prevod, nego je hteo otkriti tajne grčkog i hebrejskog izvornika Svetog pisma. Za svoju jutarnju pobožnost čitao je odlomak Biblije na tri jezika: grčkom, latinskom i hebrejskom.

Kerijev je gazda umro 1779. godine, tako da je potražio posao kao šegrt kod obućara Tomasa Olda. Dve godine kasnije i Old je preminuo, a Keri, koji se u međuvremenu oženio sa Doroti Plaket, otvorio je svoju vlastitu obućarsku radnju.

Jednog letnjeg dana 1782. godine Keri nije imao dosta novca ni za ručak. Kad je posećivao Olnejsku baptističku zajednicu, prijatelji su ga pozivali sa njima na ručak da bi mu dve nedelje kasnije poslali i poziv: "Dođi i propovedaj nam u našoj skupštini u Bartonu". Ljudi iz Bartona napravili su od toga redoviti dvomesečni sastanak, koji se odvijao već tri i po godine.

Prilika da propoveda navela ga je na još temeljnije studiranje Biblije. Svojem lingvističkom znanju dodao je i italijanski. Nikad nije sedao za obućarski kalup a da knjiga nije bila otvorena pred njim. Čak i na službenim putovanjima moglo ga se videti kako "guta" knjige. Mogao je da se vidi u njegovoj maloj radionici kako mirno radi, u skromnom odelu, u kožnoj kecelji. Sa dva-tri ekserčića u ustima - između dva udarca čekićem po cipeli - zagleda u knjigu koja je pred njim otvorena. Nikakvo čudo što je neki čovek njegovu radionicu prozvao "Kerijevim koledžom."

Kad je ostario i stekao svetsku slavu, svom nećaku kazao je: "Bude li kogod pisao o mome životu, neka me pohvali samo kao radnika. Sve osim toga bilo bi previše. Ja sam naučio naporno da radim, i mogu ustrajati u bilo kojem poslu. Sve što sam naučio i postao samo tome dugujem."

Keri je bio siromašan, ali je voleo rad. Ni poslovni neuspesi, ni smrt deteta nisu u njemu ugasili želju za znanjem. Da bi dopunio svoja primanja, od jedne prostorije u svojoj kolibi napravio je večernju školu za seosku decu. Nakon obuke susedi su viđali da kod njega svetli do kasno u noć, jer je sedeo i kopao po svojim knjigama.

Da bi pomogao deci pri učenju geografije, napravio je grubi kožni globus, na kome je nacrtao različite zemlje. Nastavio je da prati izveštaje istraživača, pa je kasnije priznao: "Moja sklonost prema misiji probudila se prvi put... pri čitanju 'Poslednjeg putovanja kapetana Kuka'."

Neki su ljudi u tom izvještaju videli pustolovinu. Keri je u njemu zapazio ljudsku potrebu. Tetovirani divljaci bili su Božja stvorenja kojima je trebalo spasenje. Kako je gutao knjige koje su govorile o narodima drugih zemalja, tako se i povećavala njegova zaokupljenost misijom. U svoju, kod kuće napravljenu kartu, upisivao je sve što je znao o veri svakog naroda.

Dana 10. avgusta, formalno je postavljen za baptističkog propovednika. Nekoliko nedelja kasnije prisustvovao je propovedničkom susretu u Northamptonu. Na tom je sastanku jedan od starijih propovednika predložio, da neko iz grupe navede predmet za opštu raspravu. Keri je ustao i oklevajući rekao: "Da li nas još uvek obavezuje Hristova zapovest da i danas idemo i poučavamo sve narode?" Pre nego što je iko drugi mogao progovoriti, voditelj je odsečno ukorio Kerija: "Sednite, mladiću. Kad se Bogu svidi da obrati pogane, On će to učiniti bez vaše ili moje pomoći." Kerija su stišali, ali samo nakratko.

On je počeo brižljivo da razvija teren svojih poznanstava. U svojim propovedima, pa i u običnim razgovorima, govorio je drugima o onome što je naučio o svetskim potrebama. Propovednici i crkveni poglavari klimali su glavama: "Hoće li se mladi Keri ikada okaniti svojih suludih ideja?" - pitali su se.

Keri nije popuštao. "Jesu li duše ljudi danas manje vredne nego pre?", obraćao se na propovedničkoj konferenciji. "Zar nemamo obavezu da saopštavamo evanđelje neznabošcima? Istina je u tome da čekamo, a ne znamo šta. Molimo se za obraćenje sveta, a zanemarujemo obične načine kojima se taj zadatak može sprovesti. Kako će ti neznabošci čuti za evanđelje bez propovednika? A kako da ovi propovedaju ako ih se ne pošalje?"

Konačno nekako, 30. maja 1792. godine, došao je i Kerijev zlatni trenutak. Pozvan da propoveda u baptističkom propovedničkom udruženju u Notinghamu, održao je svoju istorijsku propoved. Prerano ćelav, sa perikom koja mu je loše stajala, zgrbljen od stalnog savijanja nad obućarskim kalupom, nizak i prilično mršav - nije bio privlačna pojava u crkvi. Ali njegovo je srce gorelo porukom. Izabravši za svoj tekst u Isaiji 54:2-3, podelio je svoju propoved na dva poznata dela: "Očekujte velike stvari od Boga" i "Radite velike stvari za Boga." Narednog je jutra predložio: "Hajde da razmotrimo osnivanje misionarskog društva."

"To je nemoguće", govorili su mu drugovi propovednici. Obućar je uhvatio za ruku jednog od njih, Andreja Fulera, i upitao sa mukom: "Moramo li se opet rastati a da ništa nismo uradili?" Propovednici su utihnuli kako bi čuli Kerija koji se i dalje zalagao a pre nego što su se razišli, rešili su da se za idući sastanak "napravi plan za formiranje baptističkog društva za propagiranje evanđelja među neznabošcima".

Dana 2. oktobra 1792. dvanaest propovednika, jedan student i jedan laik okupili su se u kući udovice Valis, kući poznatoj pod imenom "Evanđeoska gostionica". Pod vodstvom vatrenog Kerija povezali su se u misionarsko društvo, čiji je prvi budžet iznosio manje od 100 dolara. Konačno se nešto pokrenulo, Keri je radosno otišao kući.

Već sledeće godine Vilijam Keri je sa porodicom na palubi danskog jedrenjaka putovao u Indiju. Nakon pet mučnih meseci na moru, Keri je ugledao indijsku obalu. Ali hoće li se moći iskrcati? On je znao za zakon, koji je doneo parlament: "Britanski državljani, koji se zateknu u Istočnoj Indiji bez dozvole, podležu globi i zatvaranju". Kerijeva družina nije imala dozvolu. Srećom, kapetanu danske lađe ovi misionari su bili veoma simpatični. Tako, pre pristajanja on je misionare prebacio na domorodačku barku. Barka je neopaženo promakla uzvodno rekom Hoghli i pristala u Kalkuti. Misionari nisu bili uočeni.

Strah od hapšenja od strane vlasti u Kalkuti naterao je Kerija da se - kroz grozne močvare u kojima su vrebali tigrovi - povuče u unutrašnjost Indije. Tada su stigle dobre vesti. Jedan bogati Englez iz Kalkute, Džordž Udnej, poručio je Keriju da dođe da upravlja jednom od njegovih fabrika boja. Ponuđena mu je lepa plata, kojom je mogao da izdržava svoju porodicu i još bi i imao slobodnog vremena za misijski rad.

Keri je počeo da uči bengalski, sanskrt i nekoliko drugih indijskih jezika. Preveo je Novi zavet na bengalski, jezik običnih ljudi Indije. To je ujedno i prvi zapis na bengalskom uopšte.

Prošlo je sedam godina pre no što se prvi obraćenik krstio. Dana 28. decembra 1803. rano ostareli Keri krstio je Krišnu Pala, indijskog tesara, i svojega sina Feliksa, koji će kasnije takođe postati misionar.

Danske vlasti u Seramporeu, Indija, zamolile su ga da preuzme brigu o štampi u njihovim kolonijana. Generalni guverner Indije toliko je cenio Kerijev prevodilački rad, da ga je pozvao da postane profesor bengalskog i sanskrta u novoosnovanom Fort Vilijam koledžu kraj Seramporea. Ti su poslovi osiguravali Keriju sjajnu platu, koju je on celu darivao za zajedničko delo misije.

Radnik je nastavio rad. Osim podučavanja i nadgledanja misijskog rada, preveo je celu Bibliju na četiri glavna indijska jezika. Izdao je prve novine koje su ikad izašle na nekom orijentalnom jeziku, a osim toga je objavio prevode orijentalnih dela, gramatike i debele rečnike.

Keri se ogorčeno borio protiv dva domorodačka praznoverja. Bolesno dete smatralo se začaranim i kao takvo, bilo bi ostavljano da umre. Misionari su uverili britanske vlasti da je to ravno ubistvu, i tako se tome stalo na kraj. Sati (Suttee), spaljivanje indijskih udovica na pogrebnoj lomači njihovih muževa, mučilo ga je godinama, sve dok konačno nije pridobio vlasti da iskorene i taj okrutan običaj.

Čovek koji je "radio velike stvari za Boga" nadgledao je 126 hrišćanskih misijskih škola i indijski misionarski koledž. Još je više značajan po tome što je nadahnuo engleske i američke hrišćane da se za Hrista otisnu po celom svetu - do kraja zemlje. Stoga Kerija sa pravom nazivaju "ocem i utemeljiteljem modernog misionarskog pokreta".

Bivši obućar, koji je Bibliju učinio pristupačnom i čitljivom za 300 miliona ljudi, i to na njihovim jezicima, šapnuo je na smrtnoj postelji u svojoj ljubljenoj Indiji: "Šta li je Bog učinio!" Dok je jednom od svojih poslednjih posetilaca rekao: "Kad umrem, nemojte ništa govoriti o dr Keriju - govorite o njegovu Spasitelju."

Posle njegove smrti, kalkutske su se novine pridružile hrišćanskim vođama celoga sveta u odavanju priznanja njegovom delu i veličini. Na njegov nadgrobni kamen uklesan je njegov životni moto: "Očekujte velike stvari od Boga; i radite velike stvari za Boga".

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

^vrh

misaone refleksije

SAN JEDNOG ČOVEKA

- nepoznati autor

"Sanjao sam da sam se našao u jednoj velikoj prostoriji, u kojoj nije bilo ničega osim zidova. Na zidovima su bile mnoge fioke, nalik kartoteci, sličnoj onoj u bibliotekama, u kojim se po abecednom redu nalaze popisi autora i naslova. Ove fioke su se protezale od poda do tavanice i izgledalo je kao da u oba pravca nemaju kraja, a imali su i sasvim drugačije nazive.

Kada sam prišao bliže tom zidu sa fiokama, prva koja je privukla moju pažnju bila je ona na kojoj je pisalo "Ljudi koje sam voleo". Otvorio sa je, i pogledom preleteo preko kartica u njoj. Brzo sam je zatvorio šokiran spoznajom da sam prepoznao imena zapisana na svakoj kartici. Tada sam bez da mi je rečeno, shvatio gde se nalazim...

Shvatio sam da je ova velika prostorija sa svojim malim fiokama obrađeni kataloški sistem celog mog života. Ovde je bilo zapisano svako delo mog života, malo i veliko, i to u takvim detaljima kojima moje pamćenje nije doraslo.

Osećaj čuđenja i znatiželje, zajedno sa užasom, mešali su se u meni dok sam nasumice otvarao fioke i istraživao njihov sadržaj. Neke su mi donele radost i slatke uspomene; druge osećaj sramote i žaljenja, koje je bilo tako veliko, da sam preko ramena proveravao - gleda li me ko.

Fioka naslovljena "Prijatelji" bila je pored one označene sa "Prijatelji koje sam izneverio" "Knjige koje čitam", "Izrečene laži", "Utehu koju sam pružio", "Šale kojima se smejem". Neke su bile gotovo smešne u svojoj preciznosti: "Moje uvrede izrečene prema bratu". Opet, nekima se nisam mogao smejati: "Stvar koje radim u ljutnji", "Gunđanja roditeljima", "Psovke", Sadržaji ove ogromne kartoteke nisu prestale da me iznenađuju. Često je u nekim fiokama bilo više kartica nego što sam očekivao a ponekad manje nego sam se nadao.

Bio sam poražen samim sadržajem života, koji vodim. Je li moguće da sam u 20 godina života imao vremena da popunim svaku od ovih hiljada, čak i miliona kartica? Ali svaka kartica je potvrđivala tu istinu. Svaka napisana mojim rukopisom. Svaka potpisana mojim rukopisom. Kada sam otvorio fioku naslovljenu sa "Pesme koje slušam", shvatio sam da se broj kartica povećavao kako bi obuhvatio njihov sadržaj. Bile su gusto zbijene, no ipak ni nakon dugog listanja još nisam dolazio do poslednje kartice. Zatvorio sam ga posramljen, ne toliko kvalitetom muzike, već više ogromnom količinom vremena na koje su ove kartice podsećale.

Kada sam došao do fioke označene sa "Požudne misli", osetio sam kako im telom struji hladnoća. Izvukao sam fioku samo malo, izbegavajući tako da proverim njenu punu veličinu, izvukao sam jednu karticu. Zadrhtao sam zbog sadržaja. Razboleo sam se pri samoj pomisli da je i takav trenutak zabeležen. Obuzelo me je gotovo životinjsko ludilo. Jedna misao me je obuzela: "Niko, nikada ne sme videti ove kartice!" Mahnito sam izvukao tu fioku. Njena veličina više mi nije bila važna. Morao sam je isprazniti i spaliti sve kartice. Ali kad sam je uhvatio za jedan kraj i počeo njome udarati po podu, nisam mogao izbaciti ni jednu jedinu karticu. Postao sam očajan izvukao karticu i kada sam pokušao da je pocepam, shvatio sam da je čvrsta poput čelika. Poražen i potpuno bespomoćan vratio sam fioku na njeno mesto, naslonio sam se čelom uz zid, ispustio sam dugi uzdah samosažaljenja.

Tada sam ugledao naslov fioke koji je glasio: "Ljudi sa kojima delim Evanđelje". Ručica ove fioke bila je svetlija od ostalih, novija, skoro neupotrebljavana. Povukao sam za ručicu i mala kutija ne duža od 8 cm, pala je u moje ruke. Kartice koje je sadržavala mogao sam izbrojati na prste jedne ruke. I onda su naišle suze. Počeo sam da plačem. Jecaji su bili toliko duboki, da me je taj bol, počevši od stomaka protresao skroz. Pao sam na kolena i zajecao. Plakao sam od sramote, od silne sramote zbog svega. Redovi fioka vrteli su se u mojim suznim očima. Niko, ne sme nikada, nikada videti ovu sobu. Moram je zaključati i sakriti ključ.

Ali onda kada sam obrisao suze, ugledao sam Njega. Ne, molim Te, ne Njega. Ah, bilo koga samo ne Isusa Hrista. Bespomoćno sam gledao dok je On otvarao fioke i čitao kartice. Nisam mogao da podnesem Njegovu reakciju. U onim trenucima kada sam se usudio i pogledao u Njegovo lice, video sam tugu veću od moje. Izgledalo je da je intuitivno uzimao baš najgore kartice. Zašto je morao da čitati baš svaku?

Napokon se okrenuo i pogledao prema meni. Gledao me je sa žaljenjem u očima. Ali to je bilo žaljenje koje me nije ljutilo. Spustio sam glavu, pokrio lice rukama i ponovo počeo plakati. On je došao ka meni i zagrlio me. Mogao je reći toliko stvari. Ali nije rekao ni jednu jedinu reč. Samo me zagrlio i plakao je sa mnom.

Zatim se ustao i ponovo prišao zidu sa fiokama. Počevši od jednog kraja sobe, otvarao je fioke i na svaku karticu preko mog - stavljao svoj potpis. "Ne!", viknuo sam žureći prema Njemu. Sve što sam mogao reći bilo je "Ne, ne!", dok sam vukao karticu iz Njegove ruke. Njegovo ime ne bi smelo biti na ovim karticama. Ali ono je bilo tu, pisano crvenim, tako bogatim, tako tamnim, tako živim. Ime ISUS je u potpunosti prekrilo moje ime. Bilo je pisano Njegovom vlastitom krvlju.

Nežno je uzeo karticu nazad iz moje ruke. Nasmešio se tužnim osmehom i nastavio da potpisuje moje kartice. Mislim da nikada neću razumeti kako je to uspeo tako brzo, ali već sledećeg trenutka čuo sam kako je zatvorio i poslednju fioku i došao nazad do mene. Stavio je svoju ruku na moje rame, nasmešio se i rekao: "Svršeno je". Ustao sam, a On me je poveo napolje iz sobe. Na vratima sobe nije bilo brave, jer je u njoj još kartica koje čekaju da budu ispisane..."

ZA RAZMIŠLJANJE...

· Hrišćanine, tvoje "ubijanje vremena" može se pogubno odraziti na večnost.

· Ako crkva želi boljeg pastira, za početak je dovoljno da počne da se moli za onog koga već ima.

· Sam Bog ne namerava da sudi nikoga pre njegove smrti. Zašto bi ti radio drugačije?

· Da "skratiš priču...", nemoj je ni počinjati.

· Mir počinje osmehom.

· Pozvani smo da budemo svedoci za Gospoda, a ne advokati ili sudije.

· Slučajnost je kada Bog izabere da ostane anoniman.

· Ne stavljaj znak pitanja tamo gde je Bog stavio tačku!

PROBUDI SE

- Stančević Sreten

Probudi se, mili brate

jer vremena malo osta,

ne daj da zli te vode,

jer sve kroz ljubav posta.

Probudi se, mili brate

neka ti savest bude čista,

odbaci sve navike loše

i ugledaj se samo na Hrista.

U tami svetlost tvoj život nek bude

nek ljubav za druge u tvom srcu zablista,

a kao poklon dobićeš život večni.

Zar ne vredi svoj život dati za Hrista?

(Rim. 6:16-23)

^vrh

Smešna strana

GUŠTER PEPE

Mali dečak je uplakan utrčao majci u kuhinju, vičući: "Mama, desilo se nešto strašno!" "Šta je bilo sine?", upita zabrinuta majka.

"Moj gušter Pepe, je uginuo... i šta ja sad da radim, sa kim ću da se igram, sada sam tako usamljen...", odgovori tužno dečak.

Majka je pokušala da uteši svog dečaka rečima: "Hej, ne brini. Pepe je sada na nebu, sa Bogom, na predivnom mestu, koje je mnogo lepše od ovog!"

Dečak pogleda majku sa nevericom, pa zapita: "Mama, pitam se, šta će Bogu mrtav gušter na nebu, kad ni meni ovde ne treba..."

MOLITVA

U nedeljnoj školi učiteljica upita jednu devojčicu: "Reci mi, da li se uvek moliš Bogu pre jela?"

Devojčica brzo odgovori: "O, ne! Nema potrebe za time. Moja mama je odlična kuvarica!"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 31 / 2005.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Kad se Bog zaboravi - Rolf Šefbuh

* Proučavanje Biblije više nije u modi - Kristofer Mas

* Razgovor dva pastora - Rik Voren i David J. Č.

* Džonatan Edvards - James C. Hefley

* Dečiji lonac pun okulta - Jan Vareca

* misaone refleksije

* Smešna strana

SVE ISPITUJTE

Zdravo nepoverenje je za dobrobit naših duša potrebno isto tako kao i vera. Sumnjati u neke stvari uopšte nije greh, ali verovati svemu i svačemu može imati loše posledice. Vera nikada nije isto što i lakovernost. Naivnost nikada ne donosi Bogu čast. Lakovernost je poput noja, koji će progutati sve što mu izgleda zanimljivo. Sreo sam mnogo hrišćana koji većinu stvari uopšte nisu proveravali i odmeravali.

U zdravoj duši, isto kao i u zdravom krvotoku, je idealan odnos belih i crvenih krvnih zrnaca. Crvena krvna zrnca su poput vere: donose, za život neophodan, kiseonik u sve delove tela. Bela krvna zrnca su poput nepoverenja: odnose mrtve i toksične materije u otpad. Ove dve vrste krvnih zrnaca održavaju telo u dobrom stanju. U zdravom srcu mora postojati mehanizam koji će štetne materije držati podalje od toka života. Lakoveran čovek o ovome nema pojma. On uvek veruje.

Ruka u ruci sa našom verom u Boga mora biti i zdravo nepoverenje prema svemu okultnom i ezoteričnom. Numerologiju, astrologiju i sve ono što je nije u skladu sa Biblijom moramo odbaciti. Sve ove toksične materije nemaju šta da traže u životu istinskog hrišćanina. Hrišćanin ima Hrista i On je jedini put, istina i život.

Izvor: A. W. Tozer. THE BANNER OF TRUTH MAGAZINE, JULY 1998.

^vrh

KAD SE BOG ZABORAVI

- Rolf Šefbuh

Gde se Bog zaboravlja,

tamo je lažni mir...

Neprijatelj vere nije ateizam, nego prividna pobožnost

Zaboravljanje Boga, iako prividno okićeno religioznim obredima, je uvek bilo neprijatelj stvarne pobožnosti i straha pred Bogom. "Hajde, načini nam bogove, koji će ići pred nama!" Tako je zahtevao izraelski narod ubrzo posle predivnog izbavljenja iz Egipta. U vreme proroka Jeremije i Amosa vršile su se velike proslave pune religioznih obreda. Međutim, straha pred Božjom svetinjom više nije bilo - izgubio se. "Mir, mir, mir..." Sve je u redu. "Bog nas ljubi i ljubi i ljubi..." Ova "pesma" se stalno čula u pozadini svega toga. A ustvari nije postojao nikakav mir, jer Bog nije mogao ništa drugo, nego da svom narodu vidno pokaže svoje razočarenje.

Slična stvar se ponovila i u srednjevekovnoj crkvi. Bilo je predivnih liturgija, bogatih obreda, svuda potpuno predanje u pobožnosti (prividno), organizovan socijalni rad. Pa ipak je bila i jako velika samosvest o beznadežnosti svega. Ljudi koji su pokazivali na loše stanje u crkvi proglašavani su jereticima, čak i opasnim protivnicima crkve. Jedan od njih je bio i Luter, kad se borio protiv opasnog učenja crkve o nepostojanju bilo kakve opasnosti: "Odbacimo sve proroke koji govore narodu 'mir, mir' a mira nema." Bog traži probuđenje savesti, spremnost za kajanjem zbog greha, potpuno obraćenje.

Kada se zaboravljanje Boga religiozno okiti

Religiozno okićeno zaboravljanje Boga je vidno prisutno i danas. Čoveku se dodeljuje primaran značaj u crkvi, i sve to čak i sa blagoslovom crkve; jer - tako se govori, a još češće misli - crkva je tu da bi služila čoveku!

Savremeni čovek poseže za religioznim obredima prilikom važnih događaja u svom životu: prilikom rođenja deteta, punoletstva, na sahranama i venčanjima. Današnji čovek teško podnosi preispitivanje svojih sumnju ili verskih uverenja, u svetlu Svetog pisma. Kao napr. opšte prihvaćeno je mišljenje da Bog mora čoveka da sačuva od svakog oblika nesreće, da nema uopšte nikakvog đavola, da je Bog svim ljudima dobar, da nije bitno toliko odlaženje u crkvu koliko biti dobar i pošten, da živimo ovde i sada a posle smrti videćemo šta će biti, da su sve reči o grehu, krivici, veri u Spasitelja i Božjem sudu, ustvari samo fundamentalističko uterivanje straha u kosti. Takođe, da čovek ima pravo samovoljnog eksperimentisanja u seksu - izvan braka, hetero ili homoseksualno - i da takve stvari ne treba cenzurisati prema zastareloj Bibliji.

Hrišćanstvo je uvek bilo napadano od strane ovakvih pogleda na svet. Bogu je, normalno, važan čovek, ali pre svega u pogledu oslobađanja iz samovoljno izabrane površnosti sopstvenog života i prenošenja u svetlo Božjeg lica. Potpuno je razumljivo, šta Bog želi, šta ga čini nesrećnim, od čega želi čoveka da sačuva, i šta je pripremio za njega. Božji proroci, Isus i njegovi apostoli, svi oni su nam ovo ostavili kao obaveznu i jednoznačnu poruku.

Ko "vrši interpretaciju" ne želi da vidi "pisano je..."

Ove stvari se jako često relativiziraju. Interpretacija - tako se zove tajni program pronalazača svih mogućih pravaca. "Po mom mišljenju", "to znači da" su uvodne fraze tog bezvrednog načina traženja. Tu se reči "pisano je..." zamenjuju takvim rečima, koje ljudima odgovaraju i čine im se prihvatljivim i prosvećenim. Mnogi uopšte ne primete ovu osnovnu razliku , jer nju prati lavina biblijskih pojmova kao napr. ljubav, mir, milost, svete tajne, crkva...

Da li je i stvarnost takva, to je sporedno. Bitno je to da je današnjem čoveku neprimetno nametnuto osećanje lažne utehe i nade, kojom je ponesen i dirnut. Pozitivan je odaziv i na razne crkvene inicijative, koje su uvek u službi ljudima i često idu u susret njihovim potrebama i željama. Kada se uopštena vera u crkvi podstiče i gradi na osnovu ovakve bezlične vere naroda, tada je crkva ispunila očekivanja. Sve ostalo zvuči kao čisti fundamentalizam. Da je to važilo i kod Boga u davna vremena, biblijski proroci bi bili pošteđeni mnogih neprijatnosti. Isus uopšte ne bi morao da dolazi na ovaj svet kao svedok istine, a takođe, ne bi bila potrebna nikakva reformacija.

Ne treba ćutati o stvarnoj istini

Pošto postoji stvarna istina kod Boga, ne sme se ni danas - uprkos nepovoljnim okolnostima - ćutati o njoj. Uprkos tome, što se mnogi pravi svedoci istine upravo danas bezobzirno prikazuju kao oni koji prave zabune, nepopravljivo kvare hrišćanstvo, narušavaju imidž (ugled) crkve, oni su sve više iz nje potiskivani u pozadinu dešavanja. Pa ipak, u konačnom zbiru to ne govori protiv njih, nego protiv religiozno ofarbane i brzo šireće zaboravnosti u odnosu sa živim Bogom.

^vrh

PROUČAVANJE

BIBLIJE VIŠE NIJE U MODI

- Kristofer Mas

Sve je više hrišćana koji se zadovoljavaju sa malim, dnevnim čitanjima, koja se obično jako površno čitaju. Otprilike već znaju o čemu se radi.

Ankete sprovedene poslednjih nekoliko godina pokazuju opasan trend: hrišćani čitaju Bibliju sve manje. To je zapažanje nije ograničeno samo na određena duhovna uređenja i smerove. Izgleda da je, uprkos modernim i razumljivim prevodima Biblije, ogromnim mogućnostima na Internetu i raznim CD-romovima, Knjiga nad knjigama nekako potisnuta u pozadinu. Ni u godini 2003. koja je bila proglašena za godinu Biblije, nije usporena ova negativna tendencija. Reč Božja kao da među hrišćanima gubi na svom značaju.

Istovremeno se ne dešava ništa manje obraćenja nego pre četiri, pet godina. Svuda po svetu neprestano niču male grupice vernika. Međutim, novorođeni hrišćani se navikavaju da žive "iz druge ruke" i odustaju od sopstvenog pristupa ka izvoru života.

Najznačajniji termin

Centralni događaj bi trebao da bude lična dnevna pobožnost, tj. tihi čas sa Bogom. Za mene je ovo vreme postalo najznačajniji deo dana. Nije uvek bilo tako. Neke stvari u životu moraju proći kroz razvoj, koji je vođen konkretnim iskustvima vere. Sa današnjeg gledišta želim reći da se nikako ne bih odrekao direktnog čitanja Božje Reči. Od ostale literature se razlikuje po tome što kroz Bibliju govori sam Bog. Rimljanima 3,28 sam, naprimer, pročitao bar hiljadu puta. Odjednom me je ovaj stih pogodio kao grom iz vedra neba. Vera je i u tome što uvek iznova razmišljamo o tome što smo pročitali. Ovakva iskustva su nezamenljiva i zato želim da ih stalno doživljavam.

Najviše volim lični tihi čas izjutra. Za mene je to ona "tanka nit" života kojom idem. Kako lako hrišćani izgube iz vida ovu "tanku nit", zato što ih "progutaju" aktuelne misli svakodnevnice i problemi egzistencije. Lični susret sa Biblijom ne sme postati obaveza, koja se mora ispunjavati. Potrebna je lična čežnja za vešću, koju svakog dana želi Isus meni lično da saopšti. Sve što se dešava pod nekakvim pritiskom, neće doneti roda. Uprkos tome, smatram da je značajna određena mera samodiscipline, kako presudni faktor ne bi postala volja i raspoloženje.

Ljubav prema Isusu prodire sve do osnova vere. Vera bez dodirne tačke u Bibliji vrlo lako će otići u sasvim drugom pravcu. Reč Božja čuva i otvara oči za bogatstvo života u veri.

Nikakva literatura, čak ni hrišćanska, ne može izazvati takvo dejstvo kao što to može učiniti jedan jedini dokumenat koji je Avramov Bog dao svojoj deci.

Mi, ljudi savremenog veka, često smo pogođeni površnošću i trendovima u svetu koji se sve češće menjaju. Gonjeni preopterećenjem često ne vidimo da je naš najvažniji termin u danu - naš lični sastanak sa Bogom.

Svakodnevno čitanje i razmišljanje o porukama Biblije nije samo prekraćivanje vremena na "duhovni način", niti pobožna pokornost, već neophodan događaj u svakom danu. Siguran sam da većini hrišćana upravo na ovom mestu izmiče puno Božjeg blagoslova.

Opasno neznanje

Ogroman tok informacija je Knjigu nad knjigama uvukao u vir. Posledica je vrlo opasno neznanje među hrišćanima. Ko ne poznaje ovaj dokumenat vere, živi od neproverenih iskustava i informacija. Sam Isus je svojim slušaocima uvek spominjao Reči svoga Oca.

Reč Božja pokazuje svoju doslednost ne samo u veri, nego i u celokupnom životu. Koliko je odluka doneseno upravo u trenucima ličnog tihog časa. Rešenja problema i spornih situacija su često nalažena upravo u to vreme, podstaknuta biblijskim iskazima. Mnoge fraze i životne mudrosti su preuzete upravo iz Biblije.

Reč Božja dokazuje svoju aktuelnost i usmerenost upravo tamo, gde je čovek prima i sprovodi u svom životu. Neki odeljci iz Biblije su u meni prouzrokovali promenu mišljenja. Bog je kroz Duha Svetog dosegao do mojih misaonih struktura. Ovakva iskustva redovno beležim u jednu svesku. To su najvažniji zapisi o mom životu. Na ovakav način vera stupa u akciju.

Sopstvena analiza

Mesto koje treba da ima Reč Božja često zauzimaju neke naše (ljudske) analize. Od toga kasnije nastaju knjige. Nastaju neki novi smerovi u veri. Lažni proroci na takav način pronalaze svoju publiku. U vreme Starog Zaveta nije bilo ni malo drugačije.

Na mnogim mestima se propagira karakter "prepun emocija". On u hrišćanskom životu funkcioniše samo ako se biblijsko učenje redukuje na minimum. Umesto čitanja Biblije na bogosluženjima je moguće videti pozorišne predstave. Hrišćani prepričavaju doživljaje bez toga da ih ispituju u svetlu Božje Reči. U ovakvoj hrišćanskoj kulturi hrišćani nisu podsticani da čitaju Bibliju. Značaj konzumiranja Reči života je postao žrtva fatalne zabavne teologije. Izgleda, da je uspeh najbitniji. Mladi ljudi na omladinskim susretima daju prednost "akciji" u odnosu na "dosadno" proučavanje Reči Božje. Onda me ne čudi što je u ovakvoj kulturi "dobrih namera i programa", Reč Božja postala najvažnija sporedna stvar u crkvi.

Mnogim hrišćanima ovakav nepravilan razvoj ne smeta. Jednostavno ne vide pogubne posledice. Međutim, u teškim vremenima pozorišne predstave i koncerti ne pomažu. Tada pomaže samo Reč Božja, kao Reč mudrosti, sigurnosti i utehe.

Selektivno čitanje

Sveto Pismo, kao Reč Božja i dalje ostaje neophodan dokumenat vere za hrišćane koji žele istinski da slede Isusa. Sa drugih izvora nije moguće živeti takav život. Koliko god da je mišljenje iskusnog hrišćanina uverljivo, sopstveno proučavanje originala, tj. Biblije, sa njime se ne može nadomestiti.

Neki hrišćani su skloni selektivnom čitanju Biblije. U nešto su uvereni i traže u Bibliji mesta koja potvrđuju takvo njihovo razmišljanje. Ponekad na taj način nastaju učenja koja ne mogu opstati kao tačna nakon detaljnije analize. Biblija nije sredstvo za agitaciju. Biblija želi da ljude stavi u svetlo Božje realnosti.

Kako podstaći pojedinca, da pored doručka uzme u ruke i Reč koja život daje, i napije se Božje mudrosti? Moje iskustvo pokazuje da apelovanje i podsticanje neće doneti rezultate. Objašnjavati nekom čoveku šta gubi kada Bibliju potiskuje u stranu neće dati nikakvog rezultata. I dobri primeri će samo donekle dati rezultate. A sve je to u doba kada hrišćanski izdavači nude široki asortiman priručne biblijske literature.

Očigledno je da nedostaje glad koja proizilazi iz egzistencijalnog nedostatka. Reč Božja jeste jedina šansa da se preživi i u vreme velike bede. Potvrđuju to primeri iz ratnih vremena. Danas se beda pojavljuje u skrivenom obliku. Ona je tu, među nama, inače ne bi razne socijalne ustanove bile pretrpane ljudima u potrebi.

"Ako vi ostanete na mojoj besedi, zaista ćete biti učenici moji, i poznaćete istinu, i istina će vas izbaviti." (Jovan 8,31-32). Ove reči je izrekao Isus, da bi objasnio značaj Reči. S time je u sprezi i sledeći stih: "Ko ima ljubav k meni, držaće reč moju; i Otac moj imaće ljubav k njemu; i k njemu ćemo doći, i u njega ćemo se staniti." (Jovan 14,23).

Ljubav prema Isusu i odnos prema Bibliji idu ruku pod ruku. Ko tako živi može da uveri i druge ljude.

Taktika bagatelizovanja

Da li se kao posledica "gubljenja" Božje Reči pokazuje duboka kriza odnosa? Kao što ne možemo čoveka razdvojiti od njegovih reči, isto tako ne možemo razdvojiti Isusa i Bibliju. U šta, ili u koga, veruju hrišćani koji ne čitaju Reči Istine?

Hrišćani su često oduševljeni raznim akcijama ili programima. To je prekraćivanje dugog vremena za ljude koji vole "brze" stvari. Međutim, hoće li takvi ljudi ikada razumeti da je u hrišćanstvu stanje "biti, ili ne biti"? Ili smo kolektivno zauzeli stav da se ništa ne jede vruće. Taktika bagatelizovanja, tj. uprošćavanja, se polako uvlači u misli hrišćana. Duh vremena želi da ispuni potrebe ili "ubije dosadu", a ne da govori o strahoti večne izgubljenosti čovečanstva.

Ono što je neophodno, jesu izdanja koja će podstaći borbu protiv biblijske nepismenosti. Može to biti, na primer, proverena forma čitanja u dvoje, koja omogućava novi prilaz ka Božjoj Reči. I tradicionalni "biblijski čas" bi ponovo mogao biti uveden u hrišćanske krugove. Na ovakvim putevima će hrišćani naći početke ličnog proučavanja Biblije, početke ličnog "tihog časa", koji je dodirna tačka sa izvorom života. Ono što mi se čini najvažnije, jeste dobar primer.

Jedna mlada žena, koja je imala rak, a koju sam imao čast da vodim kroz njen poslednji period života, snagu da podnese svu strahotu bolesti dobijala je iz Biblije - bila je to njena poslednja knjiga u životu, i to kada više nije imala snage da čita druge knjige. Doktori su se čudili miru koji je imala ta žena a iako nije doživela ni svoje tridesete godine. Iz dana u dan je Bog slao reči koje su je uveravale da je On nosi kroz sve njene fizičke bolove. Samo nekoliko godina pre smrti je ovo dete iz ateističke porodice našlo put ka Isusu. Uvek ću pamtiti radost koju je imala zbog reči koju joj je Bog darivao za svaki pojedinačni dan. Čitala je iz Biblije i meni i drugima i uvek je bila oduševljena sa aktuelnošću biblijskih poruka.

Ovakav primer podstiče mnoge hrišćane da pristupe Bibliji na novi način. Koliko dugo će trajati ovaj podsticaj? Mlakost i plitkost shvatanja u našem modernom svetu menja pogled na Knjigu čija je sadržina neprocenjive vrednosti. Moramo obraditi toliko novih stvari, i ispuniti sve veći broj zadataka za sve kraće vreme, tako da zaokupljenost večnošću izgleda kao luksuz. Uprkos svemu tome nikada nećemo moći da odbacimo prvobitnu informaciju života, koja će preživeti svaki trend.

Izvor: Ethos, 2/2005.

^vrh

RAZGOVOR DVA PASTORA

- Rik Voren i David J. Č.

David Jongi Čo (David Yunggi Cho) jeste pastor najveće protestanske crkve na svetu (Yoido Full Gospel Church, u Seulu, Južna Koreja),koja broji preko 750.000 članova. Ova crkva je poznata i po svojim lančanim molitvenim sastancima, kao i po kućnim grupama u koje se uključuju novoobraćenici i u kojima se formiraju buduće crkvene vođe. Rik Voren (Rick Warren) jeste pastir velike crkve u Kaliforniji (Saddleback Valley Community Church in Lake Forest). Voren, kroz svoju organizaciju "Svrhom vođen život" jeste savetnik za oko 100,000 lokalnih crkava širom sveta. Nedavno su se tu dvojica pastora sreli u Južnoj Kaliforniji i zajedno doručkovali, njihov razgovor je na molbu novinara sniman i ovo je delimičan transkript tog razgovora:

Voren: Kako održavaš svežinu u svojoj službi Bogu?

Čo: Kada sam 1968. krenuo u osnivanje crkve, dnevno sam se molio po pet sati - bila je to jedna vrsta duhovne bitke - rata. Na istoku je (duhovna) opozicija veoma jaka i ako se želi opstati mora se ući u duhovni rat. Tako se u vezi sa svim potpuno oslanjam na molitvu.

Pored mesta gde sam planirao da izgradim crkvu, postajalo je svetište i sveštenici su nastojali da osujete moje planove. Pokušali su čak i da zapale šator pod kojim smo se sastajali. Da bi pobedio ovu opoziciju, provodio sam dnevno po pet sati u molitvi, ali danas se obično molim po oko tri sata dnevno. Ukoliko se ne molim redovno, ne mogu imati dobar odnos sa Svetim Duhom. Verujem, da ni jedan sluga Božji ne može uspeti u svojoj službi ako ne poseduje pomazanje Svetog Duha. Dakle, ja moram da se molim barem tri sata dnevno, ukoliko želim imati i održati bliskost (intimnost) sa Svetim Duhom.

Voren: Šta bi rekao američkim pastorima?

Čo: Pa, američki pastori imaju predivne crkvene zgrade i visoko obrazovanje, ali obično ne mogu da se mole duže od 15 minuta i to je veliki problem. Uvek im kažem: "Vi imate sve: novac, zgrade, škole, ali nemate odlučnosti i istrajnosti u molitvama. Nemate molitvene sile!"

Mnogi ljudi uopšte ne znaju od kakve važnosti je molitva, ali ti kao sluga Božji treba da znaš da je molitva kamen temeljac svakog crkvenog rasta i probuđenja. Američkim pastorima treba više molitve. Kao što znaš, mi u Koreji imamo jutarnje molitvene sastanke. Kada vide koliko ljudi na njih dolazi mnogi američki pastori, me pitaju: "Kako ti motivišeš sve te ljude da ovako rano dolaze na molitveni sastanak?" a ja im kažem: "Prvo što treba da uradiš jeste, da motivišeš sam sebe!"

Voren: Kako vi tamo pomažete ljudima da odrastaju u Hristu? Kakav obrazac se upotrebljava u tvojoj crkvi za duhovni rast pojedinaca?

Čo: Mi smo to ovako organizovali. Kada se ljudi obrate, predložimo im da krenu u "Školu obraćenja". Damo im štampani materijal i oni slušaju osnovna predavanja šest nedelja. Posle toga, oni se uvode u kućnu grupu koja deluje u njihovom komšiluku. Posle toga su učeni od strane vođa te kućne grupe.

Voren: Kako ti upotrebljavaš tehnologiju u svrsi pastoralne brige u jednoj takvoj velikoj crkvi? Da li je moguće imati ličan odnos sa toliko hiljada ljudi?

Čo: Sve to ne bi smo ni mogli bez pomoći kompjutera. Crkvu smo kompjuterizovali - svuda imamo kompjutere. Koristimo i Internet. Imamo i tzv. "Internet crkvu" u kojoj ljudi mogu imati učešća putem Interneta. Savetujem ljudima da što više koriste Internet. Koreja je veoma mala zemlja, nije kao Amerika koja ima velika prostranstva. Mi ne možemo stalno proširivati svoje crkvene zgrade. Pored toga mi svake godine imamo novih 20.000 obraćenja po našim crkvama i ne možemo ih sve "strpati" u naše crkvene zgrade. Tako, imamo "Internet crkvu" i mnogi iz mlade generacije veoma rado učestvuju u bogosluženjima iz svojih domova.

Voren: Da li se to održava u određeno vreme ili se može uvek "kliknuti" i videti? Da li je to prenos bogosluženja uživo?

Čo: To je prenos bogosluženja uživo, nedeljom i sredom. Slično tome, kada želim dati kućnim grupama neka specijalna uputstva ili lekcije, onda im ih predajem preko Interneta. Na ovaj način mogu čak govoriti i vođama kućnih grupa u pojedinim geografskim oblastima.

Voren: Tvoja crkva sa 750.000 ljudi je najveća crkva na svetu. Kakva je vaša vizija za ubuduće?

Čo: To je upravo razvijanje Internet službi. Nemoguće je graditi stalno veće i veće crkvene zgrade. Glupo je trošiti više i više novca na održavanje zgrada. Tome nikad nema kraja. Stvarno verujem u to i već sam to rekao mojoj crkvi i mojim saradnicima. Sledeći korak koji ćemo napraviti je taj, da ćemo nastojati što više razviti sajber službe, jer zaista dalje ulaganje novca u zgrade je čisto rasipanje.

Voren: Zamisli samo koliko novca bi onda moglo biti upotrebljeno u misijske svrhe!

Čo: Mi smo već sada poslali širom sveta i podržavamo oko 500 naših misionara. Desila mi se zanimljivost, kada sam pre dve godine bio pozvan da propovedam u Dubaji. Islamska policija je došla i rekla mi: "Ako izađete iz prostora britanske ambasade, bićete uhapšeni." Uprkos tome, svake večeri je oko 3.000 ljudi dolazilo na naše sastanke. Mnogi od ovih saudijaca su bili mladi. Pitao sam ih: "Kako ste saznali da će biti sastanak?" Oni su mi odgovorili: "Preko Interneta!" Rekli su: "U Saudijskoj Arabiji nema crkava, zabranjeno je posedovanje Biblije, ali mi je još uvek možemo čitati preko Interneta. Redovno gledamo vaše prenose bogosluženja a vi ste saopštili da dolazite u Dubaji, zato smo i mi danas došli ovamo."

Voren: Kakve savete bi dao onima koji su novi u službi?

Čo: Pod jedan, želeo bi da ih ohrabrim, tj. da uvek nastoje da imaju pozitivan stav u službi, jer će se susresti sa mnogim obeshrabrenjima. Drugo, treba da budu otvoreni za duhovne darove, da veruju u vizije i snove kao način na koji ih Bog može voditi, govoriti im - Biblija na mnogo mesta veoma jasno govori o tome. Treće, rekao bi im da veoma pažljivo slušaju šta im Duh Sveti govori. Ovo je veoma važno, jer ako postoji želja započeti uspešnu službu za Boga, onda treba posedovati hrabar i avanturistički stav. Bog uvek traži takve osobe, koje su otvorene za Njega i takve uvek upotrebljava.

Voren: Čitao sam tvoju knjigu "Vizije i snovi", u kojoj se u vezi s tim obraćaš pastorima. Šta bi rekao pastorima, kako to treba da slušaju glas Svetoga?

Čo: Sveti Duh uvek govori kroz lično studiranje Svetog pisma. Čak i danas ujutro, dok sam čitao Bibliju i molio se. Znaš, imamo punu glavu znanja (teorije), ali veoma malo pravog Božjeg poznanja u srcu. Mnogi pastori pokušavaju da govore ljudima na osnovu svog znanja iz glave, umesto onog znanja iz srca. Stoga, da bi se steklo ovo znanje (poznanje) u srcu, moramo dosta vremena provoditi u molitvi, studiranju Božje Reči i u čekanju na Gospoda. Mnogi ljudi dok se mole samo oni pričaju Bogu, ali uopšte ne čekaju na Boga da i On dođe i progovori njihovom srcu.

Sveti Duh poput rose dolazi na moje srce i utiče na moje misli i odluke. Dakle, tako primam vođstvo od Gospoda. Čekanje na Boga je veoma važno. Mnogi ljudi misle da je to gubljenje vremena, ali to nikako nije za one kojima Gospod tiho govori i oni ga slušaju.

Voren: Kako si uspeo da podigneš tako mnogo vođa u svojoj crkvi?

Čo: Najvažnije je, motivisati ljude. Kroz moje iskustvo, primetio sam da samo oko 10% ljudi iz cele zajednice žele nešto i da rade, tj. da budu aktivni. Tako, zamolim moje pomoćnike da primete one na kojima Duh Sveti aktivno radi i koje On uobličava u buduće vođe kućnih grupa ili u pomoćnike vođa kućnih grupa. Dakle, tražimo uvek i za svaku službu u crkvi ljude. Konstantno tražimo i biramo ljude.

Voren: Šta tražite, kakve kvalitete oni treba da poseduju?

Čo: Normalno, moraju biti na raspolaganju, da imaju želju za učenjem i da su veoma zabrinuti zbog stanja izgubljenih duša, da imaju srce za evangelizaciju. Takvi ljudi su budući kandidati za vođe kućnih grupa.

Voren: Od svih ljudi koji su došli Hristu u tvojoj crkvi - da li je većina došla Hristu kroz posete bogosluženjima ili kroz kućne grupe?

Čo: Uglavnom kroz kućne grupe. Mnogi pastori imaju pogrešno razumevanje kućnih grupa. Oni misle da su kućne grupe isto što druženja. Ipak, na kućnim grupama učimo ljude kako da evanđeljem dosegnu nespasene. Većina nevernika će nerado doći u crkvu na bogosluženje. Neki se čak plaše da dođu u crkvu - naročito ako je to ona velika. Ali kada su pozvani na sastanak kućne grupe kod svojih komšija, oni se neće osećati tako ugroženo. Tako, to je to, što radimo na kućnim grupama. Kroz njih evangeliziramo svoje komšije i prijatelje.

Izvor: http://www.pastor.com. Parafrazirano i skraćeno.

^vrh

DŽONATAN EDVARDS (1703 - 1758)

- James C. Hefley

Jednog sparnog dana 1735. krenuli su žitelji Enfielda (Konetikat, SAD) u svoju crkvu na bogosluženje. Tog dana trebalo je da propoveda predvodnik američkog duhovnog probuđenja u Novoj Engleskoj, Džonatan Edvards (Jonathan Edwards), kongregacijski pastor iz Northamptona (Masačusets).

Kada je propovednik ušao u prostoriju, pozdravio ga je bučan žamor razgovora prekidan glasnim smehom. Poneki su se otvoreno smešili i šaputali dok su gledali. Prozvali su ga da govori. On je posegnuo u svoju naprtnjaču i izvadio svoju Bibliju i beleške. Odabrao propoved koju je govorio mesec dana ranije u Northamptonu.

Edvardsov je običaj bio da svoje propovedi čita. Nakon što je svečanim glasom pročitao nekoliko rečenica, nemir je jenjavao i prostorijom je zavladala tišina. Slušaoci, koji su se malo pre podrugivali govorniku, sedeli su kao prikovani za stolice, otvorenih ustiju, jer su čuli: "Vi visite o tankoj niti oko koje svetlucaju plameni Božjega gneva, spremni da je svakog trenutka oprlje i spale. Nemate ništa što biste se dohvatili da se spasite, ništa svoga, ništa što ste ikada učinili, ništa čime biste mogli privoleti Boga da vas poštedi..."

Većina ljudi je sedela nepomično, drugi su nekontrolisano drhtali. Pre nego što je dvosatnu propoved završio, mnogi su tako snažno jecali, da je propovednik morao moliti za tišinu.

Ljudi iz Enfielda su se tog dana obratili Gospodu, mladi i stari, ubogi i bogati svi iz Edvardsovog grada. Zahvatio ih je talas duhovnog probuđenja, koji se narednih godina širio iz Nove Engleske prema jugu, u drugu koloniju. Sagrađeno je na stotine novih crkava, a hiljade obraćenika postali su novi članovi crkve za vreme tog velikog probuđenja, koje je predvodio Džonatan Edvards a u kome je učestvovao i čuveni engleski propovednik Džordž Vhitfild (George Whitefield).

Džonatana Edvardsa učinila je slavnim propoved "Grešnici u rukama gnevnog Boga". Istoričari ga opisuju kao genija, misionara, istaknutog vođu i revnosnog hrišćanina. Zaista, ne može biti smatran samo propovednikom "paklenog ognja". Samo nekoliko meseci pre propovedi u Enfieldu, u njegovoj domaćoj crkvi je došlo do velikog probuđenja, dok je tumačio Prvu poslanicu Korinćanima 13. glavu koja govori o savršenstvu ljubavi - Božjoj ljubavi.

Uz to, što je bio baklja probuđenja mlade Amerike, Džonatan Edvards je bio i marljivi pastor, briljantan teolog, slavan pedagog, uvažen filozof i plodan pisac. Od svojih ranih godina on je već mnogo obećavao.

Kad se rodio, 5. oktobra 1703. kolonije su se kretale u promenama beskonačnih evropskih sukoba. Granica je neprekidno bila u opasnosti zbog provala indijanskih ratničkih hordi. Politički status kolonija je bio neodređen. Puritanske vođe su usresredile svoju pažnju na politička pitanja, a moralni i verski život kolonista pao je na veoma niske grane. Uveden je tzv. "Ugovor o polovičnim članovima" crkve, odn. ljudima bez jasnog svedočanstva o svom obraćenju Bogu. Time je i neobraćenim osobama bilo dopušteno članstvo u crkvu. Ovim kompromisom crkve su se ispunile veoma šarolikim mnoštvom.

Kao desetogodišnjak, Džonatan je počeo da piše detaljne tekstove o insektima i nekim prirodnim naukama. Velika znatiželja popunjavala je njegovu beležnicu pitanjima: "Zašto, kad imamo dva oka, ne vidimo dvostruko?", "Zašto su daleka brda plava?" - to je želeo saznati. Botanika, zoologija, filozofija, geologija i astronomska fizika samo su deo njegovog velikog interesovanja.

Pa ipak, nauka se mladom geniju činila nedovoljnom. Ona se bavila samo delićima znanja; bila je površna i nikada nije mogla udovoljiti svim pitanjima koje je postavljalo njegov um. Edvards je želeo spoznati život kao celinu - naći njegovu svrhu i smisao.

Okrećući se filozofiji, došao je do zaključka da svemir iziskuje "večno postojanje jednog sveobuhvatnog uma" i da "ni jedno zadovoljstvo nije postojano i dovoljno osim duhovnog". Prvo njegovo zanimanje za duhovne stvari zabeleženo je kad mu je bilo 10 godina, i to prilikom probuđenja u crkvi njegovog oca. On i njegovi drugovi sagradili su "molitveni šator" u močvari. Od tada, on je često u šumi razgovarao sa Bogom.

U mladosti je imao nekoliko dubokih duhovnih iskustava. Jedno od najistaknutijih povezano je sa stihom: "A caru večnosti neprolaznom, nevidljivom, jedinom Bogu čast i slava u sve vekove; amin." (1. Tim. 1:17 EČ). U vezi s tim je zabeležio: "Tada je u moju dušu ušao osećaj slave božanskog bića različit od svega što sam do tada iskusio. Otišao sam da se pomolim Bogu kako bih mogao uživati u Njemu a molio sam se sa jednom novom vrstom uzbuđenja."

U trinaestoj godini upisao se na Akademiju u Konetikatu, kasnije Jel (Yale), sa dobrim znanjem grčkog, hebrejskog i latinskog jezika. Sa sedamnaest godina diplomirao je kao najbolji u klasi. Sledeće dve godine proveo je na Jeleu, pripremajući se za pastoralnu službu, zatim je osam meseci bio pastor prezbiterijanske crkve u Nju Jorku, a onda se vratio u Jel da bude tutor mladim studentima.

Njegovu samodisciplinu i studije donekle je prekinula ljubav. Žarko se zaljubio u Saru (Sarah Pierrepont), kćerku jednog od osnivača Jela. Kad je imao 24 godine, kongregacijska northamptonska crkva (Masačusets), najnaprednija zajednica u unutrašnjosti zemlje, pozvala ga je da pomogne svome dedu, Solomonu Stodardu (Stoddard), u pastorskoj službi. Šest meseci kasnije odjahao je u Nju Heven da se oženi sedamnaestogodišnjom Sarom.

Kad mu je 1729. umro deda, Džonatan je preuzeo dužnosti pastorske službe. Imao je naviku da se dva puta dnevno moli u osami, dok trinaest sati dnevno je provodio u studiranju. Vežbao kroz duge šetnje, cepajući drva ili jašući, a opet i meditirajući istovremeno.

Dok je odgajala dvanaestoro dece, Sara je odvraćala besposličare koji bi ometali njezinog muža, negovala ga kad bi se razboleo, pazila na njegovu ishranu i pametno vodila domaćinske poslove. "Nikad nije morala da viče na decu", seća se jedan očevidac. Nakon što je Vhitfield, obišao tu zajednicu, primetio je: "Skladniji par nisam video."

David Brainerd, misionar među Indijancima, držao ga se kao oca. Kad je Brainerd malaksao od tuberkuloze, doselio se u Edvardsov dom. Tamo se sedamnaestogodišnja Jeruša (Jerusha Edwards) starala o njemu sve do njegove smrti. Pred samu smrt joj je prošaptao: "Mi ćemo zajedno provesti radosnu večnost." Jeruša je nedugo zatim, takođe, umrla. Sahranili su je pored Davida. U počast svom nesuđenom zetu, Džonatan Edvards je napisao knjigu o iskustvima ovog misionara. Delo koje se i danas mnogo čita.

U toku sedme godine svoga delovanja u northamptonskoj crkvi Edvards je napisao: "Duh Božji je slavno počeo da radi među nama." Tvrdokorni grešnici su se obraćali, gradska kafana se ispraznila, a zajednica je postala duhovno živa. U toku šest meseci, gotovo polovina od 620 članova je posvedočila o svom obraćenju. A onda se, poput prerijske vatre, probuđenje proširilo. Cela dolina reke Konektikat je bila u plamenu duhovnog probuđenja.

Oganj probuđenja je bio na snazi oko šest meseci, a onda je oslabio, ali samo na kratko. Ponovo se razbuktao 1740. u Northamptonu. Rodilo se veliko duhovno probuđenje, i ono će postati veoma značajno jer je imalo uticaja na celu zemlju. Približno šestina celokupnog stanovništva se obratila. Moralne vrline naseljenika su ojačale za predstojeće bitke, za sticanje nacionalne nezavisnosti.

U dvadeset četvrtoj godini rada u Norhamptonu, Edvardsa su zaokupile poteškoće. Jedan deo problema proizašao je iz njegove oštre kritike ponašanja mladih ljudi tog vremena.

Osuđivao je običaj tzk. "umotavanja", tj. da se mladi ljudi u vreme udvaranja (flerta), umotavaju u pokrivač i, doduše odeveni, no leže u krevetu jedno pored drugog. "To je jedna od onih stvari koje vode i završavaju se u grehu", optuživao je Edvards. Takođe, je kritikovao i plesanje, kao i bestidnu (erotsku) literaturu.

Drugo čvrsto Edvardsovo uverenje sukobilo se sa pogledima nekih od vodećih članova crkve. "Ne mogu čiste savesti primiti još polovično verne članove u crkvu," govorio je svojoj ženi. "Ugovor o polovičnima" primenjivao je i njegov deda pre njega, a to je omogućilo pojedincu da pripada crkvi i uživa sve njezine povlastice, osim onih kod glasanja, a sve to bez svedočanstva o obraćenju.

Nekoliko članova, koji su bili nezadovoljni Edvardsovom kritikom ponašanja mladih, uhvatili su njegov stav o "Ugovoru o polovičnima" kao izgovor, da kroz njega izdejstvuju njegovo isterivanje iz crkve. To su i postigli 1750. Odbacili su tako jednog od najvećih duhovnih vođa Nove Engleske.

"Bačen sam u široki okean sveta i ne znam šta će biti sa mnom i sa mojom mnogočlanom porodicom", govorio je Edvards. Nakon šest neveselih meseci prihvatio je poziv crkve u indijanskom selu Stokbrižu (Stockbridge), Masačusets, gde je postao pastor male kolonije naseljenika i misionar - učitelj nepismenih Indijanaca.

Osam godina je najobrazovaniji čovek u kolonijama služio i radio za platu, koja je bila nedovoljna da prehrani njegovu porodicu. Edvardsova su deca svojski pomagala radeći lepeze i čipke za prodaju u Bostonu. Ove godine muke i nedostataka su se pokazala kao veliki blagoslov za naredna pokoljenja. Sa ograničenim pastorskim dužnostima imao je dovoljno vremena da piše, te je objavio svoja dela "Slobodu volje", "Doktrinu prvog greha" i druge teološke knjige koje su uticale na teološku misao više od dva veka.

Godine 1757. od strane upravnika Visoke škole Nju Džersija, danas poznate kao Princeton, bio je izabran za predsednika. Na novu dužnost stupio je naredne godine. Baš u to vreme je studentskim naseljem harala epidemija boginja. Edvards je bio vakcinisan, ali je ipak došlo do komplikacija koje su izazvale smrtonosnu bolest.

Edvards je kao predsednik koledža delovao samo dva meseca. Umro je na vrhuncu svoje karijere. Pa ipak, njegovo svedočanstvo se nije tu završilo. Stojeći poput duhovnog diva, njegov život i uticaj pomogli su napredak naseljenika u novim kolonijama, a njegova zabeležena iskustva i pisani radovi su oblikovali veliko duhovno nasleđe tada mlade američke nacije.

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

IZREKE DŽONATANA EDVARDSA

"Molitva je prirodna posledica vere, kao što je životu disanje."

"Prva odluka: Ja ću živeti za Boga. Druga odluka: Ako to neće niko drugi, ja ću svejedno živeti za Njega. "

"Otići u nebo i potpuno uživati u Bogu, jeste neuporedivo bolje od svih ovozemaljskih zadovoljstava."

"Sreća stvorenja leži u radovanju u Bogu, a kroz to Bog takođe biva proslavljen i uzvišen."

"Postoje dve vrste licemerstva: Prva, koja zavodi samu sebe svojom spoljašnjom moralnošću i religioznim običajima; i druga koja nastoji uporno da se dopadne Bogu kroz svoja dela i svoja merila samopravednosti."

"Put u nebo je poput teškog uspona; on je težak i iscrpljujući, i ni malo se ne dopada našoj telesnoj prirodi, koja bi najrađe želela ići samo nizbrdo. "

^vrh

DEČIJI LONAC PUN OKULTA

- Jan Vareca

"I nije čudo; jer i sam satana uzima vid svetlog anđela. Nije onda ništa veliko kad se i njegove sluge pretvaraju u sluge pravednosti; njihov svršetak biće po njihovim delima." (2. Kor. 11:14-15 EČ)

Nedelja, 11. septembar, podnevni dnevnik na RTS-u: "U Beogradu, ispred hotela Jugoslavija, održana je manifestacija pod nazivom 'Šesta čarolija Hari Potera', povodom izlaska knjige šestog nastavaka popularnog serijala Hari Poter: 'Hari Poter i polukrvni princ...'"

Na ovom prigodnom dečijem događaju dominiraju kostimi veštica, vila, čarobnjaka i sličnih bića. Oko štanda gde se prodaje knjiga, gužva je velika, kao da se deli za džabe. Deca i roditelji se guraju da kupe primerak po promotivnoj ceni od 1.200 dinara, dok će kasnije, u knjižarama koštati 1.700. Ako je nešto u modi, tj. "in" ili "cool", ne pita se pošto je...

Hari Poter: Medijska propaganda okultizma?

I tako je "kulturni" neo-paganizam sa zapada stigao i do nas, kao da nam nije dosta i ovog našeg domaćeg.

Veliko zanimanje za misticizam i nadprirodne pojave jedno je od obeležja današnjice. Tu se slatki dečačić Hari sasvim lepo uklapa i ima šta da ponudi - on to čini veoma nevino i atraktivno, onako - čisto dečije. Tako su deca progutala udicu, pa sada i sama žele da su poput svog novog junaka Harija Potera, i trude se koliko god je to moguće, da što više liče na njega. Umesto žmurki, sada se radije igraju Hari Potera, tj. vode njegove imaginarne bitke i bore se čarolijama protiv čarobnjaka, veštica i duhova. Deca bi rado pohađala i školu magije, ali kad im roditelji kažu da tako nešto ne postoji, srce im se cepa od žalosti. Međutim, želje im se ispune kada im neki njihov drugar pokaže "tajne Interneta", gde se nalaze hiljade sajtova koji se bave magijom, veštičarenjem, kletvama, činima i sličnim stvarima. Kakva sreća! To su baš onakve, nadprirodne veštine kakvima ovladava i njihov idol - Hari Poter. Sada Harijeva i njihova fantazija može postati stvarnost...

Prečica: Preko okulta do poznanja Istinskog Boga?

"Pazite da vas ko ne zarobi filosofijom i sujetnom prevarom po ljudskom predanju, po svetskim stihijama, a ne po Hristu." (Kol. 2:8 EČ)

Zanimljivo je pratiti koliko bura i podela izaziva Hari Poter i kakve velike i agresivne reklame dobija ovaj serijal. U svetu vlada prava pravcata poteromanija. Postoje čak i "hrišćanski advokati Hari Potera", koji će vam govoriti kako je kroz ove knjige moguće naći i put do Boga, ili kako bi čak i sam Isus danas upotrebio takve priče da njima približi istine carstva Božijeg. Hari Poter je dobio odobrenje i od Vatikana, koji zvanično kaže da on pomaže deci "da uvide razliku između dobra i zla". (BBC News, 3.02.2003.)

Da li su deca sama sposobna da naprave razliku između dobra i zla? Kakvim vrednostima ih uči njihov junak Hari, koji svojim nadprirodnim okultnim moćima pobeđuje svakoga ko mu stane na put. Kod Potera zlo nije zlo a dobro nije dobro - sve je relativno. Hari biva često nagrađivan za loše postupke, onda kada vara ili laže. Produkti zla se po Poteru nazivaju dobrim! (Vidi Isa. 5:20). Zar ovo nije čisto zavođenje i izvrtanje, tradicionalnih i biblijskih vrednosti?

Hari Poter je čarobnjak - veštac. Zar je uopšte potrebno govoriti o tome kakav stav ima Biblija prema okultnim praksama (Vidi 2. Moj. 22:18; 3. Moj. 19:26, 19:31, 20:6, 20:27; 5. Moj. 18:10-11, 1. Sam. 15:23; Gal. 5:19-20; Otk. 22:14-15). Zar nas ona stalno ne upozorava na pogubno bavljenje čaranjem, vračanjem, bajanjem, prizivanjem duhova i ostalog? Zar hrišćanin treba da ima udela u delima tame?

"Ne vucite sa nevernicima jaram koji je za vas tuđ; jer čega zajedničkog ima pravednost sa bezakonjem? ili kakvu zajednicu ima svetlost sa tamom? U čemu se Hristos slaže sa Veliarom? ili kakav udeo ima verni sa nevernikom? Kako se hram Božiji slaže sa idolima? Mi smo, naime, hram Boga živoga, kao što Bog reče: 'Stanovaću i živeću među njima, i biću im Bog, a oni će biti moj narod. Zato otidite od njih i odvojte se, govori Gospod, i ne dotičite ono što je nečisto, pa ću vas primiti…'" (2. Kor. 6:14-17 EČ)

Neki ljudi imaju smešan argumenat: "To je borba između dobra i zla, gde se dobar čarobnjak - veštac, bori protiv zlog. Dobra magija u borbi protiv, loše - crne magije." Međutim, Biblija ne pravi ovakve razlike, ona osuđuje magiju svake vrste, za nju je to jedno te isto i podjednako opasno - crno!

Autorka Roulings još obećava, da će svaki novi nastavak serijala biti sve mračniji i mračniji. Tako će Hari Poter uvek biti uključen u otkrivanje nekakvih novih nadprirodnih moći, kroz opštenje sa duhovima, pijenje krvi, bacanje kletvi i sl. Samo što sve to nije ustvari nikakva bajka ili fantazija, to je stvarna praksa raznih okultnih grupa i sekti, koja se veoma lako može proveriti.

Neki ljudi i dalje te činjenice odbacuju i misle da je sve to samo bezazlena dečija fantazija. Zaboravljaju činjenicu da deca ne znaju povući jasnu liniju između fantazije i stvarnosti. Jednom usađena ovakva ideja učiniće dete veoma otvorenim u prihvatanju svega sličnog u njegovom daljem životu. To ne znači da će sva ta deca jednom postati satanisti, ali svakako će biti otvoreniji i manje kritički nastrojeni prema opasnim okultnim praksama i učenjima nekih sekti i kultova. U pedagogiji je sledeći biblijski princip dobro poznat: "Uči dete prema putu kojim će ići, pa neće odstupiti od njega ni kad ostari." (Pri. 22:6 RDK)

Uostalom, ako je sve to samo puka fantazija, zašto su stotine sajtova koji se bave veštičarenjem i okultom, linkovani sa sajtom Hari Potera? Zar to ne govori dovoljno?

Recept: Kako da zlo više ne bude zlo?

Knjige i filmovi o Hari Poteru veoma vešto maskiraju zlo u nešto nevino i bajkovito, te ga tako čine privlačnim i poželjnim za dete. Odrasli, roditelji koji ovo ne vide su takođe obmanuti, jer sve što vide je to da njihova deca konačno ne gledaju TV, već čitaju knjige. Kada kasnije uhvate svoju decu da se zanimaju za okultne tajne nekih sekti, biće veoma iznenađeni, ali po pravilu za to će uvek biti kriv neko treći.

Hari Poter može biti i čista fantazija ili bajka, ali jedno je neosporno a to je da on promoviše jedan novi pogled na svet, koji se zasniva na okultizmu. Ovako nešto će deca - buduće generacije, prihvatiti kao normalnu životnu činjenicu. Ono što je "cool" u svetu Hari Potera, je "cool" i u njihovom svetu, samo što je Harijev svet okružen zlim neprijateljima. Njihove norme ponašanja bivaju narušene. Da li je nešto zlo ili dobro zavisiće samo od toga kako se to razume. Primeniće etiku situacije. Za njih neće postojati nikakve apsolutne norme pravde.

Pitanje: Šta će biti posle...?

Sledbenici Isusa Hrista trebalo bi da razumeju, da je trenutno na delu velika obmana i zavođenje, čiji će pogubni efekti biti vidljivi vrlo brzo i sa čime će se Crkva Isusa Hrista neizbežno suočiti... Paganska federacija engleske (Pagan Federation of England) se naveliko hvali da se za njih zanima sve više mladih, a sve to zahvaljujući Hari Poteru. "Hari Poter je uklonio strah. Ljudi su sada više otvoreni da prihvate veštičarenje i magiju, nego pre." (Mountain View Voice, CA, 26.07.2002.)

"Deca mogu veoma lako da posete neku od stotina Internet stranica koje prezentuju veštičarenje, vika (Wicca) magiju, bacanje čini, tehniku puštanja krvi, bez toga da njihovi roditelji imaju bilo kakvu kontrolu nad time šta čitaju. Ovo ide mnogo dalje od pukog čitanja priče o Hari Poteru. To predstavlja ozbiljan trend među mladim ljudima. Roditelji i učitelji bi trebalo da upoznaju decu i omladinu o opasnostima koje donosi i 'puko bezazleno igranje sa okultom', pre nego što se oni u njega potpuno uključe." (Association of Teachers and Lecturers, BBC News, 22.04.2000.)

Statistike kažu da je svako treće dete čitalo knjigu, ili gledalo film o Hari Poteru. "Evanđelje Hari Potera" je našlo svoje plodno tlo u dečijim srcima. Njihov junak sa žigom (znakom) na čelu kroz "čarolije" nudi rešenje za sve njihove probleme i nedoumice...

"Ja sam fanatik. Volim da ga čitam. On me potpuno opčini." Ešli, 14. god.

"Želim da idem u školu za čarobnjake da bi učio magiju. Želeo bih da naučim kako da koristim čarobni štap da bih bacao čini." Dilan, 10. god.

"Kada bi otišla u školu za čarobnjake, znala bi kako da koristim čini, spravljam napitke i letim na metli." Mara, 12. god.

"Bilo bi super biti čarobnjak, jer ti onda možeš kontrolisati sve situacije, stvari, čak i učitelje" Džefri, 11. god.

"Volela da idem u školu za čarobnjake, da učim magiju i da znam bacati čini na ljude. Na neke bi bacila neke veoma ružne čini, i to bi im bila moja osveta!" Ketrin, 9. god.

"Ja se osećam kao da sam unutar Harijevog sveta. Ako bi išla u školu čarobnjaka, ja bi učila sve: bacanje čini i odbranu od crne magije." Kerolajn, 10. god.

"Meni se dopalo kada su oni zli ubili jednoroga i kada je Voldemort pio njegovu krv." Džuli, 13. god.

"Knjige su veoma pametne. Ne mogu da ih ispustim iz ruku." Nurija, 11. god.

"Želela bi da odem u Hogvarts, sviđa mi se šta oni tamo uče. Želim da postanem veštica." Đoja, 10. god.

U istoriji čitamo kako su u srednjem veku veštice bile javno spaljivane od strane "društva". Pitam se, da li to sada dolazi neko novo vreme kada će neki nepoželjni iz društva biti "spaljivani" od strane veštica i veštaca?

* * *

PREPORUKA: Ukoliko želite više saznati šta se sve zaista krije u Harijevom loncu, preporučujemo vam da pogledate dokumentarni film od Caryl Matrisciana, "Harry Potter: Witchcraft Repackaged". Ovaj film detaljno obrađuje i analizira fenomen Hari Poter (Traje oko 70 min., na engleskom.). Stranica: http://www.carylmatrisciana.com/articles/article-005.php.

^vrh

misaone refleksije

BOG LJUBAVI

- Stančević Sreten

Ljubav je milostiva,

i utešiće onoga koji plače i moli,

ljubav je milokrvna,

i pomoći će svakom koji je u patnji i boli.

Ljubav je istina,

i nasitiće gladne i žedne pravde,

ljubav je krotka

i pomoći će svima koji mir grade.

Ljubav je izdržljiva,

nikada se ne ljuti i trpi dugo,

ljubav nije zavidna,

pomaže u nevolji i uvek misli o drugom.

Ljubav se ne uzdiže,

ne čini što ne valja i ne traži svoje,

ljubav se ne veliča,

ona je čista srca i poštuje sve što je tvoje.

Ljubav se ne ljuti,

ne misli o zlu, pokidane veze spaja,

ljubav je žrtva,

sve snosi, sve izdrži i život na kocku stavlja.

Ljubav je nada,

pravdu čeka dugo, ima veru koja nikad ne nestaje,

ljubav je večna,

ona sve dobro stvara i život nam daje.

Ljubav je od Boga,

koju svima bezuslovno pruža,

i večito traje!

Bog je ljubav

a njegova ljubav,

Nikada, nikada ne prestaje!

(1. Jn. 4:15-16)

UVEK SPREMAN ZA GOSPODARA

- nepoznati autor

Jedan turista je putovao duž obale Koma u severnoj Italiji. Kad je dospeo do dvorca Vila Askonti, jedan ljubazni stari vrtlar ga je primio i pokazao mu imanje, vrtove i travnjake koje je ovaj stari čovek održavao u savršenom redu. U razgovoru turista ga je zapitao, kada je vlasnik vile bio tu poslednji put.

"Pre dvanaest godina", reče starac.

"Pa, da li van on piše?"

"Ne."

"Od koga onda primate naređenja?" - začudi se turista.

"Od njegovog agenta u Milanu."

"Da li on nekad dođe?"

"Nikad."

"Ko onda dolazi ovde?"

"Ja sam skoro uvek sam ovde; jedino s vremena na vreme dođe poneki znatiželjni turista."

Na to će iznenađeni turista: "Ali vi održavate ovaj vrt u takvom divnom stanju, kao da očekujete vašeg gospodara već sutra."

Stari vrtlar na to spremno odgovori: "Danas, gospodine, on može doći još danas!"

"A ovo znajte, kada bi domaćin znao u koju noćnu stražu će lopov doći, bdio bi i ne bi dozvolio da se potkopa njegova kuća. Zato i vi budite spremni, jer će Sin čovečiji doći u čas kada ne mislite. Ko je dakle verni i mudri sluga, koga postavi gospodar nad svojom čeljadi, da im daje hranu na vreme? Blažen je onaj sluga koga gospodar njegov, kada dođe, nađe da tako čini. Zaista vam kažem da će ga postaviti nad svim svojim imanjem." (Matej 24:43-47 EČ)

STATISTIČKA PREDVIĐANJA

- Friday Fax 2005 issue 35, 8 September

Dobra vest za one koji žele graditi novu crkvenu zgradu: njima će trebati samo pola od planiranog budžeta!

Finansijske poteškoće koje su prisutne unutar mnogih tradicionalnih hrišćanskih denominacija su najčešće vezane za građevinske objekte. Često su u pitanju velike investicije, koje kreditima opterećuju članove zajednice mnoge godine i stvaraju konstantnu tenziju. No, mnoge želje za imanjem većeg crkvenog prostora su potpuno suvišne, smatraju autori poslednje studije koja je urađena u SAD. "Revolucija", knjiga Džordža Barne je objavljena u septembru. Barna vodi istraživački institut, zbog rada na statistikama i trenutno je najčešće citirana osoba među hrišćanima u SAD. Ukratko on navodi sledeće:

- Broj hrišćana koji pohađaju bogosluženja lokalnih crkvi u SAD je u velikom padu. Danas, 70% hrišćana su pripadnici tradicionalnih crkava, predviđa se da će u narednih 20 godina doći do pada između 30-35%.

- Broj onih koji se odlučuju za Hrista a ne žele postati članovi tradicionalnih crkvi. U narednih 20 godina će porasti sa 30% na 70%.

- Alternativni oblici hrišćanskog zajedništva u SAD (kućne grupe, slobodne crkve i sl.) sa današnjih 5% porašće na 30-35%. Istraživač pretpostavlja de će ostali "hraniti" svoju veru kroz hrišćanske medije i umetnost. Oko 5% hrišćana će bi članovi netradicionalnih crkava ili će snažiti svoju veru preko porodične pobožnosti.

- Zaključak: Mnoge hrišćanske minorne grupe koje danas nisu primećene, u naredne dve decenije u SAD će postati veoma značajne, glavne.

"Ovo je nova revolucija, i ona neće promeniti samo strategije biblijskih škola, već će radikalno dovesti u pitanje i potrebu za crkvenim zgradama," kaže Barna. "Ako će se zaista u narednih 20 godina ostvariti to, da samo polovina hrišćanske populacije budu članovi tradicionalnih crkava, onda mala ckvena zdanja će biti više nego dovoljna." Izvor: George Barna, "Revolution".

OD TERORISTE DO MISIONARA

- Friday Fax 2005 issue 38, 30 September

Indija: Jihtu je uzeo bodež i spremao se da se njime probode. "Bolje je umreti," pomislio je "nego biti uhapšen i biti bačen u zatvor." Odjednom se setio reči svoga ujaka koje mu je uputio pre par godina. Kao da su zabljesnule u umu: "Ako si u nevolji, Isus je jedina osoba koja ti može pomoći!" Juhtuov ujak je bio jedini hrišćanin u stiktnoj hinduističkoj porodici.

Sa sedam godina Jihtu je bio upisan među Hindutva pristalice (Hindutva su hindu fundamentalisti desničarske orjentacije, koji se zalažu za čistu etničku Indiju, u kojoj će živeti samo hindusi.) Više od deset godina Jihtu je bio revnostan Hindutva sledbenik i nije se ustručavao od iskazivanja nasilja. Učestvovao je u bombaškom napadu u kojem je stradalo mnogo ljudi, te je morao da beži i da se krije od vlasti - živeo je u stalnom strahu. U svom najdubljem očaju setio se reči svoga ujaka i povikao je: "Isuse, ako si ti zaista pravi Bog, onda mi pomozi!" Ništa se nije dogodilo, tako da je ponovo uzeo svoj bodež da bi njime sebi oduzeo život, ali nije to mogao da učini. Neka sila je blokirala njegove ruke, tako da nije mogao da ih pomeri, bodež mu je ispao iz ruku.

Sledećeg jutra, probudio se radostan, znao je da mu je Isus pomogao i da će nastaviti da mu pomaže. Susreo se sa jednim policajcem hrišćaninom, koji ga je savetovao da ode u policiju i da sve pred njima prizna. Jihtu ga je poslušao, izašao je na sud, ali Bog je učinio da on ne bude osuđen na zatvorsku kaznu. Tog dana je odlučio da će se potpuno predati Isusu. Njegova porodica je bila užasnuta, ali dozvolili su mu da i dalje stanuje u porodičnoj kući, sa zabranom da ne sme da jede sa njima. Jihtu je počeo da održava dečije časove i molio se za mogućnost da može više služiti Bogu. Njegov ujak mu je rekao o misiji OM (Operation Mobilisation) koja ga je prihvatila i sada Jihtu mnogim ljudima govori o Isusu Hristu. Izvor: Jithu and Debbie Meroff in OM Nachrichten (OM News), www.ch.om.org.

BRITANCI VERUJU U DUHOVE

- 1. novembar 2005. Izvor: Ananova

Više Britanaca veruje u duhove nego što veruje u Boga, pokazuje istraživačka anketa.

Ukupno 2.012 ljudi je ispitano u vezi sa njihovim uverenjima u natprirodno.

Preko 2 trećine (68%) kaže da veruje u postojanje duhova i utvara.

Malo više od pola (55%) njih kaže da veruje u postojanje Boga.

Njih 26% veruje u NLO-ove, 19% u reinkarnaciju, a 4% veruje da mitsko Čudovište iz Lok Nesa zaista postoji.

Ispitivanje pokazuje da 12% veruje da je čak i videlo duha.

Oko 3 četvrtine (76%) kaže da su ih TV realiti emisije i filmovi kao Veštica iz Blera ubedili u postojanje aveti i vampira.

Anketa je sprovedena pred Noć Veštica od strane firme Čoises-UK. Predstavnik Dejvid Rič kaže: "Želimo da verujemo u duhove više nego ikad."

^vrh

Smešna strana

ČEGA IMA U BIBLIJI

Učiteljica u nedeljnoj školi pita jednu devojčicu: "Reci mi, čega sve ima u Bibliji?"

Devojčica se na trenutak zamisli, pa reče: "Mislim, da znam čega sve ima u mojoj Bibliji."

"Odlično, hajde reci nam?"

Devojčica počne na prste nabrajati: "Ima slika mojih roditelja, ima papirić od bombona koji sam tu stavila za vreme bogosluženja, ima... kupon iz Mekdonaldsa, ima..."

KAD PORASTEM BIĆU...

Učiteljica nedeljne škole pita decu šta će biti kada porastu. Deca su dizala ruke i davala razne odgovore. Jedan dečak se javi dva puta.

"Milane, ti si nam već rekao šta ćeš biti kada porasteš. Rekao si da želiš, da postaneš propovednik. Jesi li se to predomislio?", zapita učiteljica dečaka.

Dečak će na to spremno: "Moj tata ima dva zaposlenja, pa mogu da ima i ja. Kada neću da radim kao propovednik, mogu da radim kao astronaut."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 32 / 2006.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Božićni slavopoj - Manfred Hausmann

* Živeti kao so i svetlo - George Wood

* Kako prepoznati zdravu crkvu (1) - Ričard De Han

* Džon Vesli - James C. Hefley

* Unutrašnje isceljenje - Gerhard Šefer

* Stvarnost Narnije - Jan Vareca

* misaone refleksije

* Smešna strana

Postoji priča o dve sestre, koje su se međusobno mnogo volele. Jedna je bila novorođena hrišćanka a druga nije. Verna sestra hrišćanka, je stalno pokušavala da svoju sestru dovede do spasonosne vere u Isusa Hrista, te je jednog dana uspela da je nagovori, da sa njom pođe u crkvu. U crkvi propovednik je propovedao iz Mateja 24, gde se govori da kad Isus dođe na oblacima da uzme svoje, "jedni će biti uzeti a drugi ostavljeni". Verna sestra se nadala da će propoved dovesti njezinu sestru do spasenja, no ona nije pokazala ni najmanji znak interesovanja za to. Obe sestre su spavale u istoj sobi. Jedne noći verna sestra, opterećena brigom za svojom sestrom, nije mogla da zaspi, iskrala se iz sobe i otišla u drugu sobu da bi se za nju molila Bogu. U međuvremenu njena sestra se probudila i ugledala prazan krevet svoje sestre, pitala se: "Gde mi je sestra?". Odjednom, u njenom umu su počele da odzvanjaju reči iz propovedi: "Jednog će uzeti a drugog ostaviti!" Pitala se da li je to njena sestra "uzeta" a ona "ostavljena"? Ovo je u njoj izazvalo takav strah, pa je počela prizivati ime Gospodnje, ne bi li je On spasio...

Dragi naši čitaoci,

svako od nas treba da se zamisli i zapita: "Kada Isus dođe po svoje hoću li biti 'uzet' ili 'ostavljen'"?

Odgovor na ovo pitanje leži u srcu svakoga od nas - odgovor koji će vam reći da li ste danas spremni za Isusa ili ne? Možda je baš pred nama godina u kojoj On može doći...?

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

BOŽIĆNI SLAVOPOJ

- Manfred Hausmann

"I ovo vam je znak: naći ćete dete povijeno u pelene gde leži u jaslama. I odjednom se sa anđelom stvori mnoštvo nebeske vojske hvaleći Boga i govoreći: slava Bogu na visini i na zemlji mir među ljudima koji su po Božjoj volji." (Lk. 2:12-14 EČ)

Često se događa da ljudi u svojoj bezazlenosti i sa najboljim namerama "citiraju" nešto iz Biblije, što tamo uopšte i nije napisano, ili bar ne u tom smislu.

Recimo, tvrdi se da je Eva jabukom navela Adama na greh. Umetnici su ovu scenu naslikali, pesnici je opevali, humoristi manje ili više duhovito ismejali. A Biblija uopšte ne pominje jabuku. Skoro uvek, kada želi da opomene rukovođenje pukim materijalnim interesima, čovek se posluži biblijskim stihom, "da čovek ne živi o samom hlebu". A ni Mojsije, niti Hrist, koji kušača upućuje na te reči, nisu mislili da su to suprotnosti, jer naravno, čovek živi od hleba, ali ne od hleba kao takvog, već od toga što Božja reč i volja blagosiljaju hleb životodarujućom snagom. A što se tiče tri sveta kralja; nisu bili ni sveti, niti ih je bilo troje, niti su bili kraljevi. Ovaj niz bi se još mogao produžiti, tj. zaslužno spada i izokretanje božićne anđeoske vesti "mir na zemlji", koja se pretvara u parolu "mir među narodima".

Naravno, mir među narodima je ozbiljna i vredna stvar, i potrebno je da se neprekidno ukazuje na njegovu važnost i da se naprežu sve ljudske snage za njegovo ostvarivanje. Ipak, je u drugom planu u odnosu na ono šta se dogodilo u Vitlejemu. Iskaz nebeskih četa ima značenje i usmerava nas u potpuno drugom smeru. Oni, koji navode samo njegovu četvrtinu, krivotvore ga iz temelja. Trebalo bi da se malo više zamislimo kada čitamo kod evanđeliste Luke reči: "Mnoštvo nebeske vojske hvaleći Boga i govoreći..."

Anđeoske reči znači, nisu upućene ljudima, nego Bogu. Njihova takozvana "poruka mira" zapravo uopšte nije poruka u našem smislu te reči, već slavopoj Bogu. U božićnim člancima koji govore o miru među ljudima ili samo o miru uopšte, obično se ne spominje prva rečenica anđela. A upravo ona ni u kom slučaju ne sme da bude izostavljena "Slava na visini Bogu", jer bez tih reči je čitava stvar besmislena.

Prevod reči "slava" ne zvuči dovoljno snažno. Reč je o "DOXA", kako to piše na grčkom jeziku, i zapravo je prevod hebrejske reči KABOD. To znači mnogo više od časti, to znači pojava ogromnog Božjeg veličanstva koje svetli kao odsjaj vatre i koje uništava svakoga čoveka koga pogodi. Otud toliki strah kod pastira, kada ih iznenada obasjava Gospodnja DOXA. "Slava Bogu na visini", znači takvu slavu koja je iznad svakog ljudskog poimanja Božje svetosti. Ona ima snažno delovanje, nepodnošljivost, uključuje i nepristupačnost, ni jedan čovek nije u stanju da se približi tamo gde vlada Božja DOXA. Bog je tu onaj drugi, onaj nepoznati, onaj onostrani, neuhvatljivi, On je "u visinama".

Prvi astronauti su ponosno izjavili kako u svemiru nisu videli ništa od Boga. Time su u svom neznanju mislili da su hrišćanstvu zadali veliki udarac. Ustvari, to se u potpunosti slaže sa biblijskim iskazom da "Bog je Duh". Biblija zna da Bog ne prebiva u tvorevini, niti u svemiru, On se ne nalazi u trešnji koja je u cvatu, niti u G molu na misi. Po Bibliji ne postoji nekakav panteistički bog.

Bog je bezgranično drugačiji od tvorevine, drugačiji od tvorevine u njenoj najslavnijoj slavi. Tvorevina je njegovo delo a ne njegovo biće. Ko Ga traži u paloj i umirućoj prirodi nikada Ga neće naći, ma koliko duboko u nju prodro. U dubini tvorevine ne prebiva Bog, već smrt, besmisao, nihilizam.

Ova spoznaja se u potpunosti poklapa sa onim što Biblija iskazuje. No, Biblija ne samo da zna da Bog ne živi u tvorevini i da je tvorevina osuđena na smrt. Zna, i u tome se krije ono šokirajuće, ono skandalozno, ono nelogično u njenom iskazu da se Bog tvorac iz daljine i onostranosti - u Hristu okrenuo ovom svetu, da je u Hristu postao čovek. Čovek, sa svim njegovim jadom, čitavom njegovom bezizlaznošću pred smrću.

Hrist nije bio, niti je sada, tvorac neke nove religije, društveni revolucionar ili učitelj istine On je bio i jeste pravi Bog i pravi čovek. Pravi čovek, do te mere da je stupio i u ćeliju smrti i dozvolio da bude ubijen umesto pravog osuđenika. Sve, što je čovek ikada zaslužio kao pravednu kaznu kada bi Bog sa njim postupao po pravdi i zakonu, On je uzeo na sebe. Hrist, pravi Bog i pravi čovek jedini može uneti mir u srca ljudi.

To je ona "velika radost" koju Gospodnji anđeli naveštaju vitlejemskim pastirima u vreme Božića. I to je razlog zašto mnoštvo nebeskih četa slavi i hvali Boga. I to znače reči: "i na zemlji mir među ljudima koji su po Božjoj volji".

Nema tu ničega od mira među narodima, bar ne u prvom redu. Poenta je mnogo više u miru između čoveka i Boga, koji je čovek pogazio kada je želeo da bude kao Bog, i gazi ga još i danas, svaki dan. Reč je o prekidanju ljudskog nemira, njegove zbunjenosti, očaja. U Božiću je Bog postao čovek, na Golgoti je svojom smrću na krstu isplatio dug svih ljudi i svih vremena, a o Uskrsu je pobedio smrt, jednom zauvek.

Tako se to dogodilo, to je istorija. Hrišćanstvo nije učenje već događanje. Ta zar ne čitamo uvek iznova u Novom zavetu "I dogodi se... i zbi se..." Hrišćanstvo je istorija Božje ljubavi prema njegovoj tvorevini, naročito prema čoveku prema ovom čudnom stvoru koje uvek iznova zaluta u nezahvalnost i bunu i otvrdnuće. A Božić je istorija prodora ove neshvatljive ljubavi do otvrdnulog ljudskog srca.

Razume se samo po sebi, da oni koji su verom u Isusa Hrista doživeli nesavladivu Božju ljubav i čije srce je doživelo Božji mir ne mogu a da među sobom nemaju mira. Na taj način je Božić, takođe svečanost mira među ljudima. Ali samo u tom smislu. Jer samo oni ljudi koji su našli mir u Bogu koji "prevazilazi svaki razum" (Fil. 4:7) mogu da svojim bližnjima i svetu donesu mir. Svi drugi pokušaji su unapred osuđeni na neuspeh. Ko srž sveta posmatra otvorenih očiju, ne može a da to ne spozna.

Izvor: Iskre 12/87. Parafrazirano.

^vrh

ŽIVETI KAO SO I SVETLO

- George Wood

"Blaženi su siromašni duhom, jer je njihovo carstvo nebesko.

Blaženi su žalosni, jer će se oni utešiti.

Blaženi su krotki, jer će oni naslediti zemlju.

Blaženi su gladni i žedni pravednosti, jer će se oni nasititi.

Blaženi su milostivi, jer će oni biti pomilovani.

Blaženi su čisti srcem, jer će oni Boga gledati.

Blaženi su mirotvorci, jer će se oni sinovi Božiji nazvati.

Blaženi su prognani radi pravednosti, jer je njihovo carstvo nebesko.

Blaženi ste kad vas nagrde i usprogone i nabede svakim zlom lažući mene radi. Radujte se i kličite, jer je nagrada vaša velika na nebesima; jer su tako progonili proroke koji su bili pre vas..." (Matej 5:3-11)

Svaki narod ima neke svoje karakterne crte, po kojima je poznat. Tako, i građani - narod - carstva Božijeg bi trebalo da imaju svoj karakter, po kom bi bili poznati među ljudima. Isus u svom govoru, poznatom kao "Blaženstva", navodi osam karakteristika koje On želi da vidi kod svojih sledbenika...

I. Siromasi u duhu

Osnovna karakterna crta koju Isus u nama želi izgraditi jeste da budemo ljudi u potrebi: "Blaženi su siromašni duhom..."

Stari grci su imali dve reči za siromaštvo: jedna je opisivala siromahe, koji su ipak nekako preživljavali; dok je druga označavala nemaštinu - potpune siromahe, koji nisu imali ama baš ništa i koji će umreti, ako im neko ne pomogne. Isus upravo ovde koristi ovu drugu reč: "potpuni siromah".

Prvim blaženstvom, Gospod poručuje da nezavisna osoba nikako neće ući u carstvo Božje, niti carstvo Božje može ući u nju. Ko kaže: "Ja nisam siromašan, ne treba mi spasenje, svojom ću snagom uspeti, ne treba mi niti Isus, niti krst" - takva osoba ostaje izvan carstva.

Tek kada shvatimo, da smo u stvarnosti potpuni siromasi, da ništa ne možemo Bogu dati kako bismo zauzvrat dobili večni život, da ni naša najbolja ljudska nastojanja ne mogu isplatiti dug za greh, tek tada, kada shvatimo da smo u potpunoj potrebi, možemo biti u zajedništvu sa Isusom i primiti blagoslove carstva - "njihovo carstvo nebesko".

Ovo siromaštvo duha, koje u stvari znači potpunu ovisnost o Bogu, ne samo da je bitno za ulazak u hrišćanski život, nego je uslov za svo naše hrišćansko iskustvo. Onog trenutka kada postanemo nezavisni i sami sebi dovoljni, Gospod će nam govori kao onima iz Laodikeje: "Zato što govoriš: bogat sam i obogatio sam se i ništa mi ne treba, a ne znaš da si bedan i kukavan i siromašan i slep i go" (Otk. 3:17).

Razmisli: Jesi li zaista takva osoba da u potpunosti ovisiš o Gospodu, da On zadovolji sve tvoje najdublje potrebe?

II. Oni koji tuguju

Druga karakterna crta koju Gospod želi u nama izgraditi jeste, da žalimo zbog greha: "Blaženi su žalosni..."

Ovo blaženstvo zaista nema ništa zajedničko sa žalošću koju osećamo, na primer, na sahrani ili pri nekoj tragediji. Takva je žalost normalno i prirodno ljudsko osećanje i zajedničko je i vernicima i nevernicima.

Tuga o kojoj je ovde reč, vezana je za carstvo Božije. Tiče se naše lične osetljivosti na greh, ono što vređa Boga, ono što povređuje ili uništava nas same ili druge. Ona je suprotna stavu: "Šta me briga... Šta su zaslužili, to su i dobili... Tako im i treba..." Ne. Ona gleda u uzroke tragedija, i tuguje, jer tu vidi razne grehe koje su do te tragedije doveli: ponos, preljuba, zavist, požude...

Oni koji tuguju jesu poput roditelja koji vodi duhovnu borbu za odlutalo dete, poput hrišćanina na kolenima koji sa Isusom saoseća i plače za izgubljenim dušama.

Osoba koja tuguje nije sebe izolovala od bola, žalosti i povreda. Ona žali zbog svojih propusta, ali isto tako jednako i zbog tuđih. Ako neprestano težimo za ličnim samozadovoljstvom, ne možemo se poistovetiti sa suzama i saosećati sa čovekom koji je u bolu. Oni koji tuguju primiće utehu - pomoć iz Božje ruke. Oni koji nikada ne tuguju, umreće u egocentričnoj praznini.

Razmisli: Jesi li osoba koja istinski tuguje zbog povreda i boli koje je naneo greh i da li i koliko saosećaš sa onima koji pate?

III. Krotki

Treća karakterna crta koju Hrist želi da vidi kod svojih sledbenika jeste "blaga snaga discipline": "Blaženi su krotki..."

Reč krotak nije popularna. Većina ljudi krotkost dovodi u vezu sa blagim, plahim ili slabim. Za svet, takvi su ljudi slabići i gubitnici.

No, originalno značenje reči koju Isus koristi sasvim je drugačije. Reč krotak opisuje divljeg pastuva koji je pripitomljen - njegova je snaga sada pod kontrolom i korisno usmerena. Krotko opisuje uravnoteženu osobu - koja, na primer, niti skuplja novac u čarapi niti ga razbacuje. Dakle, krotkost jeste snaga samokontrole, ali ona u sebi sadrži i blagost - ljubaznost.

Naprimer, kada Isus svoje sledbenike poziva na blagost, zapravo traži da sprovode blagu snagu discipline. Samo takva vrsta ličnosti može "naslediti zemlju", jer samo takav temperament neće sve upropastiti. Krotka osoba zna za samodisciplinu podređenosti i umerenosti.

Razmisli: Želiš li ti postati disciplinovan čovek, uravnotežen i blag? Ili jesi li takav?

IV. Žedni i gladni

Četvrta karakterna crta koju Isus želi videti u nama jeste da budemo "gladni i žedni pravednosti".

Postoje razni stepeni (nivoi) gladi i žeđi. Glad koju mi osećamo za hranom u podne, posle obilnog doručka, poprilično se razlikuje od gladi osobe koja je pre par dana pojela samo malu porciju pirinča. No, Isus ovde govori o još većoj gladi - gladi tako silnoj, da se u momentu mora zadovoljiti, inače nastupa smrt.

Često se naši životni ciljevi tiču stvari koje su oko nas: posedovanje kuće, novog automobila, određenog zvanja, finansijske sigurnosti, ali svaki cilj koji želimo postići, a koji je van nas, može se izgubiti. Moja kuća, auto, posao mogu mi se oduzeti... Takođe, i moja porodica, zdravlje, prijatelji... Kad sve to nestane, šta mi ostaje? Jov se morao suočiti s tim pitanjem. Kad je sve nestalo, ostala je njegova neporočnost. Ono: "ko sam", ne može mi se oduzeti - ono uvek ide sa mnom.

Isus traži od nas da žednimo i gladujemo za onim što nam se ne može oduzeti, onim što je u nama - pravednost. A svaki onaj koji traži i teži da živi po pravednosti - Istini - iskusiće Boga i nasitiće se.

Razmisli: Poseduješ li u svom životu duboku čežnju da iskusiš Boga i da njegova pravednost (Istina) prebiva u tebi?

V. Milosrdni

"Blaženi su milostivi..." Ovo je peti cilj koji Isus postavlja pred nas. To je voljnost da na sebe preuzmemo sramotu drugih, tj. poistovetimo se sa njima.

Becky Pippert je ispričala jednu zgodu crkve u Portlandu (Oregon). Vernici su odlučili da se mole za pomoć Gospoda u zadobijanju studenata sa obližnjeg fakulteta. I jednog je nedeljnog jutra jedan student ušao u dupke punu crkvu. Bos, znojav, dugokos, u šorcu i potkošulji. Sva su mesta bila zauzeta, te on krene napred među sve one pristojno obučene i namirisane divne hrišćane i sedne na pod ispred prvog reda. U vazduhu se osećala napetost i komešanje. Ubrzo, jedan stari vernik ustane i polako krene napred. Napetost je još više porasla u očekivanju, da će ugledni starac ovog neurednog mladića ispratiti napolje. Ali onda se desilo nešto, što je zauvek obeležilo život ove crkve. Uz očitu muku i sporost uzrokovanu godinama i stanjem zglobova, stari se vernik spustio na pod i seo pored mladića. U zajednici nije bilo suvog oka... Poruka je bila shvaćena!

Eto čoveka koji je iskazao milosrđe, koji se poistovetio sa onim koji je drugačiji i koji pati. Milosrdni primaju nazad od Boga ono što daju drugima: milosrđe - milost!

Razmisli: Da li stojiš po strani ili se poistovećuješ sa sramotom i potrebama drugih?

VI. Čista srca

Šesto, sledbenik Isusa Hrista rado prihvata unutrašnje čišćenje: "Blaženi su čisti srcem..."

Čistoću srca je nemoguće postići sopstvenim naporom. Ako želiš čisto srce, drži se prvih pet blaženstava: budi osoba u potrebi, tuguj zbog greha. Vežbaj blagu snagu discipline, žedni za Bogom, uzmi na sebe sramotu drugih - i onda gledaj kako Bog za uzvrat čisti tvoje srce.

Svako srce ponekad treba biti očišćeno od: gorčine, besa, ponosa, požude, depresije... Kada takav sadržaj ispuni naše srce, ne možemo više videti Boga. Zato je Sveti Duh u našim srcima poput suzne žlezde u oku. Prljavština uđe u oko, ali je suzna žlezda preplavi tečnošću i ispere nečistoću napolje. Zasigurno, svi mi dok hodamo prašnjavim putem života, pokupimo na sebe razno-razne prljavštine, ali sve dok smo osetljivi na podsticaj Duha Svetoga, krv Hristova će sprati svaki greh i nečistoću.

Razmisli: Jesi li osoba koja dozvoljava Bogu da je opere iznutra ili si toliko zaprljan da ne možeš više videti Boga?

VII. Mirotvorci

Sedma odlika koju Gospod želi na nama jeste da budemo mirotvorci: "Blaženi su mirotvorci..."

Voleti mir i stvarati mir su dva različita pojma. Prvo stanje je pasivno a drugo aktivno. Graditi mir znači ustati iz svojih udobnih fotelja i uključiti se aktivno "u igru", po cenu i vlastite žrtve.

Graditi mir znači pomoći da dođe do izmirenja između dve stranke. Isusov prvi zadatak kao mirotvorca jeste da prekine neprijateljstvo između nas i Boga Oca. Slediti Isusa mirotvorca znači svedočiti nevernicima, biti Hristov poslanik - ambasador pomirenja. Na taj način se poistovećujemo sa Sinom Božjim.

Kada se ljudi pomire sa Bogom, lakše nalaze mir između sebe. To je jedini efikasan način da se okonča krug mržnje i osvete, neprijateljstvo između muža i žene, roditelja i deteta, brata i sestre, prijatelja i prijatelja, neprijatelja i neprijatelja...

Razmisli: Jesi li poznat kao osoba koja pomaže pomiriti poremećene odnose, osoba kojoj je stalo da se nevernici pomire sa Bogom - osoba koja veruje da je to jedini put ka istinskom miru?

VIII. Progonjeni

Poslednja karakterna crta koju Isus navodi jeste da naučimo "nositi svoj krst": "Blaženi ste kad vas nagrde i usprogone i nabede svakim zlom lažući mene radi..."

Odanost prethodnim blaženstvima ne stvara "ljigave mlakonje". Naprotiv, posedovanje nabrojanih odlika ukazuje da naš život oblikuje Bog, a ne okolina i okolnosti. Potrebno je mnogo hrabrosti, da bi se bilo drugačiji od "standarda" koji propisuje ovaj svet.

Suobličavanje sa Isusom (a sva su blaženstva osnovne karakteristike Hristovog života, tj. ličnosti) može nam doneti prezir drugih, pa čak i progonstvo. Razlog tome je što ljudi ne vole da im se govori o njihovim gresima, ne vole da im bilo ko uznemirava savest i zato će uvek nastojati da takve odbace ili ućutkaju.

Odbacivanje, što ga Isus pominje ne mora uvek biti fizičko progonstvo, već može biti i prefinjenije, lukavije, poput onoga u Atini, gde je poruka o Isusu naišla na pompu, umesto na batine i kamenje (Dela 17). Dakle, može to biti i tapšanje po leđima, ali bez toga da se prizna ili prihvati Onaj koji uzrokuje našu različitost i "dobrotu".

Isus zahteva, da naš odgovor na odbacivanje bude radost, jer je to znak da nam je više stalo do Njegovog priznanja, negoli do mišljenja ljudi. Kraljevstvo nebesko pripada onima koji svoju vernost Bogu i time dokazuju, i voljno plaćaju.

Razmisli: Da li ti je više stalo do onoga šta Bog misli o tvom ponašanju ili ti je važnije mišljenje ljudi?

Zaključak

Isus želi da u nama izgradi ovih osam karakternih crta. Ako ovako nastojimo živeti, bićemo "blaženi" - blagosloveni. Šta znači biti blagoslovljen?

Reč blagoslov nalazimo pedeset i pet puta u Novom zavetu, ali se ona nikada ne odnosi na materijalno blagostanje. Uvek je opisuju dva vida stanja: (1) Kada nas Bog bezuslovno prihvata i priznaje za svoje - imamo Božju naklonost, i (2) kada se odnosi na radost i mir našeg unutrašnjeg bića, što proizlazi iz takvog Božjeg prihvatanja.

Reč "blagoslov" opisuje stanje koje ni jedna spoljašnja sila ne može taknuti. To je unutrašnje dobro, iskustvo Božjeg prihvaćanja i duboke radosti koja proizlazi iz bliskosti sa Njime.

Osoba koja živi "blaženstva" postaće so zemlji i svetlo svetu, pravi Isusov svedok, jer u sebi nosi istinske karakterne crte svoga Gospoda. Takav hrišćanin zbog svoje različitosti, na ljude oko sebe vršiće veoma veliki uticaj.

Danas, kada bi mi ozbiljno primenili Božju Reč i odlučili da budemo i postanemo ono što Bog želi, dali bi najbolji mogući doprinos ovom pokvarenom i mračnom svetu - bili bi mu prava so i pravo svetlo!

Izvor: Radost 3/89.

^vrh

KAKO PREPOZNATI

ZDRAVU CRKVU (1. deo)

- Ričard De Han

I. Zdrava crkva mora da bude doktrinalno ispravna

U današnjem svetu, većina nevernika je zbunjena ogromnim brojem religija. Pripadnici svake verske grupe govore da su u pravu i zbog toga nastoje da i ostale ljude pridobiju i usklade svom načinu razmišljanja. Da bi stvar postala još gora, u samom hrišćanstvu postoji veoma široko razilaženje mišljenja i brojne podele.

Mnogo ljudi je toliko zbunjeno koji put je istinit, da na kraju uopšte i ne odluče da naprave izbor. Čak su i mnogi vernici često nesigurni koja crkva uči istinu, te je zbog toga i dostojna njihove podrške. Upravo zbog toga želim da vam ovde ukažem kako da prepoznate zdravu crkvu.

Dozvolite mi da počnem sa činjenicom da nikada nećete pronaći savršenu crkvu. Praktično nema nikakve šanse da pronađete crkvu u kojoj ćete se potpuno složiti sa svim njenim učenjem po pitanju verovanja i prakse. Zbog toga mi dopustite da vam ukažem na nekoliko osnovnih elemenata koji će vam pomoći da sagledate da li je određena crkva zaista zdrava crkva. Ukoliko ti elementi postoje, možete da se identifikujete s takvom crkvom, radite u njoj i požrtvovano i s radošću služite Gospodu u njoj. Međutim, ukoliko ovi osnovni elementi ne postoje, ili su pogrešni, budite oprezni! Budite izuzetno pažljivi da ne pomažete i podržavate bilo koju grupu, koja odbija zdravo učenje i nauku Božije Reči.

Postavlja se pitanje kako možemo da prepoznamo zdravu crkvu? Na ovo pitanje ćemo najpre početi da odgovaramo tako što ćemo da proučimo stvari vezane za verovanje crkve: da li je njena doktrina zasnovana na Svetom pismu, da li ima čiste i jasne temelje vere, ili možda radi po filozofiji "nešto se dešava"...

Reći ću vam nešto, ali to je upravo slučaj u nekim crkvama. Da bih vam bolje predstavio na šta mislim, dopustite mi da citiram deo članka koji je nedavno objavljen u jednim novinama:

"...Bivši profesor teologije, koji je izjavio da ne veruje da je Isus doslovno ustao iz groba, dobio je mesto vodećeg propovednika u crkvi. 'Jedan od poznatih sveštenika naše crkve...' napisao je reporter posle rukopolaganja profesora za sveštenika 'je onaj koji je uvek pokazivao drugačije mišljenje od ostalih'. Njegovo uvođenje u svešteničku službu je izazvalo jednu od najvećih diskusija protekle decenije. Novi sveštenik je izrazio mišljenje da glavni elementi hrišćanskog verovanja, kao što su Isusovo rođenje od device ili Njegovo vaskrsenje, više predstavljaju simboliku nego bukvalnu istinu!? On je takođe rekao: "Ako ja verujem da je Isus u isto vreme bio i Bog i čovek, vi niste dužni da verujete isto tako"... "

Nema sumnje da su ovi teolozi mislili da je preporučljivo imati široke načine mišljenja, ali njihovo verovanje je pogrešno. Smrtno pogrešno, ukoliko smatraju da je svejedno, šta se veruje o nekim temeljnim biblijskim istinama. Od izuzetne važnosti je šta verujemo u vezi sa osobom Isusa Hrista, Njegovog slavnog dela pomirenja i ostalih učenja Svetog pisma. Dakle, dobro obratite pažnju na sve ove, vrlo značajne, stvari i uporedite ih sa stanjem crkve koju posećujete ili imate nameru da joj se priključite.

Da bi znali kako da prepoznamo zdravu crkvu, polazna tačka će nam biti proučavanje stvari u koje zdrava crkva veruje! Da li je crkva pouzdana u svojoj nauci?

Zdrava crkva je ispravna u ovim oblastima:

1. Bibliologija - Verovanja o Bibliji.

2. Teologija - Verovanja o Bogu.

3. Hristologija - Verovanja o Hristu.

4. Soteriologija - Verovanja o spasenju.

5. Pneumatologija - Verovanja o Svetom Duhu.

6. Eklesiologija - Verovanja o crkvi.

7. Eshatologija - Verovanja o poslednjim događajima.

1. Bibliologija - Verovanja o Bibliji.

Crkva je zdrava ukoliko su na prvom mestu ispravna njena verovanja o Svetom pismu, Bibliji. Crkva koja ima ispravno verovanje uči da je Biblija nadahnuta Reč živoga Boga. Bog je govorio! Nije nas ostavio da se bespomoćno mučimo u slepom traženju istine. Bog nam je dao Sveto pismo, nepogrešivo otkrivenje koje je dato čoveku.

"Sve je pismo od Boga dano, i korisno za učenje, za karanje, za popravljanje, za poučavanje u pravdi, da bude savršen čovek Božij, za svako dobro delo pripravljen" (2.Tim. 3,16.17).

Izraz "od Boga dano" na grčkom jeziku znači "Bogom nadahnuto" ili "bogonadahnuto". Dakle, može se reći da je celo Pismo od Boga nadahnuto. Dok su ljudi kao autori pisali biblijske rukopise, sam Gospod ih je nadahnuo i otkrivao svoju poruku preko njih.

Da! Mi verujemo da je "sve pismo od Boga dano". U suštini, verujemo da je Bog doslovno i potpuno nadahnuo čitavo Sveto pismo. Ali, šta to znači?

Kada govorimo o doslovnom nadahnuću, smatramo da je Sveti Duh vodio autore Svetog pisma toliko precizno i tačno, da su čak i njihove reči bile pod Njegovom kontrolom. Oni su u tolikoj meri bili predani Njegovom vođstvu, da u toku pisanja nisu načinili nijednu grešku. Ovo nam dokazuje da je Biblija 100% istinita, do najsitnijih detalja!

Kada kažemo da verujemo u potpunuo nadahnuće Svetog pisma, onda smatramo da je svih 66 knjiga podjednako nadahnuto ili inspirisano. Reč "doslovno" dolazi od latinske reči koja znači "puno, potpuno". Kada dokazujemo naše verovanje u "doslovno" nadahnuće, mi objavljujemo da je cela Biblija (od Knjige Postanja ili Prve knjige Mojsijeve do Otkrivenja) inspirisana od Boga!

Jednu od najboljih definicija nadahnuća koju sam ikada čuo je dao grčki naučnik Gausen: "Nadahnuće je neobjašnjiva sila koju je božanski Duh unapred davao autorima Svetog pisma, da bi ih vodio, čak i u izboru reči koje su zapisivali, da bi ih sačuvao i od najmanje greške ili propusta".

Jedan od najvažnijih pokazatelja zdrave crkve je njeno verovanje da je Biblija nepogrešivo nadahnuta Reč živoga Boga!

2. Teologija - Verovanja o Bogu.

Druga stvar pomoću koje prepoznajemo zdravu crkvu jeste proučavanje njene teologije, odnosno njenih verovanja o Bogu. Nemoguće je da crkva ima ispravnu doktrinu, ispravnu nauku, ako na ispravan način ne prihvata sve što Sveto pismo govori o Bogu.

Prva Jovanova poslanica 1,5 nam kaže: "Bog je videlo". Ovo je dokaz Njegove apsolutne svetosti. Stih: "Bog je ljubav" (1.Jov. 4,8) objašnjava zašto je Bog dao sebe, radi dobra svojeg stvorenja. Objava data u Poslanici Jevrejima 12,29 - "Jer je Bog naš oganj koji spaljuje", predstavlja Boga kao osobu koja kažnjava one koji čine zlo. Nijedno učenje o Bogu ne može da se nazove biblijsko ukoliko ne priznaje Njegovu svetost u istoj meri kao i Njegovu ljubav. Mora se znati Njegova mržnja prema grehu i osuda svakog zla, isto kao i Njegovo zadovoljstvo u pravdi. Propovednik koji govori o Božijoj ljubavi bez ikakvog spominjanja Božijeg gneva prema grehu, ne propoveda celu istinu.

Biblija takođe uči svoje čitaoce da je Bog jedan! On je bez rivala i konkurenta. Ne postoji drugi bog sličan Njemu. Iako je Bog jedan, mi prepoznajemo činjenicu da je On trojedini Bog: Otac, Sin i Duh Sveti - tri odvojene osobe u jednom Bogu! Otac je Bog. Sin je Bog. Sveti Duh je Bog. Ali, svaki od tri člana Trojstva je osoba! Oni su oduvek postojali i jednaki su u snazi. Iako tako, oni su ujedinjeni, a u suštini oni ipak nisu tri Boga, nego jedan!

3. Hristologija - Verovanja o Hristu.

Treći ključ pomoću kojeg prepoznajemo zdravu crkvu jesu njena verovanja o Isusu Hristu. Vrlo važno pitanje kojim možemo da prepoznamo da li određena crkvu zaslužuje našu odanost i podršku je šta ona uči o Gospodu Isusu Hristu. Tu pre svega mislim na verovanja koja su vezana za božanstvo i ljudsku prirodu Isusa Hrista.

Sveto pismo uči da je Isus Hristos potpuno čovek i potpuno Bog. Hristovo božanstvo na primer je eksplicitno izraženo u 1. stihu Jovanovog Evanđelja: "U početku beše Reč, i Reč beše u Boga, i Bog beše Reč". Gospod Isus je objavio svoje božanstvo. On je rekao: "Ja sam pre nego se i Avram rodio" (Jovan 8,58).

Ali, Isus nije samo Bog. On je takođe čovek. Dokaz da je naš Gospod u isto vreme bio i Bog i čovek nalazi se u Poslanici Filipljanima 2,5-8. On je rođen od device Marije. Za vreme svog zemaljskog putovanja kao čovek, On je često postajao umoran, bio je gladan, fizički je patio... ali neverovatno, On je zaista u isto vreme bio Bog! Misterija? Da, ali istina koju prihvatamo verom. Ako se crkva odriče Hristovog apsolutnog božanstva i njegove ljudske prirode, ona ne govori istinu o Njemu i nije vredna našeg poverenja.

Crkva koja je ispravna u hristologiji takođe veruje da je Isusa rodila devica. Ona uči da je Marija bila devica kada je Isus bio rođen. Kada je anđeo unapred objavio Mariji da će roditi sina, ona je odgovorila: "Kako će to biti kada ja ne znam za muža?" (Luka 1,31-34). Tada joj je anđeo rekao: "Duh Sveti doći će na tebe, i sila Najvišeg oseniće te; zato i ono što će se roditi biće sveto, i nazvaće se Sin Božiji" (stih 35).

Svestan sam da će mnogi teolozi reći da je Isusovo rođenje od device od male važnosti u hrišćanskoj teologiji. Ali, ja se ne slažem! Odbiti jasnu činjenicu da je Isus rođen od device uključuje ne samo kontradiktornost Božije reči, već i odricanje Njegovog božanstva i bezgrešnosti.

Kada propovednik kaže da Isus nije rođen od device, on shodno tome objavljuje da je Hristos bio samo jedno obično ljudsko biće. Ali, Sveto pismo govori da je večno postojeća druga osoba Svetog Trojstva rođena od zemaljske majke. Bog Duh Sveti je natprirodno usadio taj život u nju. Kada je Isus bio začet, Večna Reč je započela novu vrstu postojanja. Isus je ušao u Marijino telo i dopustio sebi da bude rođen kao mala i bespomoćna beba. Međutim, On je to uradio bez pokoravanja svom božanstvu. Takvo čudo se nikada ne bi moglo desiti putem uobičajenog, ljudskog načina razmnožavanja. Zato je učenje o Hristovom rođenju od device - neophodno da bi se shvatio pojam Njegovog božanstva.

Rođenje Gospoda Isusa Hrista od device je, takođe, neophodno zbog Njegove bezgrešne prirode. Da je Isus začet prirodnim putem, nasledivši grešnu ljudsku prirodu, On nikada ne bi mogao da bude naš Spasitelj. Svako rođeno ljudsko biće (osim Isusa Hrista) dolazi u ovaj svet kao grešnik. Svi mi nasleđujemo grešnu prirodu svojih roditelja. Naši roditelji su je nasledili od svojih roditelja, i tako sve do Adama. Svako ljudsko stvorenje koje je rođeno na ovom svetu posle pada u greh je iskvareno i grešno zahvaljujući svom srodstvu sa Adamom. Svi mi dolazimo u ovaj svet kao članovi grešne i pale vrste.

Dakle, da je Gospod Isus začet prirodnim putem, On bi nasledio grešnu Adamovu prirodu. On sam bi bio grešnik, i kao takav ne bi bio kvalifikovan za našeg Spasitelja. Ali, Sveto pismo opisuje Gospoda Isusa Hrista kao potpuno bezgrešno biće. Apostol Petar Ga opisuje kao "prečisto i bezazleno jagnje" (1. Pet. 1,19). Pavle dokazuje Hristovu bezgrešnost kada piše da Bog "onoga koji ne znadijaše greha nas radi učini grehom, da mi budemo pravda Božija u njemu" (2. Kor. 5,21). Da bi poneo naše grehe, Isus je morao da bude bezgrešan, a rođenje od device je upravo to i omogućilo.

Crkva koja je ispravna u ovom pogledu hristologije takođe veruje u Hristovu iskupljujuću smrt. Ona uči da je Isus, jedini čovek bez greha, umro na krstu za grešnike. Da, On je umro umesto nas! Prema Poslanici Rimljanima 4,25 Isus Hristos "se predade za grehe naše". 1. Petrova poslanica 2,24 nam govori da je Isus "sam izneo naše grehe na telu svojemu na drvo, da za grehe umremo, i za pravdu živimo". Isus je umro za nas! Zauzeo je naše mesto na krstu i zbog toga kažemo da verujemo u Njegovu iskupljujuću smrt.

Ne smemo da smetnemo s uma da zdrava crkva mora da bude ispravna i u ovom pogledu hristologije! Dakle, još jedan način za prepoznavanje crkve koja je dostojna da budemo u njoj i budemo zajedničari s vernicima koji je čine, jeste istraživanje njenog učenja o Hristu:

Da li se veruje u Njegovo božanstvo? U njegovu ljudsku prirodu? U Njegovo rođenje od device? U Njegov bezgrešan život? U Njegovu smrt? U Njegovo vaskrsenje? U Njegov lični ponovni dolazak?

Ove istine pravog hrišćanstva su od suštinske važnosti, i svako ko ih se odriče zaista ne može biti ni nazvan imenom hrišćanin!

Nastavak u sledećem broju.

Prevod sa engleskog: Milenko Isakov.

^vrh

DŽON VESLI

- James C. Hefley

Džon Vesli (John Wesley, 1703 - 1791) je bio propovednikov sin. U sedamnaestoj godini zvali su ga "vrlo niskim mladićem". Za svojih osamdeset osam godina nikad nije prerastao svojih 160 cm, niti je bio teži više od 55 kilograma.

Pa ipak, taj je mali čovek, sa čupercima belih pramenova kose uredno razdeljenim iznad jasnih smeđih očiju, bio duhovni div koji je spasio Englesku od moralnog kolapsa. Iz naprezanja njegovih duhovnih mišića proizašla je eksplozivna energija probuđenja koja je vaspitala metodizam. Živeći od 1703. do 1791. on je u svojoj domovini bio, i što se vremena i što se uticaja tiče, čovek veka.

Na konju je prejahao četiri stotine hiljada kilometara, održao 42.000 propovedi i napisao 233 knjige. Kad su mu bile 74 godine, svog je zapenjenog konja terao je 250 kilometara za samo 48 sati. U 84. godini prevalio je 380 kilometara za 80 sati.

Taj čovek koji je odnegovao metodizam, odrastao je i sam u izvanrednom domu. Njegov otac Samuel bio je siromašan, ali učen propovednik u Epvorthu (Epworthu) u Engleskoj. Autor je nekoliko knjiga. Majka Suzana (Susannah) bila je klasična i lingvistička naučnica, koja je uspela naći vremena da rodi devetnaestoro dece u toku dvadeset i jedne godine.

Disciplina - to je reč kojom se može opisati kućna škola Suzane Vesli. Za Džona i ostale to je značilo tri sata učenja ujutro i popodne svakog dana. U petoj godini počeo je da čita Knjigu postanka, a zatim je brzo napredovao u grčkom, latinskom, hebrejskom, matematici i istoriji.

Jelo, piće i vreme spavanja u 8 sati dolazili su tačno kao i dnevne vežbe. Svaka aktivnost je imala svoje mesto, a za dete koje je mislio drugačije, Suzana je imala pri ruci šibu. Džonov kasniji život pokazuje, da se nikad nije mogao oteti snazi discipline koju je u njega usadila majka - Suzana Vesli.

Džon je jedva navršio šest godina kad se pokazao još jedan nagoveštaj njegove budućnosti. Noću, 7. februara 1709. godine, plamena je stihija besnela parohijskim dvorom. Suzana i Samuel Vesli su izveli svoj podmladak napolje i stali da prebroje, da li ko od dece fali.

"Jao, još je Džon u gorućoj kući!", otkrili su.

Kad se Džonova glava neočekivano promolila na tavanskom prozoru, njegov je otac pojurio prema vatri, ali se morao povući pred vrućinom i dimom.

"Popni mi se na ramena, čoveče", viknuo je neko od prisutnih. U tren oka tri su čoveka napravila žive merdevine i najviši je izvukao dečaka sa tavana, trenutak pre nego što se krov srušio. Kasnije će Džon Vesli o sebi govorio kao o "iz vatre spašenoj osobi."

U junu 1720. Džon Vesli se upisao kao student na Oksford (Oxford). Bio je nadprosečan student i umereno religiozan. Kada je 1724. diplomirao, još je uvek bio neodlučan za koji da se poziv opredeli. "Žarko se molim da se zarediš i postaneš očev pomoćnik", pisala mu je mati. U isto vreme kad je prispelo majčino pismo, Džon je čitao knjige koje su ga vodile prema svešteničkom pozivu. Možda je najuticajniju od njih napisao neki ekscentrični lekar; naslov joj je bio: "Zdravlje i dug život". "Uzdržavanje je preko potrebno", savetovao je doktor. "Dobar tonik za zdravlje predstavlja jutarnji hladan tuš, za kojim treba da sledi jahanje ili šetnja." Doktor je takođe savetovao i rano ustajanje. Džon je svoj budilnik podesio na četiri sata ujutro, "gde je, milošću Božjom", izjavio je šezdesetak godina kasnije, "ostao zauvek."

Kad je Džon svojoj majci govorio o svojim novim sklonostima, ona ga je savetovala: "Ispitaj ozbiljno sam sebe. Uveri se imaš li razborito uzdanje u spasenje kroz Isusa Hrista."

Džon je poslušao njezin savet i još ga produbio. Napravio je nedeljni raspored, u koji je uključio dva sata dnevno za "verska razmišljanja." "Lenjost i ja smo se rastali", pisao je majci, "i nikad se više nisu sastajali", dodao je potajno jedan od biografa.

Izabran je za člana Linkolnovog koledža, za nastavnika grčkog i razrednog ispitivača. Međutim, upravo ga je i njegov bolešljivi otac pozvao da mu pomogne. Džon je napustio Oksford da bi tri kratke godine sticao pastoralna iskustva, koja će mu kasnije biti od velike koristi.

Kad se Džon opet vratio u Oksford, njegov brat Čarls (Charles) vodio je grupu puritanaca koji su svesrdno težili za dubokom pobožnošću. Džon se uključio i postao predvodnik grupe koju su zlonamernici podrugljivo nazivali "Sveti klub", "Biblijski moljci", "Biblijski bogomoljci" i "Metodisti". Kasnije je u svojem Engleskom rečniku Džon definisao reč "metodista" kao onoga "koji živi prema metodama izloženim u Bibliji."

"Sveti klub" je odredio dva dana u nedelji za post i molitvu. Sastavili su podrobnu listu pravila za upravljanje svojom pobožnošću. Trojica članova ove grupe, Džon i Čarls Vesli, i Džordž Vitfild (George Whitefield), postaće kasnije svetski poznati.

Smrt je zakucala na vrata epvorthskog parohijskog dvora, i Veslijevi su sinovi pozvani k očevoj postelji. "Sine, unutarnje svedočanstvo je najsnažniji dokaz hrišćanstva", šapnuo je otac Džonu pre smrti.

Džon je sredio očeve stvari i odjahao u London da kraljici Karolini predstavi najnoviji komentar Veslija starijeg. Dok je tamo boravio, čuo je da se traži propovednik "koji će evangelizirati Indijance u novoj koloniji generala Oglethorpea u Džordžiji."

Sa Čarlsom, kao svojim pomoćnikom, otplovio je 14. oktobra 1735. godine u Ameriku. "Moj glavni motiv odlaska jeste nada da ću spasiti i vlastitu dušu", napisao je četiri dana ranije.

Na okeanu uhvatila ih je divlja oluja. Dok se brod ludo ljuljao, grupa Moravljana (Moravska braća), koju Džon opisuje kao "težak i tupoglav svet", je svo to vreme spokojno pevala psalme. Vodeni se zid prelivao preko palube, pocepao veliko jedro i prodro u prostorije za ljude. Englezi su vrištali, dok su Moravljani nastavljali sa pevanjem psalama.

"Zar se niste bojali za živote?" - upitao ih je Džon kad se more stišalo.

"Ne", odgovorio je jedan pobožni čovek. "Ne bojimo se smrti."

Narednog je dana moravljanski pastor Spangenberg snažno podstakao Džonov um na razmišljanje.

"Poznaješ li ti Isusa Hrista, moj prijatelju Vesli?", upitao ga je.

"Znam da je on Spasitelj sveta", blago je odgovorio Džon.

"To je sasvim tačno, ali jesi li siguran da je On spasio i tebe lično?"

Džon je promucao nešto kao "Nadam se", ali nikad nije zaboravio oštroumno Moravljaninovo pitanje.

Pustolovine u Džordžiji nisu počele dobro. Njegov trenutni uspeh osujetila je jedna nesretna ljubav. Osećajući da nije uspeo, vratio se u Englesku pre nego što su istekle dve godine od polaska.

"Išao sam u Ameriku da obratim Indijance, ali ko li će obratiti mene?", jadikovao je u svom dnevniku. "Moja je vera tako jadna..."

U Engleskoj su Džon i Čarls Vesli sklopili prijateljstvo sa Peterom Bohlerom, moravljanskim misionarem.

"Na čemu temeljiš svoju nadu da ćeš biti spasen?" - upitao je jednog dana Moravljanin Čarlsa.

"Na tome što sam uložio sve svoje sile da služim Bogu", odvratio je spremno Čarls. Bohler nije ništa rekao, samo je žalosno klimnuo glavom.

Nakon nekoliko dana Džon je doznao da se Čarls ozbiljno razboleo i požurio je da ga obiđe. "U Oksfordu sam uz svog brata našao i Petera Bohlera", zabeležio je. "On me jasno uverio u moje vlastito pomanjkanje vere..."

Moravljanin je toliko uznemirio Džona, da je ovaj pomišljao da napusti propovedanje. "Propovedaj veru sve dok je i sam ne zadobiješ", savetovao mu je Bohler.

Dva dana kasnije, jednom je osuđenom zatvoreniku ponudio spasenje verom i dobio ohrabrujući odgovor. "Sad sam posve spreman da umrem", svedočio je usuđenik. "Hrist je uklonio sve moje grehe."

Nakon nekoliko dana, posle čitanja Luterovih komentara Poslanice Galatima, Čarls je potpuno uzverovao, zadobio je sigurnost spasenja.

Džon je nastavio sa opiranjem, ali bližilo se i njegovo vreme. U sredu, 24. maja 1738. godine, otvorio je Bibliju i pročitao: "Ti nisi daleko od Božjega kraljevstva..."

Te je večeri posetio skupštinu evanđeoskih hrišćana. Dok je slušao Luterov uvod u Poslanicu Rimljanima osetio je, kako mu se srce "čudno zagreva, utopljava." "Osetio sam da se oslanjam samo na Hrista radi svog spasenja", zapisao je kasnije.

Osamdeset dana kasnije održao je svoju glasovitu propoved "Milošću ste spašeni kroz veru". Propoved je izrekao na univerzitetu u Oksfordu, i najavila dolazeće veslijansko probuđenje.

Prvog leta nakon svog obraćenja posetio je vođu moravljanske misije, grofa Zinzendorfa. "Budi jednostavan, moj brate", glasio je jasan Nemčev savet Džonu. Kasnije mu je savetovao da uspostavi hrišćansko društvo slično ostalim moravljanskim grupama u Londonu. Džonovo se srce zarazilo žarom probuđenja. Hvatao je svaku priliku da propoveda jednostavnu poruku spasenja. To je donelo mnogo obraćenika, ali i zamerke drugih sveštenika. Krajem 1738. samo su tri ili četiri crkve u celom Londonu bile otvorene da mu otvore vrata.

Džon se povukao u Feter Lejn (Fetter Lane) a društvo koje je utemeljio po uputstvima Moravljana je u novogodišnjoj noći 1738/39. održalo noćni molitveni sastanak. Izvještavajući o službi, Vesli je napisao: "Oko 3 sata ujutro sila Božja se moćno spustila na sve nas. Mnogi su se smejali od sreće, a drugi su padali na kolena. Jednoglasno smo uzvikivali: "Slavimo te Bože!"

Pokazalo se da je taj molitveni sastanak bio Veslijev početak rada koji će zahvatiti ceo svet. 2. aprila 1739. Džon Vesli se pridružio Vitfildu u propovedanju na otvorenom. Njegova prva propoved temeljila se na tekstu "Duh Božji je u meni."

U Bristolu je poznati biskup Butler pozvao Veslija na teološku raspravu. "Ti i Vitfild ste obični šarlatani", optuživao ih je. Kako je rasprava postajala sve užarenija, Vesli je mirno upitao: "Pa dobro, šta mi to vi savetujete da uradim?"

"Preporučujem ti da smesta napustiš moju biskupiju", zagrmeo je biskup. Vesli je mirno uzvratio: "Moj je posao, da na ovom svetu činim dobro što više mogu. Ja sam propovednik Opšte Crkve. Trema li da slušam Boga ili smrtnog čoveka?"

Samuel Vesli, stariji Džonov brat, se takođe zgranuo nad Džonovim javnim propovedanjem, koje on vršio po pijacama, poljima ili trgovima. Ovako mu je Džon odgovorio: "Bog mi naređuje da podučim neupućene, popravim zle, podržim pobožne. Čovek mi zabranjuje da to radim u ovoj ili onoj parohiji, ali ja celi svet smatram svojom parohijom."

Kad su Džon i Čarls počeli deliti sakramente u nekoj školskoj zgradi, a ne u crkvi, još više svešteničkih anatema (proklinjanja) je zapljuštalo po njima. Pozvali su ih pred biskupe u London, ali strogi ukori nisu mogli zaustaviti veslijansko probuđenje koje se širilo već celom zemljom.

Džon je posetio Epvort (Epworth), staru parohiju svoga oca i svoje rodno mesto. Ponudio je svešteniku, gospodinu Romleju (Romley) svoju pomoć, ali ga je ovaj odbio. Usprkos tome sakupila se svetina koja je očekivala Džonovu propoved. Umesto toga čuli su sveštenikovu propoved usmerenu protiv verskog oduševljenja. Kad je gomila izlazila iz crkve, saopšteno joj je da će Džon Vesli govoriti u 6 popodne u crkvenom dvorištu.

Za tu je službu Džon iskoristio očev nadgrobni spomenik kao postolje, da bi ljudi mogli da ga vide. Na navaljivanje naroda, i u narednih šest večeri se penjao na grob i propovedao. Posle završene propovedi njegov su glas zaglušivali uzvici onih koji su vapili za spasenjem Božijim. "Duboko sam uveren", tvrdio je kasnije, "da sam učinio daleko više dobra propovedajući samo tri dana sa očeva groba, nego što sam tri godine propovedao sa njegove propovedaonice." Počeo je jaz između Džona Veslija i tradicionalne državne crkve.

U jesen 1739. hladno je vreme primoralo propovednika da govori u jednoj napuštenoj londonskoj livnici. Posle je ta stara zgrada otkupljena i postala je upravom pokreta probuđenja.

Kako se broj njegovih sledbenika povećao, Džon je pokazao velik smisao za organizaciju pokreta. Razbio je velika društva u manje radne jedinice poznate pod imenom "razredi". Svaki je razred imao svog "vođu", koji je bio lično odgovoran Vesliju. Tada je počeo da raspoređuje propovednike "laike", kao svoje pomoćnike nalažući im da idu "na puteve i u polja" i da propovedaju evanđelje narodu.

Kako je rasla Veslijeva popularnost, tako je rastao i gnev njegovih neprijatelja. Kako su mase - i to po dvadeset hiljada - dolazile da slušaju njegovo propovedanje, tako se tu okupljala i opozicija. Gađali su ga kamenjem i jajima. Jednom su ga gurnuli sa visokog zida. Kad je kod vlasti zamolio za zaštitu, hladno su mu rekli: "Vi metodisti ste odgovorni za nemire i morate pojesti ono što ste sami zakuvali."

Jednom dok je bio u svom domu, rulja je stala udarati po njegovim vratima zahtevajući: "Napolje sa sveštenikom!" Džon im je odvratio tako, što je pozvao nekolicinu vođa unutra. Ponudio im da sednu, mirno ih je zapitao: "Šta ste to želeli?"

"Hajde sa nama pred sud! Da ti sudimo!", viknuo je jedan.

"Odmah", odvratio je Džon mirno.

Propovednik je otišao okružen razno-raznim ološem na sud. Iz rulje su se čuli razni povici, oni protiv njega ali i oni za njega: "Taj je čovek pošten gospodin. Daćemo za njega i svoj život."

Na sudu je sudija otvoreno upitao tužitelje: "Šta imate protiv Džona Veslija?"

Nastao je tajac, a onda je jedan čovek oklevajući progovorio: "Govoreći pravo, gospodine, sve zlo koje kod njega nalazim sastoji se u tome što on propoveda bolje od naših sveštenika."

"On pridobija ljude da ustaju u pet sati, da se mole i pevaju psalme", dodao je drugi.

"Bolje idite kućama i smirite se", glasila je odluka suda.

Neka druga rulja presrela je Džona i njegove nove prijatelje. Propovednika su surovo izudarali po licu. Krv mu je tekla iz rana dok su ga jurili i vukli gradom. Ispred gradonačelnikove kuće Džon se oslobodio, ali mu nije pružio zaklon.

"Ubijte ga", urlala je masa dok se teturao omamljen od gubitka krvi. Tada se Džon počeo moliti što je mogao jačim glasom. Neki snažni čovek smelo mu pristupi i reče: "Gospodine, braniću vas svojim životom. Sledite me izvešću vas na sigurno."

Umesto da ih obeshrabre, metodistima su progoni samo povećali popularnost. Gde god bi Džon propovedao, bio je osiguran velik broj slušalaca, pa makar to bilo i u pet ujutro.

Na konju i pešice jurio je ubitačnom brzinom, studirajući i pripremajući propovedi u toku putovanja - u sedlu. Dostigao je neverovatan prosek od 800 propovedi godišnje!

Proputovao je celu Irsku, Škotsku i Vels i svuda postizavao uspeh. Njegovi protivnici nisu mogli nadvladati njegovu hrabrost i vatreno propovedanje.

Džon je istrajavao na uspostavljanju što praktičnije organizacije i na metodima svog rada. Nastavio je sa imenovanjem laičkih propovednika i uspostavljanjem sve većeg broja društava i razreda. Do njegove smrti bilo je više od 130.000 učlanjenih u društva; u šta nisu uračunati oni u Americi.

Prijatelji i neprijatelji podjednako su se divili njegovoj strogoj disciplini. Čak ni nesretna ženidba, tj. loš brak, nije uspeo da probije njegov duhovni oklop. Njegova izdržljivost i istrajnost je bila čudesna. U osamdesetoj je godini beIežio: "Osećam se u istoj formi kao kad mi je bilo dvadeset i pet godina. To pripisujem: 1) sili Božjoj koja me osposobila za Njegov poziv, 2) svojim putovanjima koja premašuju 6.500 kilometara godišnje, 3) sposobnosti da spavam i noću i danju, 4) ustajanje u određeno vreme, 5) neprekidnom propovedanju i 6) mirnom temperamentu. Ni zbog čega se nisam uzrujavao ili brinuo."

U dobu od 87 još je uvek bio vidljiv pobednički smešak na njegovom izboranom licu. Ipak je priznao: "Sad sam starac. Oči su mi mutne. Desna ruka drhti. Ali...", dodao je, "slava Bogu, nisam zanemario svoj posao. Još uvek mogu propovedati i pisati."

Dana 22. februara 1791. nesavladivi stari vojnik Hristovog krsta održao je svoju poslednju propoved, u svojoj crkvi Siti Roud Čapel (City Road Chapel). "Tražite Gospoda dok ga se može naći", bila mu je tema. Bila je to i srž njegove dugoročne službe.

Nakon toga postepeno je sve više slabio. Krajem meseca bio je prikovan za krevet, uzeo je pero, ali nije mogao da piše. "Pisaću umesto vas, gospodine", ponudio mu se prijatelj. "Samo mi recite šta želite zapisati."

"Ništa drugo nego da je Bog sa nama", prošaptao je žilavi starac. Kad su prijatelji ulazili u sobu da mu kažu zbogom, čuli su ga kako ponavlja: "Ja ću Ga slaviti! Ja ću Ga slaviti!"

Mnogo godina nakon njegove smrti, dekan Stanlej (Stanley) upitao je čuvara groblja gde je sahranjen Vesli: "Ko je posvetio ovo groblje?" Grobarov odgovor je bio posve tačan: "Posvećeno je kostima onog svetoga sluge Božjega, Džona Veslija."

No, istorija je pokazala da je Džon Vesli učinio mnogo više od posvećivanja jednog engleskog groblja. Bio je od Boga upotrebljen, da pruži Engleskoj moralno i duhovno pročišćenje u vremenu kad joj je to bilo najpotrebnije. Njega poštuju kao osnivača metodističke crkve, jedne od najvećih protestantskih denominacija u Americi, premda je pre smrti izjavio: "Živim i umirem kao pripadnik anglikanske Crkve."

Prema knjizi: Heroes of faith - James C. Hefley.

IZREKE DŽONA VESLIJA

"Čini dobro koliko možeš, na svaki način, svakoj duši, na svakom mestu, u svako vreme, sa svakom revnošću, sve dokle god možeš."

"Čuvaj se da te ne progutaju knjige! Šaka ljubavi je vrednija, od kofe pune znanja."

"Kada imam para, ja ih se što brže otarasim, jer će u protivnom naći put do mog srca."

"Biblija ne govori ništa o usamljeničkom hrišćanstvu."

"Ne plašim se da će ljudi nazivani metodisti nestati iz Europe ili Amerike, ali ja se plašim da će oni postojati samo kao mrtva sekta, koja će imati formu religije, bez sile. Do ovoga može neminovno doći ako oni propuste da se drže doktrine i Duha, i discipline iz koje su ponikli."

"Svake sedme godine palim moje propovedi, jer sramota me je, ako danas ne umem napisati bolje propovedi nego pre sedam godina."

"Sve nas Bog brzo (nanovo)rađa, ali odrastamo veoma sporo."

"Moj temelj je Biblija. Na njoj stojim, i sledim je u svim stvarima, i u velikim i u malim."

"Bog sahranjuje svoje radnike, ali On nastavlja sa njihovim radom."

"Sam sebe sam zapalio za Boga i ljudi dolaze da gledaju kako gorim."

"Moja je želja, da nas što više zajedno posti i moli, da Bog obnovi duh ljubavi i zdravog razuma u ovoj buntovnoj naciji."

^vrh

UNUTRAŠNJE ISCELJENJE

- Gerhard Šefer

Često se srećemo sa ljudima koje neobavezno pitamo kako su. Najčešći odgovor koji dobijamo glasi: "Hvala na pitanju, dobro." To je najčešći način priznavanja da stvari i nisu onakve kakve bi trebalo da budu. Uopšte nije tako kako bi trebalo da bude. I pored toga, većina onih koji ovako odgovaraju - žive na prividno solidnom nivou.

Milioni drugih ljudi na ovom svetu bili bi srećni kada bi mogli živeti na takvom nivou. Većina onih koji daju ovakav odgovor nemaju artritis, bolesne bubrege ili sličan zdravstveni problem. Ne, njih muči nešto mnogo gore: nemoćni su u svojoj duši, u jezgru svog života. Upravo ovde je u potpunosti vidljiva najveća zabluda materijalizma, koji kaže: "Obezbedite čoveku uspeh u životu, i biće mu dobro."

I ja sam na svojoj koži osetio kolika je prevara u ovim rečima. Pre 35 godina sam se sa svojom porodicom doselio u Švajcarsku. Iza nas smo ostavili Istočnu Nemačku u posleratnom periodu, a tamo: nedostatak, glad i odricanje. A ovde divna zemlja, obilno obdarena prirodom, neoštećena i sačuvana mestašca i planinska sela, čistoća i blagostanje. Volim Švajcarsku. Međutim, u proteklom periodu sam imao dovoljno vremena i prilika da pogledam unutar tih divnih kuća po švajcarskim selima i ispod fasade tog blagostanja. Našao sam samo prazninu, bedu i brigu u ljudima, gorčinu, mržnju, strah i depresiju - ljude bolesnih duša.

Broj ljudi koji žive u takvom stanju je u stalnom porastu, poput epidemije. Upotreba tableta za smirenje je, takođe, u stalnom porastu. Koliko su "efikasne" znaju svi oni, koji ih redovno koriste. Postoji li nešto bolje i efikasnije od toga? Naravno, ali na sasvim drugom nivou.

PONUDA

Taj, koji je sa potpunom sigurnošću rekao da će doći vreme bede i progonstva, kakvog pre toga nije bilo, rekao je i nešto sasvim drugo: "Hodite k meni svi koji ste umorni i natovareni, i ja ću vas odmoriti." Ova reč pogađa u sam centar problema, u taj teret, u nesigurnost i beznađe. Ako je neko sa njom oživljen - sada mu je stvarno dobro. To je poruka unutrašnjeg isceljenja. I ona je tu, potpuno besplatna! Nije poput nekog psihološkog sistema, nije kao neka meditacija. Reč je o isceljenju uz pomoć Božje Reči, koju je izgovorio Gospod Isus Hrist, i uz pomoć Duha Svetog. To je potpuno neuobičajen način isceljenja.

Odmah na početku moramo da vas upozorimo: ovo unutrašnje isceljenje nije nikakva metoda, niti neki recept ili program. Unutrašnje isceljenje ne može čovek samo da proba. Ako želi da Božja sila ima efekta na njemu, čovek mora otvoriti srž svog bića i života - čovekovo JA se mora povući a umesto njega će početi da deluje Božja sila. Nije moguće Boga probati, i onda živeti dalje po svom. Moguće je samo potpuno predanje. Njegova moć mora postati čovekova stvarnost. Tek nakon toga dolazi isceljenje. Bog je savršen i kod njega nema mesta ni za kakvu slabost. On nije ni na kakav način ograničen, niti polovičan. Ovo je preduslov unutrašnjeg isceljenja - isceljenja duše.

UZROCI

Psihoanaliza je otkrila zanimljivu povezanost ranijih doživljaja sa stvarima koje se čoveku dešavaju u sadašnjosti. To, što mi je neko nekada uradio, ili to što sam ja nekada nekome uradio, pojavljuje se u mom životu i dan danas. Nije to, na sreću, svesno (to bi bilo jako teško izdržati), nego u podsvesti i sa nekim događajima uvek iznova isplivava na površinu, spontano, snažno, sa prvobitnim intenzitetom i izaziva nelagodnost, loše uspomene, gnev, gorčinu, mržnju ili osećaj krivice, strah i nesigurnost.

Ti negativni emocionalni doživljaji uništavaju ljudski život i podstiču velik broj psihosomataskih oboljenja. Ovi doživljaji su prisutni i čine deo ljudskog života. I tamo gde je to prividno "pokrila prašina" važi pravilo: to što je jednom učinjeno, nije moguće više popraviti. Iz ovoga je vidljivo šta je to osećaj krivice. Postoji li još neki efikasniji način isceljenja duše od uticaja ovih stvari? Naravno! Čovek, međutim, Božju nameru, koja bi se u njegovom životu mogla sprovesti, često sam blokira i onemogućava. Pre nego što analiziramo pojedine nivoe, kroz koje je potrebno da čovek prođe prilikom unutrašnjeg isceljenja, pogledajmo malo gore spomenute prepreke sa kojima se čovek sreće, i kako ih savladati.

PREPREKE

Reč je o načinu reagovanja koji ljudima onemogućava da dosegnu unutrašnje isceljenje.

1. Odbacivanje kao način dosezanja sigurnosti

"Neću dozvoliti, da me neko natera da promenim način života, to ću postići sopstvenom snagom. Imam prava na sopstveni život." Čovek se plaši razmišljanja o uzrocima, zato što se plaši posledica. Ima ljudi, koji su se - svesno ili nesvesno - zarekli da se neće više promeniti.

2. Život od uspomena

"Dakle, treba da zaboravim to što mi je neko nešto uradio? Nikako! Imam pravo bar na bol i mržnju!" Postoji neka vrsta "dobrog osećanja" uzrokovana emocijama bola. U istom smislu je lepo biti mučenik zbog nečega za šta krivicu snosi neko sasvim drugi. I ovaj osećaj trajnog okrivljavanja daje neku vrstu satisfakcije. Živeti od ovih uspomena jeste direktan put ka bolesti duše i ka psihičkim problemima.

3. Samosažaljenje

Reč je o ljudima, koji imaju dovoljno ljubavi samo za sebe, i to im je životni smisao. "Ljudi su zli, i misle samo o sebi. Ostao sam sam, i niko se ne brine za mene. Očekujem da će drugi primetiti u kakvom sam stanju, i da će mi se sažaliti." Beskonačni razgovori samog sa sobom, koji uvek vode ka istim mislima i osećanjima. Na taj način, ove negativne stvari postaju centar života. A od drugih ljudi se očekuje da će oko toga da se vrte.

4. Pregovaranje sa Bogom

Ovo je izgleda najveća prepreka. Može se slobodno govoriti o ratovanju sa Bogom. Potpuno je sigurno da će uslediti poraz. Pregovaranje sa Bogom uništava čoveka još više. Od čoveka zavisi da li će svoju krivicu, koju neprestano pokušava da svali na Boga, uzeti nazad - i načiniti od toga pokajanje. Koji su dakle nivoi koje čovek mora proći, da bi dosegao unutrašnje isceljenje?

1. NIVO: ZNATI I HTETI

Reč je o poštenom shvatanju sopstvene situacije. Kakve sve stvari opstaju i prikriveno deluju u čovekovoj duši? Čovek sam mora da shvati šta se sve u njemu odigrava. Šta određuje njegov unutrašnji stav? Gde su u njemu te rane, koje ga još uvek bole? Protiv koga je usmereno protivljenje i gorčina?

Sada, kada razmišlja o događajima iz prošlosti, svaki psiholog bi kao terapiju preporučio prihvatanje samog sebe takvog kakav jeste. Pomiriti se sa svojim stanjem i sa svojom prošlošću i nastaviti život dalje. To zvuči jako dobro, ali bi se na taj način samo produžio status quo, odnosno situacija bi ostala takva kakva jeste. Na ovaj način, prihvatanjem sebe onakvog kakav jeste, to je pružanje pomoći samom sebi. Ko uspe sam sebi da pomogne - tome nije potrebno nikakvo lečenje.

Čovek treba da shvati da Bog želi da isceli njegovu dušu. To je potpuna suprotnost samopomoći. To je srž Isusovog poslanja. U vezi sa tim u Evanđelju po Luci 4,18 piše: "...Posla me da iscelim skrušene u srcu; da propovedam zarobljenima da će se otpustiti, i slepima da će progledati."

Kada se govori o poslanju Gospoda Isusa Hrista kao o Božjem putu ka unutrašnjem isceljenju, ne može se izostaviti suština njegovog poslanja - njegov krst. Bogom određen put ka isceljenju čovečje duše vodi samo kroz Isusovu žrtvu, vodi samo kroz njegovu krv, njegovu smrt i njegovo vaskrsenje. Svaki drugi put je ljudska psihologija - dakle, samo pokušaj da se samom sebi pomogne. To mora svako pojedinačno shvatiti i primiti, ako želi da mu Bog daruje unutrašnje isceljenje. To mora primiti u svoju unutrašnjost.

Ako čovek želi da Isusova snaga isceljenja duše bude efektivna - mora ispuniti još jednu pretpostavku:

2. NIVO: POKAJANJE

Pokajanje znači priznanje i unutrašnje priznavanje svoje krivice. Pojmovi "priznavanje" i "pokajanje" danas zvuče staromodno i za većinu ljudi su jako neprijatni. Lečenje pomoću psihoaktivnih supstanci, tj. lekova za smirenje, bilo koje vrste, je mnogo lakše prihvatljivije, i bez ikakvih daljih obaveza. Jednostavno se konzumiraju i nije potrebno nikakvo pokajanje. "To se pre svega odnosi na 'one druge ljude', ali šta sa mnom?" - to je razmišljanje većine ljudi.

Najpre se mora priznati dugotrajna gorčina i osećaj krivice, koji razjedaju dušu. To je borba koja sve više iscrpljuje čoveka. A ustvari, taj neprijateljski stav je nemoć i slabost. Tamo gde ne postoji volja za saznanjem i pokajanjem, stalno postoji barijera na putu ka formiranju zdravog stanja duše. Nakon toga ide sledeći, jako važan, korak koji treba učiniti:

3. NIVO: MOLITI I PRIMITI OPROŠTENJE

Svet nikako ne može da "pronađe" neki put i metodu za otklanjanje krivice. Pomirenje, kakva jednostavna reč. Koliko bi čoveku trebalo uložiti energije za pomirenje, i da bi otklonio to što je drugima uradio, ili drugi njemu. Pojedinac to svojom snagom ne može uraditi - ni odstraniti, ni isceliti.

Tu je najveća tajna Hristovog poslanja: Bog je postao čovek da bi učinio izmirenje. I samo je u Božjoj veličini i svemogućnosti ključ za izmirenje krivice. Bog je žrtvovao svoju svetost i beskonačnost da bi otklonio krivicu. Bog je umro na krstu za svakog pojedinačno. Tim činom je krivica oproštena i izmirena.

Najdublja čovekova unutrašnjost se može rasteretiti samo ako se krivica potpuno otkloni i zauvek izmiri, tj plati. Na taj način može čovek održati zdravu dušu.

Da bi zdravlje moglo potpuno da prožme čoveka, potrebno je da se stvori odnos između najdublje čovekove unutrašnjosti i Isusa, da se prihvati njegova zastupnička smrt i vaskrsenje. Potrebno je od njega tražiti oproštenje i potpuno uklanjanje krivice.

I zato što se celokupno čovekovo razmišljanje, govor i življenje prepliće i sa njegovim bližnjima, neophodno je da se i u odnosu sa njima oslobodi tereta, da bi ovaj odnos bio potpuno zdrav i čist. I kod svojih bližnjih mora da moli oproštaj, i to nakon prethodnog priznanja i pokajanja.

Međutim, odnos prema bližnjem neće biti dobar i čovekova unutrašnjost neće biti zdrava, ako se i bližnji ne oslobodi tereta, i ne oprosti mu se. I sam čovek, koji traži oproštaj, mora da oprosti! Ovo je najteži od svih procesa, zato što su rane i nakon dužeg vremena još uvek jako bolne. To što je ljudskom snagom potpuno nemoguće, sada može postati moguće, i to samo kroz žrtvu Gospoda Isusa Hrista. On, koji je mnogo veći od bilo kog čoveka, učinio je mnogo veću žrtvu, nego što je može prineti bilo koji čovek. Samo sa takvom sigurnošću je moguće svom bližnjem konačno i trajno oprostiti.

4. NIVO: SLAVLJENJE BOGA

To je za neverne ljude nešto potpuno neshvatljivo, ali za hrišćane, koji to praktikuju, to je veliko iskustvo. Slavljenje je neka vrsta suprotne polarizacije, potpune preorijentacije čovekove unutrašnjosti. Slavljenjem se ulazi u predeo svetosti, najdublja čovekova unutrašnjost ulazi u harmoniju sa Bogom. Slavljenje na čoveka deluje kao bumerang - što ga više slavi tim se oseća sve bolje.

Nije slučajnost što kod mnogih hrišćana slavljenje i uzdizanje Boga zauzima isto tako značajno mesto u životu, kao što to imaju radost i ljubav: "I Ti promeni plač moj na radost... opasa me veseljem." (Psalam 30,12). Ovo iskustvo mnogi doživljavaju i danas, iako je ovaj psalam napisan pre 3000 godina. Ove reči potiču od cara Davida. Ako donosimo Bogu čast i slavu, rečima i pesmama pokazujemo to što nam je u srcu. On ostaje veran svojoj reči: "...i ja ću vas odmoriti." Uopšte nije lako objasniti šta ovaj "odmor" predstavlja. To mora svaki čovek ponaosob doživeti. Slavljenje i uzdizanje su posledice unutrašnjeg isceljenja, ali i mogućnosti ponovnog pristupanja u isceljujuću prisutnost Božju.

ISCELJENJE ČOVEKA

Kao što smo već razjasnili zakonitosti, isceljenje čovekove duše zavisi od toga da li će preduzeti neke konkretne korake, odnosno da li će imati poverenje u Boga. Čovek se mora vratiti hodnicima vremena sopstvenog života i izneti sve što se desilo pred Boga, odnosno doneti ispod Isusovog krsta. Njemu se mora predati sve radi potpunog unutrašnjeg isceljenja i oproštenja greha. On je taj, koji je poslan od Boga, da bi "isceljivao umorna srca". Ova istina važi i danas, kao i pre dve hiljade godina.

Izvor: Časopis ETOS.

^vrh

STVARNOST NARNIJE

- Jan Vareca

Postoji tajna u jednom starom ormaru a on je ulaz u svet Narnije. To je bajkovita zemlja puna životinja koje govore, patuljaka, divova i drugih stvorenja. Četvoro dece: Petar, Susana, Edmund i Lusi nisu ni sanjali, kakva ih neverovatna avantura čeka kada prođu kroz vrata tajanstvenog starog ormara.

Deca će otkriti da je carstvo Narnije u ropstvu i pod prokletstvom zle Bele veštice. Ona je Narniju proklela na večnu zimu i hladnoću. Ipak, postoji staro proroštvo, velika nada stanovnika Narnije, koje govori, da će okrutnoj vladavini zle veštice jednog dana doći kraj. Veliki hrabri lav Aslan jednog dana će se u Narniju vratiti i osloboditi je...

"Nepravda će biti ispravljena,

kada ugledamo Aslana,

Na glas njegove rike,

tuge više neće biti,

Kada on pokaže svoje zube,

zima će sresti svoju smrt,

Kada on protrese svojom grivom,

imaćemo ponovo proleće."

Proroštvo takođe govori, da će dva "sina Adamova i dve kćeri Evine", sesti na četiri prestola u Kair Paravelu i da će vladati kao kraljevi i kraljice nad Narnijom. Ti sinovi i te kćeri, su upravo mali junaci koji su ušli kroz tajna vrata, u čudesnu zemlju Narniju, pravo u središte konačne bitke za oslobođenje Narnije, kroz lava Aslana...

PRAVA TAJNA NARNIJE

U decembru ove godine počelo je prikazivanje filma "Letopisi Narnije: Lav, Veštica i Ormar" (The Chronicles of Narnia: The Lion, The Witch and The Wardrobe). U filmu igraju Tilda Svidlol i Džim Broadbent (Tilda Swinton and Jim Broadbent), a snimanje je koštalo 75 miliona funti. Film je spektakularna ekranizacija jedne od sedam novela C. S. Luisa (C. S. Lewis) iz serije "Letopisi Narnije".

Britanac, C. S. Luis je poznati hrišćanski pisac, iz čijeg pera su izašle mnoge knjige, koje su veoma brzo postale svetski bestseleri. On, za svoje "Priče iz Narnije" je znao da kaže, da su "priča sa pričom". A koja je to onda prava tajna Narnije?

U jednom svom pismu koje je napisao, dok je bio dekan na Magdalena koledžu, u Kembridžu, Luis kaže:

"Pretpostavimo, da zaista postoji svet poput Narnije... i pretpostavimo da Hrist želi ući u taj svet da bi ga spasio (kao što je učinio sa našim) šta bi smo onda mogli očekivati? Ova priča je moj odgovor na to pitanje. Pošto je Narnija svet pričajućih životinja, a pošto je ovamo Hrist došao kao čovek. U Narniji sam ga oslikao kao lava, jer: 1) lav se smatra kraljem među svim životinjama, 2) Hrist je u Bibliji nazvan 'lavom iz Judina plemena'". (The Sunday Times, December 04, 2005.)

U jednom svom drugom pismu, koje je 1961. poslao detetu čitatelju Narnije, Luis kaže: "Cela priča o Narniji je samo o Hristu". (The Sunday Times, December 04, 2005.)

PRIČA U PRIČI

Zaplet priče počinje, kada po polasku dece u Narniju, Edmund jedan od dečaka, pada pod čaroliju Bele veštice, te se tako prepušta sebičnosti, ponosu i pohlepi. On je postao izdajnik Narnije a prema zakonima te zemlje, Edmund mora biti kažnjen, i to smrtnom kaznom.

Biblija nam jasno govori, da se svi mi ponekad s vremena na vreme ponašamo poput Edmunda. Skloni smo tako lako da činimo stvari koje povređuju druge i veoma su neprijatne u očima Božjim - kršimo Njegov zakon. Zakon koji kaže: "kazna za greh je smrt" (Rim. 6:23). Tako nam naši lični gresi donose prokletstvo, koje mi nikako ne želimo.

Jedina nada za Edmunda, jeste lav Aslan, koji je "Car šume", "Car svim životinjama" i "Sin vladara preko velikog mora". Samo Aslan, koji je osnovao kraljevstvo Narnije, može Edmunda osloboditi od prokletstva i čini Bele veštice.

U Bibliji, Isus Hrist je nazvan "Lav iz Judina plemena", "Carem nad carevima i Gospodarem nad gospodarima", "Sinom Božjim". On jedini može nas spasiti od prokletstva greha i njegovih posledica. "Zato se javio (došao) Sin Božiji - da razori dela đavolova." (1. Jn. 3:8)

Dakle, da bi Edmund bio spašen od prokletstva Bele veštice i smrtne kazne, lav Aslan će umreti umesto njega. Upravo onako, kako je i Isus Hrist umro za nas: "Ali Bog pokazuje svoju ljubav prema nama time što je Hristos umro za nas kad smo još bili grešnici." (Rim. 5:8)

Aslan umire u strašnim mukama, na Kamenom stolu, koji je sam postavio u Narniji, a Edmund biva oslobođen, ali tu nije kraj priči; U zakonima Narnije o Kamenom stolu stoji zapisano: "Kada neko svojevoljno umre, umesto osuđenika, a da sam nije počinio ni jedno neverstvo (loše delo) - Kameni sto će pući i smrt će biti slomljena - moraće da vrati ono što je uzela."

Biblija nam govori o strašnoj i užasnoj smrti na krstu koju je pretrpeo Sin Božji. Kroz svoju zastupničku smrt, sila greha i smrti je bila slomljena. Sada, svi oni koji se pouzdaju u Hristovu zastupničku smrt mogu reći: "Hristos nas je iskupio od kletve zakona time što je on postao kletva za nas, jer je napisano: 'Neka je proklet svako ko visi na drvetu'". (Gal. 3:13)

Kao što je u zemlji Narniji, lav Aslan bio vraćen iz smrti u život, tako je i Isus Hrist ustao iz mrtvih u ovom našem svetu. Biblija o tome i piše: "pobeda proždre smrt" (1. Kor. 15:54). Bog nas je tako spasio "od vlasti tame i premestio u carstvo svog ljubljenog Sina." (Kol. 1:13-14), gde možemo zauvek živeti s Njim...

Sada kada ste se ukratko upoznali sa pričom iza priče, šta se krije iza lava Aslana i starog ormara, nemojte nikako propustiti tu priliku da se i sami lično upoznate sa velikim "Lavom iz Judinog plemena". On je lav, koji je svojim dolaskom zauvek obeležio ovaj svet, ali još više i živote onih koji su Ga prihvatili, jer je njima lično izvojevao slobodu od prokletstva greha - kao dečaku Edmundu.

A vi, koji Ga znate, eto vam zgodne prilike, da gledajući sa svojim prijateljima film "Letopisi Narnije" i sami ispričate najveću priču svih vremena, da im kažete i posvedočite o delotvornoj moći Evanđelja Isusa Hrista. O stvarnom "lavu Aslanu", koji stvarno menja ljudske živote - razorene silom greha.

^vrh

misaone refleksije

SPAS ZA 3.000 RUDARA

- Friday Fax 2005 issue 43, 4 November

U Kini, Hrist veoma često omogućava svojim sledbenicima tu privilegiju, da za Njega budu proganjani - ali isto tako On za njih čini i čuda koja oduzimaju dah, On silno potvrđuje svoju prisutnost uprkos svemu. Paul i Joy Hattaway koji rade za misiju "Azijska žetva" (Asia Harvest), izveštavaju o sledećem svedočanstvu:

Dok je jedan od mnogih talasa progonstva 1950. harao Kinom. Pastor Li je bio uhapšen i optužen za "kontra-revolucionarne aktivnosti". Bio je osuđen na robiju u rudniku gvozdene rude, u udaljenom delu Kine. Lijina supruga je sa petoro dece odlučila, da se preseli u blizinu rudnika kako bi bili u mogućnosti što češće posećuju Lija u zatvoru.

Radni dan pastora Lija u rudniku je trajao 14 sati, svakoga dana. Hrana koju su dobijali usuđenici je bila slaba i bilo je malo. Kada je Lijeva porodica čula za loše uslove koji su vladali u zatvoru, bili su veoma zabrinuti. Ubrzo su dobili vest da je njihov otac umro. Porodica je ovu vest primila sa velikim bolom, ali morala je da nastavi sa životom dalje, morali su da prežive a za im je trebao novac.

12-godišnja ćerka pastora Lija otišla je u rudnik, kod upravnika i rekla mu: "Moj otac je bio ovamo poslat zbog svoje ljubavi prema Hristu. To je bio njegov jedini zločin. Bio je dobar čovek, on je voleo druge ljude i želeo da im pomogne. Sada kada je on mrtav - moja porodica nema hrane, nema para i mesto gde bi živela. Molim vas, da mi date neki posao u rudniku."

Upravnik se sećao Lija, i pokrenut saosećanjem prema mukama ove devojčice, rekao joj je: "Imam neki posao za tebe, ali je dosadan i veoma loše plaćen." Devojčica je odmah bez razmišljanja prihvatila posao.

Upravnik ju je odveo na njeno radno mesto, do ulaza gde se 3.000 zatvorenika svakoga dana spuštalo u rudarska okna i kopalo rudu. Rekao joj je: "Vidiš li ovo crveno dugme? Tvoj posao je da stojiš pored ovog dugmeta ceo dan, i ako ti neko vikne da ga pritisneš, ti to moraš odmah učiniti. To je dugme od sirena za opasnost, koje će se oglasiti po celom rudniku. Čim ih rudari čuju, oni će brzo izaći napolje, na površinu. Dobro pazi da dugme ne pritisneš slučajno."

Tako je devojčica ceo dan stajala pored dugmeta, nedelju za nedeljom. Uz pomoć njene male zarade od par dolara, porodica je ipak lakše sastavljala kraj s krajem. No, jedno popodne jasno je čula neki glas kako joj govori: "Pritisni dugme!" Okretala se okolo, pokušavajući da vidi ko joj to govori, ali u blizini nije bilo nikoga. Posle par momenata ponovo je čula glas: "Brzo! Pritisni dugme odmah!" Opet je pomislila da joj se pričinjava, ako pritisne dugme bez potrebe, izgubiće posao. Treći put ju je glas oslovio po imenu i još jednom naredio da pritisne dugme. Sada je shvatila ko joj to govori, obraćao joj se Gospod. Nije razumela zašto treba pritisnuti dugme, ali je znala da Ga mora poslušati. Bučne sirene su se oglasile i 3.000 rudara je užurbano izlazilo na površinu. Ljudi su bili zbunjeni i nisu znali šta se događa. Upravnik je, takođe, brzo došao, i vikao pitajući šta se to dešava, zašto je dugme za opasnost pritisnuto. Nekoliko trenutaka posle, kada je i poslednji rudar izašao iz okna, tlo je počelo snažno da ljulja od jakog zemljotresa, za samo par sekundi ceo rudnik je bio zatrpan. Kad se sve umirilo, nastala je velika tišina, svi su gledali na mršavu devojčicu koja je pritisla crveno dugme. Upravnik joj je prišao i zapitao je: "Kako... kako si znala da treba da pritisneš dugme?" Ona je glasno odgovorila: "Gospod Isus Hrist mi je rekao, čak tri puta pre negoli sam to i uradila. Isus Hrist je jedini put ka živome Bogu. On vas sve ljubi i to je dokazao danas kada vam je sačuvao živote! Morate se okrenuti od svojih greha i predati se Njemu!" Svih 3.000 rudara i upravnik su kleknuli i molili Isusa da im oprosti i da uđe u njihovo srce. Izvor: Asia Harvest Newsletter #80, www.asiaharvest.org.

PRONAĐEN GOLIJAT?

- Jerusalem Post, Israel. Nov. 10, 2005.

Kopajući kod Tell es-Safi, mestu koje je po Bibliji bilo Filistejski grad Gat, arheolog Bar-Ilan je pronašao malene fragmente keramike. Na pronađenim delovima se nalaze zapisi na ranom filistejskom pismu (10. i rani 9. vek stare ere), koji spominju dva imena koja zvuče kao "Golijat". Ovo arheološko otkriće je veoma zanimljivo, i po mnogima je dobar dokaz da je priča o Davidu i divu Golijatu, možda, i više od toga... (Oren Klass, sažetak.)

NE ZABORAVI NA HRISTA

- Stančević Sreten

O, Bože,

kako duša zna da boli,

kada neposlušnu decu imaš,

kojima svu svoju ljubav daješ,

a zauzvrat ništa ne primaš!

O, Oče,

kako tvoje veliko srce pati,

videći koliko na zemlji greha ima,

koje tvoje nežno srce para,

a ti si svoju ljubav dao svima!

Zakone si stavio u srca naša,

da nas zaštitiš, da ne zaboravimo na te,

ti strpljivo čekaš i opraštaš svakom,

samo da se pokaju i tebi se vrate!

Božija deca koja ne slušaju poziv,

da promene srce i da se ocu vrate,

izgubljena stoje u večitoj tami,

bezakonja čine i moraće da plate!

Sotona je vladar od ovoga sveta,

i takvoj deci on širi ruke,

gurajući ih u greh i propast večnu,

nanoseći im bol i velike muke!

Ali ako zakone držiš i poštuješ Oca,

koji je zbog svih nas i svoga sina dao,

veruj da si sigurno na pravome putu,

Jer je Isus Hrist zbog svih nas pao!

Dao je svoj život da bi mi živi bili,

i sve naše grehe je uzeo na sebe,

razapet na krst zbog krivice naše,

u mukama je patio zbog mene i tebe!

Zato nemoj da dopustiš da te Đavo zavede,

izaberi ljubav, da ti duša bude čista,

jer samo Bog ti nudi sreću i život večni,

molim te, poslušaj Oca i ne zaboravi na Hrista!

(Priče 8:33-36)

BOŽIĆNO PISMO

- Prevod s engleskog: Milorad Ristić

Ljubljeni moji,

kao što dobro znate, uskoro dolazi moj rođendan. Na taj dan se svake godine održava praznik u moju čast, a biće ga i ove godine. Mnogo dana pre tog praznika, ljudi sumanuto kupuju - troše velike pare, a na radiju i TV, stalno govore o tome da se moj rođendan približava.

Lepo je znati da barem jednom godišnje neki ljudi misle na mene. Kao što znate, proslava mog rođendana je započela još pre mnogo godina. Na početku je izgledalo da ljudi razumeju i da su zahvalni za sve ono što sam ja za njih učinio, ali danas, izgleda da niko ne zna šta je pravi razlog svog tog praznovanja i pirovanja.

Tih dana, porodica i prijatelji se okupljaju i lepo se zabavljaju, bez toga da znaju pravi smisao i značenje tog praznika.

Sećam se da je tim povodom prošle godine bila neka velika proslava. Sto za ručak je bio prepun ukusne hrane, pečenja, pića, kolača, voća... da se nahrani gomila ljudi...

I da vam priznam nešto? Na praznik koji obeležava moj rođendan, ja nisam bio pozvan... A trebalo je da budem počasni gost, a oni se nisu setili ni da mi pošalju pozivnicu. To je praznik koji se održava mene radi, a ja sam bio zaboravljen napolju. Zatvorili su mi vrata ispred samog nosa... a ja sam želeo da budem sa njima - da večeram sa njima.

Uistinu, to me nije mnogo iznenadilo, zato što mi se u poslednjih nekoliko godina sve češće ovo dešava. Budući da nisam bio pozvan, odlučio sam da sam uđem na unutra, i da me niko ne primeti. Ušao sam i stao sam u ugao sobe.

Bilo je i pijanih; bilo je i nekih koji su zbijali svakakve šale, smejali se, neki su me psovali, ili su psovali Oca. Zabavljali su se. U ponoć su svi počeli da se grle, pozdravljaju i čestitaju, da spominju moje ime; i ja sam tada raširio svoje ruke čekajući da će možda neko od njih i mene zagrliti ... ali ... mene niko nije zagrlio. Shvatio sam da sam nepoželjan, suvišan, i tiho sam otišao sa te slave.

Da znate, svake godine postaje sve gore i gore... Ljudi sve više misle na jelo i piće, pirovanje, zabave... a mene spominju kao u kakvoj uzrečici...

Želeo bi da mi ovog Božića dozvolite da uđem u vaš život. Želeo bih da vi prepoznate tu činjenicu da sam ja - pre skoro dve hiljade godina - došao na ovaj svet da bih vam dao moj život, na krstu, da bi vas spasio. I da u ovu moju ljubav verujete svim svojim srcem.

Da vam kažem još i ovo. Pošto me mnogi nisu pozvali na svoje slave, ja ću imati svoju sopstvenu slavu, veliku slavu, kakvu niko nikada nije ni zamislio, i već sam pri kraju sa pripremama za taj događaj.

Svakodnevno šaljem mnoge pozivnice, a ima pozivnica i za vas. Ja bi hteo da znam jedno: da li vi želite da budete prisutni, pa ću rezervisati mesto za vas, ispisaću vaše ime sa zlatnim slovima u mojoj velikoj knjizi gostiju. I znajte, jedino oni koji su na ovoj mojoj listi gostiju biće pozvani da uđu na moje slavlje. Oni koji ne odgovore na moju pozivnicu, biće ostavljeni napolju.

Budite spremni, kada sve bude bilo gotovo, bićete gosti na mojoj velikoj svečanoj večeri.

Vidimo se uskoro.

Volim vas! -- Isus.

^vrh

Smešna strana

ŠTA ĆETE VIKNUTI?

Propovednik popravlja ogradu oko crkve, menjajući na njoj dotrajale daske novima. U to vreme se baš završila proba dečijeg hora i deca počnu da izlaze iz crkve. Nekolicina njih se okupila oko propovednika i u tišini gleda kako on ukucava eksere u ogradu.

"Baš lepo, od vas deco što gledate i učite kako se ovo radi, jednog dana ćete i sami znati kako da popravite ogradu." Obrati im se propovednik.

Na to će jedan dečak: "Ma, ne, nas to ne zanima, u pitanju je opklada, i sada čekamo da čujemo šta ćete prvo viknuti, kad' se čekićem udarite po prstu..."

UVEK UPALI

Nekoliko žena posle bogosluženja razgovara o tome kako su im deca veoma nemirna za vreme propovedi, i kako ne znaju kako da ih umire. Upitali su tako jednu mladu majku kako njoj polazi za rukom da njen sinčić bude tako dobar i miran dok traje propoved.

"Pa, samo mu kažem, da ako bude nemiran zbuniće pastora, pa će on morati svoju propoved početi ispočetka. I to uvek upali," reče žena.

SAČEKAJ MINUTU

Čovek se gorljivo moli Bogu: "Bože, reci mi koliko tebi traje milion godina?"

Na čovekovo iznenađenje Bog odgovori: "Kao jedna minuta."

Čovek nastavi: "Minuta? A koliko je tebi vredno milion Eura?"

"Kao jedan cent". Odgovori Bog.

"Jedan Cent? Pa, bi li mi dao, molim te, taj jedan cent?" Reče čovek.

Bog brzo odgovori: "Evo, za jedan minut..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 33 / 2006.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Njegov krst prikriva moju krivicu - Avram Johan Buš

* Prazan grob - Borba za dušu

* Kako prepoznati zdravu crkvu (2) - Ričard De Han

* Sedam osnovnih pitanja (1) - Paul E. Little

* Tajna njihovog uspeha - Majkl Grin

* Ja sam Milanova duša - Dee Bowman

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Put do dubljeg poznavanja Boga vodi kroz usamljene doline siromaštva duše i odricanja od svih stvari. Blagosloveni koji poseduju carstvo su oni koji su odbacili svaku spoljašnju stvar i koji su iskorenili iz svojih srca svaki osećaj posedovanja. Oni su 'siromašni duhom'. Oni su došli do unutrašnjeg stanja koje je paralelno stanju običnog prosjaka na ulicama Jerusalima. To je ono što Hrist podrazumeva pod rečju siromašni. Ti blagosloveni siromasi su oni koji više nisu robovi tiranije stvari. Oni su slomili ugnjetavački jaram, a to nisu učinili borbom nego predajom. Iako su oslobođeni od svakog osećaja posedovanja, oni imaju sve. 'Njihovo je carstvo nebesko'.

Dopustite mi da vas podstaknem na to da ovo shvatite ozbiljno. To ne treba shvatiti kao biblijsko učenje koje treba zapamtiti zajedno sa gomilama drugih doktrina. Ovo je znak na putu koji vodi do zelenih pašnjaka, put urezan na strmim padinama Božije planine. Ne usuđujmo se zaobilaziti ga, ako želimo da sledimo ovaj put svete potrage. Moramo se penjati postepeno, korak po korak. Ako odbacimo i jedan korak, našem napredovanju je kraj..." (A. V. Tozer, POTRAGA ZA BOGOM)

Dragi naši čitaoci,

ove reči u našem današnje materijalističkom i "instant" svetu zvuče potpuno strano. Međutim, ne retko je istina da da bi se došlo do nekih dragocenih blagoslova, mi trebamo proći kroz mnoga odricanja i kušnje. Bog nije stari škrtac koji želi sebe ili svoje blagoslove nekome uskratiti. Ne, On samo želi biti siguran da smo spremni ih tražiti, primiti, ceniti i ispravno koristiti. Tako, istrajmo u našem penjanju strmom planinom Božijeg poznanja. Ne predajmo se, jer baš možda iza te najgore deonice koju trebamo proći, nalazi se zelena dolina sa potocima (Ps. 23:2).

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

NJEGOV KRST PRIKRIVA MOJU KRIVICU

- Avram Johan Buš

Na početku pročitajmo tekst koji je napisan u 22. poglavlju 1. knjige Mojsijeve, stihovi od 1 do 13.

"Posle toga htede Bog okušati Avrama, pa mu reče: Avrame! A on odgovori: Evo me. I reče mu Bog: Uzmi sada sina svog, jedinca svog milog, Isaka, pa idi u zemlju Moriju, i spali ga na žrtvu tamo na brdu gde ću ti kazati.

I sutradan rano ustavši Avram osamari magarca svog, i uze sa sobom dva momka i Isaka sina svog; i nacepavši drva za žrtvu podiže se i pođe na mesto koje mu kaza Bog. Treći dan podigavši oči svoje Avram ugleda mesto iz daleka.

I reče Avram momcima svojim: Ostanite vi ovde s magarcem, a ja i dete idemo onamo, pa kad se pomolimo Bogu, vratićemo se k vama. I uzevši Avram drva za žrtvu naprti Isaku sinu svom, a sam uze u svoje ruke ognja i nož; pa otidoše obojica zajedno. Tada reče Isak Avramu ocu svom: Oče! A on reče: Šta je, sine! I reče Isak: Eto ognja i drva, a gde je jagnje za žrtvu? A Avram odgovori: Bog će se, sinko, postarati za jagnje sebi na žrtvu. I iđahu obojica zajedno.

A kad dođoše na mesto koje mu Bog kaza, Avram načini onde žrtvenik, i metnu drva na nj, i svezavši Isaka sina svog metnu ga na žrtvenik vrh drva; I izmahnu Avram rukom svojom i uze nož da zakolje sina svog. Ali anđeo Gospodnji viknu ga s neba, i reče: Avrame! Avrame! A on reče: Evo me. A anđeo reče: Ne diži ruku svoju na dete, i ne čini mu ništa; jer sada poznah da se bojiš Boga, kad nisi požalio sina svog, jedinca svog, mene radi. I Avram podigavši oči svoje pogleda; i gle, ovan iza njega zapleo se u česti rogovima; i otišavši Avram uze ovna i spali ga na žrtvu mesto sina svog."

Da bi shvatili ovu situaciju moramo ići obrnutim redom. Ovaj specifičan događaj o žrtvovanju Isaka se može ispravno shvatiti samo ako se krene sa kraja. Posle pročitanog komentara, pročitaj celo poglavlje, da bi mogao bolje razumeti Božje ophođenje sa njegovim slugom Avramom.

Prva reakcija prilikom čitanja ovog teksta je najverovatnije veliko uzbuđenje. Zar to nije besmisleno? Čitave decenije je Avram čekao sina. Sve zavisi od njega, sve tajne želje ovog čoveka. Ovaj sin treba da bude put za nastavak loze Božjeg naroda na ovom svetu. A sada odjednom Avram treba da ga žrtvuje. Strašno! Verovatno bi teško izdržali uzbuđenje ove priče kada ne bi znali njen kraj. Tek prilikom konačnog Božjeg poziva čitalac može da odahne. Vatra za žrtvu je već bila upaljena, Avram je već zamahnuo nožem da ubije žrtvu, i odjednom se čuje glas: "Ne diži ruku svoju na dete, i ne čini mu ništa."

Prema našem shvatanju u tom trenutku je bio vrhunac događaja. Avram je bio kušan i izdržao je kušnje. Bio je spreman da žrtvuje i ono najmilije, što je imao. Ličnu i najtežu žrtvu je Bog oprostio i nije zahtevao. Bog je naredio Avramu da stane sa žrtvovanjem. U stvarnosti se događaj ne završava ovde. Bog je svom slugi, potpuno skrhanog događajima, otvorio oči i pokazao ovna zapletenog u grmu, kojeg je Avram trebalo da žrtvuje umesto svog sina. U tome je i suština celog događaja: u svakom slučaju žrtva mora biti prineta. Čovek se zapita: "Zašto je neophodno prolivati krv? Šta to sve treba da znači?"

Voleo bih kada bi svako od nas postavio ovakvo pitanje: "Zašto žrtva? Zašto krv?"

Dokle god govorimo o nedeljnom Bogu ljubavi, žrtva nam nije potrebna. Svojim pristojnim ponašanjem čovek smiruje svoju savest pred takvim Bogom. Ne shvata, međutim, da je ovde reč o stvarnom, svetom i pravednom Bogu, koji je strogo rekao svom narodu: "Budite sveti, jer sam ja svet!"

Da li si ikada razmišljao kako će to biti kada na kraju svog zemaljskog života staneš pred ovakvog Boga potpuno sam? Tamo će ceo tvoj život biti predstavljen i analiziran u svetlu Božje pravednosti. Tamo neće biti ništa skriveno. U Božijem svetlu će biti vidljivo i to što niko drugi ne zna, čak i to što si pokušao da sakriješ od sopstvene savesti. Da li ćeš tamo opstati pred Bogom?

Od onog trenutka kada sam ovu realnost shvatio, ne plašim se ljudi, ni budućnosti. Imam samo ogroman strah kako ću opstati pred Bogom. To je ustvari i najteže pitanje u ljudskom životu. Nema važnijeg pitanja od toga kako se ophoditi prema Bogu.

Kada se Avram teškog srca spremao da žrtvuje svog sina, stajao je sa svojim dečakom tamo gde svaki čovek stoji: Zatajio sam pred Bogom života. Ko beži od Boga, taj ovo ne razume a takođe i ne shvata, koliko ozbiljno treba da shvati život. Kada se čoveku približava živi i sveti Bog, približava mu se i granica smrti: "Zatajio sam pred Bogom života. Ne mogu opstati pred njime. U paklu bih trebalo da ispraštam za svoja dela i prestupe. Ništa drugo nisam zaslužio."

U celom ovom događaju me zadivljuje sa kakvom čvrstom odlukom Avram korača tim teškim putem smrti. Čovek, koji je tako često govorio sa Bogom, zna da je taj silni Gospod hiljadu puta u pravu, posebno tada, kada traži naš život. Bilo je to umiranje obojice, i Avramovo i Isakovo.

I u tom bolu, koji u tišini podnosi, krije se pokorno poklonjenje onog, koji je poznavao svetog Boga i može da ispoveda: "Da, da Gospode, potpuno si u pravu, kada tražiš našu krv, naš život."

Pa ipak, na ovako bolnom putu Avram je izustio rečenicu, koja odzvanja kao krik iz provalije. Kada ga je Isak upitao za žrtvenu životinju, Avram mu je odgovorio: "Bog će se, sinko, postarati za jagnje sebi na žrtvu." Osećam, kako se u ovoj rečenici spajaju pokorno predanje onog, koji priznaje da je Bog potpuno u pravu, i zove iz ponora: "Gospode, smiluj nam se!"

I predivni Bog se smilovao svom slugi. Bog je sam spremio žrtvu paljenicu. Bog se pobrinuo da drva postavljena na oltar budu poškropljena krvlju, koja je iz smrti iskupila promašeni život. Sa kakvim je oduševljenjem samo Avram skinuo Isaka sa oltara! Sa oduševljenjem su jedan drugog gledali u oči, i sigurno nisu mogli da objasne jedan drugom šta se dešava. Dvoje ljudi, koji su bili osuđeni na smrt, vraćaju se u život, zato što je sam Bog dao žrtvu za njih.

Samo u potpunoj pokornosti pred Svetim Bogom možemo shvatiti ovo čudo i otkrivati beskonačnu Božju ljubav prema grešniku.

Čovek mora da je slep, ako ne vidi, da iza svake reči sija Golgota. Svidelo se to tebi, ili ne, dragi čitatelju, na Golgoti je bilo istaknuto da smo pred Bogom svi osuđeni na smrt. Ovaj događaj je toliko sablažnjavajući i žalostan zato, što je tamo nad svakim čovekom bila doneta nepromenljiva Božja presuda. Međutim, tamo gde bi oboje morali da iskrvarimo, tamo gde smo propali sve do smrti, tamo se pred nama postavio naš Gospod i spasio nas: "Ne diži ruku svoju na dete..." Avramova reč, puna nade i vere, postala je blagoslov celom svetu: "Bog će se, sinko, postarati za jagnje sebi na žrtvu." Svemogući Bog je sam stavio žrtvu na oltar.

Tako se događaj sa planine Morija ponovio. Agonija i bol, koju je Avram, zajedno sa Isakom, na dugom putovanju do mesta žrtvovanja preživljavao, kasnije se ponovila između svetog Boga i Njegovog Sina. Ocu se slamalo srce a Sin je spremno išao, sve dok zajedno nisu stajali na mestu gde je trebala da bude prinešena žrtva. Međutim , svetom Bogu niko nije izašao u susret. On je i za mene i za tebe sam prineo žrtvu. Iako mnoge stvari još ne shvatam, sada zajedno sa tobom stojim pored Avrama. Sve do smrti se mogu samo čuditi, što me je Bog oslobodio. Vraćam se u život kao onaj, koji je bio osuđen na smrt. Bog nudi svoju milost uprkos tome, što razum ne shvata. Sada moj život više ne pripada meni, nego onome, ko mi ga je ponovo darovao. Sve dane mog života mogu da ga hvalim što je njegova krv očistila moje srce, i što me je njegov krst oteo iz moći i posledica greha, odnosno večne smrti.

Gospod Isus je umro i za tebe na krstu, želi i tebi da oprosti grehe i želi da ti da večni život. Danas padni ispred njegovih nogu, ispovedi mu svoju grešnu zabludu i zamoli Ga, da se i nad tobom smiluje, kao što je to uradio i sa Avramom i sa Isakom, i sa milionima drugih, koji prizivaju Njegovo ime.

^vrh

PRAZAN GROB

- "Borba za dušu"

Uskrs - Isusovo uskrsnuće i prazan Isusov grob - to je bio najočevidniji dokaz Isusovog uskrsnuća. Analizirajmo sada to što advokati nazivaju "indirektan dokaz". Pogledajmo neke indirektne dokaze koji i dan danas govore.

Da li je moguće da nekolicina običnih ljudi u jednoj generaciji izmisli tako jaku i privlačnu ličnost - svetu i moralno čistu - koja podstiče ljubav i mir među ljudima - kao što je bio Isus Hrist? Lažno predstavljanje Isusa Hrista bi bilo mnogo veće čudo od svih čuda koja su zabeležena u sva četiri Evanđelja. Izmisliti Isusa Hrista bi bilo mnogo veće čudo od činjenice da je On stvarno postojao.

Da najpre pojasnimo šta je to direktan dokaz. Direktan dokaz - to su direktne činjenice. Naprimer: Isus je ustao iz mrtvih, grob je bio prazan. Slično kao prilikom krađe: svedočenje prisutnog svedoka, koji je video lopova kako vadi nož i ubada žrtvu pre same krađe, to je direktan dokaz!

A šta je indirektan dokaz? To je dokazivanje onih činjenica koje su navedene kao dokazi, a iz kojih se izvode ostale činjenice. Otisci prstiju lopova, ili njegov nedovoljan alibi su indirektni - posredni dokazi. U sudstvu posredni dokazi imaju istu težinu kao i neposredni. Posredni dokazi mogu da posluže prilikom otkrivanja istine još bolje nego neposredni, zato što ih nije moguće tako jednostavno falsifikovati kao napr. lažno svedočenje. Da li shvatate na šta ciljam? Ovo je odgovor za "neverne Tome" koji tvrde da dokazi Isusovog uskrsnuća nisu dovoljno verodostojni, jer su neposredni svedoci bili izmanipulisani, hipnotisani itd. Počeću sa indirektnim dokazima:

1. Egzistencija crkve

Početni brzi rast crkve je istorijski fenomen, koji je - ako uzmemo u obzir tadašnji religiozni kontekst - neprihvatljiv.

Traganje za počecima crkve odvešće nas pravo u Jerusalim - u Palestinu oko 30. godine. Crkva je imala veliku ekspanziju upravo u Jerusalimu, u gradu gde je Isus raspet. Da li verujete da bi rana crkva, okružena neprijateljima, mogla preživeti, da Isus Hrist stvarno nije uskrsnuo? Kada bi protivnici crkve mogli da pokažu Isusovo telo, crkva bi bila totalno diskreditovana, zar ne?

Ko bi se eksponovao sa izmišljenom verom u takvim, po život opasnim političko-religioznim okolnostima? Vest o Isusovom uskrsnuću se veoma brzo pronela po celom Jerusalimu, došla je i do fariseja, i do Rimljana! Prvu propoved nakon Isusovog uskrsnuća imao je Petar. A kakav je bio rezutat? Tri hiljade ljudi je uzverovalo! I ubrzo nakon toga sledećih pet hiljada! Da li je to bila masovna psihoza? Ludost? Da li bi bilo moguće da u tako kratkom vremenskom periodu uzveruje osam hiljada ljudi, da Isus nije uskrsnuo? Mnogi dokazi, direktni i indirektni, svedoče o tome da crkva svoj nastanak izvodi iz vaskrsenja svog osnivača. Da li postoje druge teorije o nastanku crkve koje bi bolje objasnile stvarnost? Kada bi hteli da objasnimo nastanak crkve bez osvrta na Isusovo vaskrsenje, bilo bi to isto tako beznadežno kao da objašnjavamo rimsku istoriju bez osvrta na Julija Cezara.

2. Krštenje

Simbolizuje smrt i vaskrsenje verujućeg sa Isusom Hristom. Krštenje je staro koliko i sama crkva. To je javno svedočanstvo, priznavanje novih verujućih da veruju u Isusa Hrista. Simboliše njihovo spasenje! Verujući umire sa Hristom na krstu - to simboliše podronjenje u vodi. Izlazak iz vode simboliše novi život - prvi udah - u Hristu! Da li bi smo izvršavali ovakav obred da Isus stvarno, istorijski, u vremenu i prostoru nije umro i da nije vaskrsao? Sigurno da ne!

3. Večera Gospodnja - euharistija

Učešće u večeri Gospodnjoj, je sledeći indirektan dokaz, gde hleb i čaša sa vinom simbolišu smrt na krstu i prolivanje Isusove krvi za grehe ljudi! Kada verujući učestvuje u ovom obredu, sa zahvalnošću priznaje da je Isus Hrist - Bog lično - svojom smrću na krstu poneo njegovu kaznu.

Kako se verujući može radovati prilikom spomena tako grozne smrti Isusa Hrista? Hrišćani se raduju zbog oslobađajuće stvarnosti svog vasksenja. Isus je svojim vaskrsenjem prikazao prototip naši novih - duhovnih tela! I opet pomoću najlogičnijeg objašnjenja, posredstvom indirektnog dokaza vidimo da je zbog pričesti prvobitna crkva bila napunjena radošću zato, što je Isus Hrist umro na krstu za njene grehe, bio je sahranjen i ono najbitnije, trećeg dana je vaskrsao i danas sedi sa desne strane Boga Oca.

4. Promena ponašanja

Ovaj indirektni dokaz ima psihološki značaj, zato što su Isusovim vaskrsenjem mnogi životi bili promenjeni - transformisani!

Prvu grupu promenjenih ljudi čine oni ljudi za koje moramo da se zapitamo: Šta ih je motivisalo? Šta ih je teralo na različita mesta i situacije, da bi tamo propovedali vaskrsenje Isusa Hrista? Da li su zbog toga imali neke lične vidljive ili opipljive pogodnosti, ili zadovoljstva? Da li ih je na to terala mogućnost dobitka ili prestiž, možda mogućnost prosperiteta u društvu? Kako da objasnimo ponašanje prvobitne crkve? Za vernost Isusu Hristu su dobijali samo bičevanje, mučenje, kamenovanje, bacanje lavovima, raspeće i razna druga fizička mučenja. Pa ipak su prvi hrišćani bili pokorni, krotki, oni koji su gradili mir, i na nikog nisu vršili nikakav pritisak da primi njihovu veru. Pritisak je nastao tek nekoliko vekova kasnije kad je hrišćanstvo postalo obavezno. Međutim, to više nije bila ona prvobitna crkva! Prvi hrišćani su davali prvenstvo mučeničkoj smrti, koja je sve do danas najuverljiviji indirektan dokaz njihove potpune vere u vaskrsenje osnivača crkve - Isusa Hrista!

Drugu grupu ljudi čini skeptična Isusova porodica. Njegova krvna braća (po majci) su bila u velikoj nedoumici kad je Isus objavljivao:

Ja sam put i istina i život; niko neće doći k Ocu do kroza me. (Jovan 14,6).

Smrt raspećem je pre svega nanela ljagu celoj porodici! Gde pronalazimo sve one koji nisu bili potpuno uvereni? U prostoriji gde su očekivali Svetog Duha! Svi su se istrajno molili zajedno sa ženama, a takođe i sa Marijom - Isusovom majkom i Njegovom braćom.

Šta je uverilo Jakova, Isusovog brata, nakon takve porodične sramote, da samo nekoliko dana posle Isusove smrti postane Njegov verni sledbenik i jedan od vodećih ljudi prvobitne crkve? I on je na kraju umro kao mučenik - bio je kamenovan. Kakva transformacija! Šta ga je uverilo? Svom bratu, Isusu, pre Njegove smrti uopšte nije verovao, a onda ga je jako ozbiljno shvatio i nije ga više smatrao za ludog. Najbolje objašnjenje koje imamo napisao je apostol Pavle u 1. poslanici Korinćanima:

A potom se javi Jakovu, pa onda svima apostolima. (1. Korinćanima 15,7)

Zar postoji bolji indirektni dokaz?

Treću grupu ljudi sa promenjenim ponašanjem čine, u datom trenutku, obeshrabreni apostoli. Svi Isusovi učenici su se razbežali kad Ga je uhapsila hramska straža u Getsemanskom vrtu. Petar Ga se čak tokom suđenja tri puta odrekao. Nakon Isusovog raspeća su se preplašeni učenici sakrili u jednoj kući, u gornjoj prostoriji i zaključali se tamo. Međutim, samo par dana nakon raspeća desilo se nešto što je potpuno istisnulo njihovo obeshrabrenje. Svi apostoli, osim Jude, su postali neposredni i čestiti propovednici, koji su objavljivali raspetog i vaskrslog Isusa! Ova mala grupa obeshrabrenih ljudi odjednom se promenila u grupu oduševljenih i hrabrih mučenika. Svi, osim Jovana, umrli su nasilnom smrću. Jovan je umro "samo" u izgnanstvu. Šta ih je promenilo? Zar su svi odjednom izgubili razum? Kako da logički objasnimo njihovo ponašanje? Jedino razumno objašnjenje je opet samo u činjenici da su sopstvenim očima videli vaskrslog Hrista!

A potom se javi Jakovu, pa onda svima apostolima (1. Korinćanima 15,7)

Sledeći je Pavle. On je najuverljiviji indirektan dokaz! Farisej fanatik Pavle progonio je crkvu sve do smrti. I odjednom se promenio toliko da njegovi raniji saradnici nisu u njemu mogli prepoznati onog starog čoveka! Zašto? Šta ga je na to navelo? I njemu je kasnije odrubljena glava! Zar je "odlepio"? Pavlova metamorfoza od pomoćnika ubica hrišćana do najvatrenijeg apostola je logički neobjašnjiva.

A Savle se većma siljaše i zabunjivaše Jevreje koji žive u Damasku, dokazujući da je ovo Hristos. (Dela 9,22)

Pavle je imao farisejsku pozadinu. Jako dobro je poznavao Sveto Pismo. Zašto se obratio? Isus mu se objavio dok je putovao u Damask! Da li ima neko drugačije objašnjenje osim onog da je stvarno izgubio pravac poput apostola i hiljada drugih ljudi? Spomenimo samo to da mi, verujući, imamo potpunu sigurnost, istu takvu kakvu su imali naši bližnji u Hristu u prvoj jerusalimskoj crkvi. Naša vera nije zasnovana ni na mitologiji, ni na čoveku, već na osnovu istorijske stvarnosti praznog groba i vaskrslog Gospoda Isusa Hrista!

Izvor: Zapas o dušu, april 1995. Autor: (pseudonim) Pst.

Prevod: Milijašević Branko.

^vrh

KAKO PREPOZNATI ZDRAVU CRKVU (2)

- Ričard De Han

Mnogi ljudi koji traže "svoju" crkvu imaju potpuno pogrešne prioritete. Neke ljude privlači određena crkva zbog lepote zgrade. Druge više interesuje veličina zgrade. Ostale opet privlači istaknut muzički program ili pastor (propovednik) sa impresionirajućom pojavom ili posebnom sposobnošću govora. Neki ljudi traže crkvu gde je uredno raspoređena služba. Zatim, postoje ljudi koje privlači crkva zbog svoje denominacijske privrženosti, lokacije ili zbog ljudi koji je posećuju. Ostali uglavnom dođu na poziv svojih prijatelja.

Koliko god bile značajne nabrojane činjenice, ono što najviše treba da interesuje svakog čoveka koji želi da pripada određenoj crkvi jeste njena DOKTRINA - drugim rečima, šta se uči i veruje u toj crkvi! To je glavna stvar.

Ja bih radije bio sa ljudima koji se sastaju u staroj, polusrušenoj zgradi, bez hora, sa raštimovanim klavirom i zamuckujućim propovednikom koji propoveda Reč Božiju, nego među ljudima koji su ponosni na svoju predivnu zgradu, veličanstveni hor i rečitog propovednika koji se odriče ili ignoriše čisto učenje Svetog pisma i time sprečava prisustvo i silu Duha Božijeg.

Znači, ono što se veruje i uči u određenoj crkvi je najvažnije!

Dakle, u ovom poglavlju želim da zajedno razmatramo još nekoliko vrlo značajnih učenja s kojima ne sme da bude kompromisa. U prethodnim poglavljima videli smo kako da prepoznamo zdravu crkvu po njenom verovanju o Bibliji, Bogu i Isusu Hristu. Hajde da sada razmotrimo sledeća verovanja koja su neophodna da bi crkvu nazvali zdravom:

1. Soteriologija - Verovanja o spasenju.

2. Pneumatologija - Verovanja o Svetom Duhu.

3. Eklesiologija - Verovanja o crkvi.

4. Eshatologija - Verovanja o poslednjim događajima.

1. Soteriologija - Verovanja o spasenju.

Zdrava crkva je ispravna u soteriologiji, tj. u svojem verovanju o načinu spasenja. Ona objavljuje poruku spasenja po blagodati, samo verom u Isusa Hrista (Ef. 2,8.9).

U pogledu učenja da je spasenje po blagodati i da je potpuno nezavisno od ljudskog truda, mi se naravno ne odričemo važnosti krštenja, odlazaka u crkvu i življenja u poslušnosti zapovestima Božije reči. Sve ove stvari su od suštinske važnosti, ali one se ne čine da bi čovek dobio spasenje, nego slede kao plod, rezultat, odnosno dokaz istinskog iskustva obraćenja. Apostol Pavle je napisao u 2. poglavlju Poslanice Efescima:

"Jer smo njegov posao, sazdani u Hristu Isusu za dela dobra, koja Bog napred pripravi da u njima hodimo" (10. stih).

Druga osoba večnog Trojstva, Isus Hristos, Sin Božiji je postao deo ljudske porodice kroz rođenje od device. Živeo je savršenim životom, umro je na krstu da bi platio cenu naših greha, i ustao iz mrtvih da bismo mi dobili spasenje. I sada, pošto je On umro umesto nas, spasenje nam se nudi kao dar, a prima se verom. Članstvo u crkvi, krštenje, moralan život i dela milosti - ma koliko da su dobre stvari - ne mogu da učine ništa da bi nas spasile od greha. Spasenje se može iskusiti samo na temelju onoga što je Gospod Isus već učinio za nas, kao naša zamena i u životu i smrti, a vera je samo spona pomoću koje se primaju već pripremljeni blagoslovi.

Jedan pesnik je napisao:

U životu nisam živeo,

na samrti nisam umro.

Životom Drugoga i smrću Drugoga

stekao sam blaženu večnost.

2. Pneumatologija - Verovanja o Svetom Duhu.

Da bi odgovorili na pitanje "Kako mogu da prepoznam zdravu crkvu?", naglasio bih da ona mora da bude ispravna i u pneumatologiji, tj. u svom verovanju i učenju o Svetom Duhu.

Sveti Duh se ponekad nazivao "zanemarena osoba božanstva", a nažalost tako je često i danas. On je zapravo osoba Trojstva koja se najmanje razume.

Međutim, zdrava crkva prepoznaje i ko je Duh Sveti, i šta On radi!

Neki ljudi misle o Duhu kao o nekom bezličnom biću. Oni objavljuju da je On samo uticaj koji vodi čovečiju savest. Drugi Ga smatraju za neku vrstu sile koja je programirana u čoveku da bi mu davala signale od Boga. Ali, Sveti Duh je osoba! On je BOG, a kada je Bog, onda je takođe večan i jednak Ocu i Sinu.

Dakle, čuvaj se onih koji se odriču ličnosti i božanstva Svetog Duha!

Kao Bog, treća osoba Trojstva, Sveti Duh je uključen u niz važnih aktivnosti. U suštini, Sveti Duh je odigrao tako vitalnu ulogu u ranoj Hristovoj crkvi da se knjiga Dela Apostolskih može nazvati "Dela Svetog Duha kroz apostole". Sveti Duh presvedočava za greh (Jn. 16,8), daje novo rođenje (Jn. 3,5), krštava vernike u Hristovo telo (1. Kor. 12,13), pojedinačno prebiva u hrišćanima (1. Kor. 6,19), obuzdava i sprečava greh (2. Sol. 2,7), sprema vernike za plodonosnu službu (Ef. 5,18)...

Da, Sveti Duh pravi svoj dom u svakom hrišćaninu. On boravi u nama da bi nas tešio, vodio, čuvao, davao snagu, i nosio svedočanstvo istine. Zbog Njegovog prisustva, mi možemo imati pobedu nad grehom i uspešnu službu za Gospoda.

3. Eklesiologija - Verovanja o crkvi.

Zdrava crkva je ispravna i u eklesiologiji, tj. u svom verovanju i učenju o samoj crkvi. Reč crkva ima dvojako značenje:

- nevidljiva crkva

- crkva kao lokalna zajednica vernika

Kada govorim o nevidljivoj crkvi, onda mislim na Hristovo telo koje čine svi ljudi koji su Ga prihvatili za Spasitelja, ne uzimajući u obzir boju kože, rasu, položaj ili denominaciju. To je jedina istinita crkva!

Apostol Pavle je imao to na umu kada je pisao o tome kako je Bog uzvisio Hrista:

"Nad svim poglavarstvima, i vlastima, i silama, i gospodstvima, i nad svakim imenom što se može nazvati, ne samo na ovome svetu, nego i na onome koji ide, i sve pokori pod noge njegove, i njega dade za glavu crkvi, nad svima, koja je telo njegovo, punina onoga koji ispunjava sve u svemu". (Ef. 1,21-23)

Kada govorim o vidljivoj crkvi, smatram je za lokalnu zajednicu vernika, odnosno grupu hrišćana koja se redovno sastaje zbog poučavanja, zajedništva, verskih obreda, evangelizacije, slavljenja...

Zdrava crkva prepoznaje razliku između lokalne i nevidljive crkve. Njeni članovi potvrđuju da njihova zajednica ili denominacija nije jedina prava crkva. Oni "ne isključuju" iz Hristovog tela vernike (koji pripadaju Gospodu) iz razloga što nemaju njihovu "partijsku etiketu", nego sve one koji su stavili svoje pouzdanje na Hrista smatraju za bratske članove Njegovog tela - jedinu istinitu crkvu. Oni ih prihvataju kao braću i sestre u Hristu.

Pre nego što nastavimo, želeo bih da naglasim važnost odlaska i podrške lokalnoj crkvi koja je utemeljena na Svetom pismu. Nije dovoljno biti član samo nevidljive crkve, već moramo da budemo identifikovani i u lokalnoj crkvi. Imamo odgovornost da se redovno okupljamo sa ostalim hrišćanima radi bogosluženja, klanjanja, ohrabrivanja i poučavanja (Jev. 10,24.25). Zdravo propovedanje Hristove nauke u zajedništvu sa ostalim vernicima može da učiniti čuda u našim duhovnim životima.

Međutim, svestan sam, kao i vi, da lokalne crkve nisu savršene. Znam da je za vas kao vernike moguć duhovan napredak i bez odlaska u crkvu. Možete proučavati Bibliju za sebe, možete da se molite sami, možete da duhovno rastete čitanjem dobre hrišćanske literature... Ali, sve to nije dovoljno, niti je izgovor ako zanemarite odlazak u lokalnu crkvu.

Ako ste nanovorođeni, a nemate identitet u lokalnoj crkvi, molim vas (ako je to uopšte moguće) da nađete svoj molitveni (crkveni) dom. Ako odlučite da to uradite, izaberite crkvu gde se Biblija prihvata kao nepogrešiva Božija reč, gde se propoveda spasenje blagodaću verom u Isusa Hrista, Božijeg Sina. Zatim (sve dok ne budete sprečeni zbog lošeg zdravlja ili drugih razloga) odlazite u tu crkvu, služite u njoj, podržavajte je i moli se za nju.

4. Eshatologija - Verovanja o poslednjim događajima.

Poslednja tačka koju želim da razmotrimo jeste eshatologija, odnosno verovanje o poslednjim događajima i Drugom Hristovom dolasku. Zdrava crkva ima ispravan odnos i prema ovim pitanjima.

Najvažniji događaj u ljudskoj istoriji je bilo rođenje Gospoda Isusa Hrista, koje se desilo pre nešto više od 2000 godina. Međutim, osim Njegovog Prvog dolaska (rođenja) postoji još mnogo više. Njegov bezgrešan život, vaskrsenje i vaznesenje su istorijske činjenice - ali one ne predstavljaju kraj. Priča se nastavlja...

Biblija nam kaže da će Isus Hristos ponovo doći. Kada se to bude desilo, otvoreno ćemo videti celovit i veličanstven Božiji plan svih vekova. Tada će se svako koleno pokloniti pred imenom Isus i svaki jezik će priznati da je Gospod Isus na slavu Boga Oca (Fil. 2,11). To je trenutak, kao što je video prorok Avakum, kada će se zemlja napuniti slave Gospodnje, kao što je more puno vode (Avak. 2,14). To je trenutak, kao što nam je i apostol Pavle rekao, kada će mrtvi u Hristu vaskrsnuti prvi, a oni koji su živi će se preobraziti i krenuti u susret Gospodu (1. Sol. 4,16-17).

- Kada Isus ponovo dođe, videćemo Ga - Onog koji nas je voleo i dao sebe za nas.

- Videćemo Njega, moćnog Stvoritelja.

- Videćemo Ga kao Onog koji je pre više od 2000 godina došao na ovaj svet kao beba, rođen u siromaštvu, u vitlejemskoj štalici.

- Videćemo Ga kao Onog koji je imao anđele, ljude, demone i celu prirodu pod svojom kontrolom.

- Videćemo Ga kao Onog koji je prekinuo sahranu podarivši život mrtvom mladiću (Lk. 7,12-15).

- Videćemo Ga kao Onog koji je stavio svoju ruku na oči slepcu, i na taj način izbrisao njegovu neprekidnu noć i pretvorio je u svetlost dana (Mt. 12,22).

- Videćemo Ga kao Onog koji je bio raspet na krstu i kada je sve bilo ispunjeno, trijumfovalno povikao "Svrši se!" (Jn. 19,30).

- Pri Njegovom ponovnom dolasku mi ćemo Ga ugledati i zauvek uživati u prisustvu našeg Spasitelja, Iskupitelja i Cara, Gospoda Isusa Hrista.

Slažem se da se čak i u evanđeoskim krugovima ljudi ne slažu u vezi sa poslednjim događajima, ali te razlike u verovanjima ne smeju da postanu razlog ili prilika za podele i odvajanja. Dakle, hajde da se setimo da bez obzira na različita ubeđenja, možemo da se podjednako volimo, kao braća i sestre u Hristu.

Međutim, jako je važna stvar da se svi složimo da će Isus ponovo doći. Svaka crkva koja negira Njegov ponovni lični dolazak kao budući događaj koji će se stvarno desiti, ne ispunjava sve uslove standarda, koji određuje zdravu crkvu.

Uz verovanje u Drugi Hristov dolazak, zdrava crkva, takođe, shvata realnost postojanja i neba i pakla. Hrišćane koji veruju Bibliji očekuje predivno mesto koje se zove nebo. Bazirajući svoju veru na Božiju Reč, oni sa zadovoljstvom i radošću iščekuju ulazak u svoj večni dom. Ta nada suzbija njihov bol i daje izlečenje svim ranama koje donosi zemaljski život.

Zdrava crkva ne veruje samo u mesto koje se zove nebo, nego upozorava nevernike da postoji mesto koje se naziva pakao! Ljubazni, sam Gospod Isus Hristos govori o tom mestu "gde crv njihov ne umire i oganj se ne gasi" (Mk. 9,48), a On je i dao reči upozorenja: "Ne bojte se od onih koji ubijaju telo i potom ne mogu ništa više učiniti. Nego ću vam kazati koga da se bojite: bojte se onoga koji ima vlast pošto ubije baciti u pakao; da, kažem vam, onoga se bojte" (Lk. 12,4.5).

Ako verujete Svetom pismu, jednostavno ne možete da poništite činjenicu da postoji nebo za nagradu, ali i pakao za mučenje. Jedno od obeležja zdrave crkve je upravo njeno verovanje i u nebo i u pakao, i u biblijsko učenje o tim mestima.

Da li ste član zdrave crkve? Da li ste revnostni u posećivanju svoje crkve? Da li je podržavate?

Ako ste pravi hrišćani, odgovor je: DA!

Nastavak u sledećem broju.

Prevod sa engleskog: Milenko Isakov.

^vrh

SEDAM OSNOVNIH PITANJA (1)

- Paul E. Little

Na sekularnim univerzitetima uvek su me pitali sedam osnovnih pitanja - ponekad sa neznatnim varijacijama. Hteo bih zato ukratko ovde da predstavim neke svoje odgovore. Bez sumnje, oni se mogu usavršiti...

1. Šta je sa neznabošcima?

Nehrišćani a i mnogi hrišćani, najčešće pitaju o sudbini neznabošaca. Šta je sa osobom koja nikad nije čula o Isusu Hristu? Hoće li ona biti osuđena na pakao?

Mislim da pre svega moramo da priznamo, kako nemamo celu objavu o tome kako će Bog postupati sa takvim ljudima. Bog nam nigde o tome ne govori. Stoga, izvesne stvari su samo Bogu poznate. U 5. Mojsijevoj 29,29 čitamo: "Šta je tajno ono je Gospoda Boga našeg, a javno je naše i sinova naših doveka, da bismo izvršavali sve reči ovog zakona." O nekim stvarima Bog nije u potpunosti otkrio svoj plan; ovo je jedan od tih slučajeva. Ipak, dok mislimo o ovom pitanju, Pismo nam daje neke veoma jasne tačke koje valja imati na umu.

Prvo: Bog je pravedan. Svi dokazi koje imamo ukazuju da možemo imati pouzdanje u Njegovu pravednost. Možemo se uzdati da će, ma što uradio sa onima koji nikad nisu čuli o Isusu Hristu, On biti apsolutno pravedan, jer sve činjenice ukazuju na to da je On upravo takav.

Drugo: Ni jedna osoba neće biti osuđena za odbijanje Isusa Hrista o kome nikad nije čula; umesto toga ona će biti osuđena za gaženje svog moralnog standarda, ma kako nizak ili visok on bio. U svakom delu sveta ljudi imaju određenu vrstu moralnog zakona, kojeg se pridržavaju ili ga pak svesno krše. Znanje iz antropologije to potvrđuje. Pavle tako piše: "Jer koji bez zakona sagrešiše, bez zakona će i izginuti; i koji u zakonu sagrešiše, po zakonu će se osuditi..." (Rim. 2,12-16).

Treće: Pismo ukazuje da svaki čovek ima dovoljno informacija o tome da Bog postoji. To je jasno rečeno u Rimljanima 1,19-20: "Jer šta se može doznati za Boga poznato je njima: jer im je Bog javio; Jer šta se na Njemu ne može videti, od postanja sveta moglo se poznati i videti na stvorenjima, i Njegova večna sila i božanstvo, da nemaju izgovora." Psalam 19, takođe potvrđuje ovu činjenicu. Iz Mateja 7,7-11 i Jeremije 29,13 možemo zaključiti da će čoveku koji odgovori na svetlo koje ima i traži Boga, Bog dati šansu da čuje istinu o Hristu Isusu.

Četvrto: Nema ni reči u Bibliji da čovek može biti spasen na neki drugi način, jedino i samo po Isusu Hristu. To je kristalno jasno. Gospod je sam izjavio u Jovanu 14,6: "Ja sam put i istina i život; niko neće doći k Ocu do kroza me". Isus je to govorio sa autoritetom Božjim. Zbog toga ko je On i onoga šta je učinio na krstu, očigledno je da nema drugog puta ka Bogu. Samo je On okajavao naše grehe. On je jedini most preko provalije koji odvaja najviše moguće ljudsko dostignuće od beskonačno svetog bića Božjeg. Petar nije ostavio mesta sumnji svojom kratkom izjavom u Delima 4,12: "Jer nema drugog imena pod nebom danog ljudima kojim bi se mi mogli spasti." Ovo stavlja ogromnu odgovornost na nas koji se nazivamo hrišćanima; prema tome, moramo nastojati da i oni koji nisu čuli, čuju evanđelje.

Poslednja stvar da se istakne osobi koja je postavila to pitanje je apsolutna jasnoća Biblije koja se odnosi na sud koji čeka svakog pojedinca koji je čuo evanđelje, kao što je i on čuo. Kada se on suoči s Bogom, pitanje neće biti o neznabošcima. Moraće položiti račun šta je lično uradio sa Isusom Hristom. Obično će neko postaviti pitanje o neznabošcima kao dimnu zavesu, tako da može izbeći svoju ličnu odgovornost. Treba mu odgovoriti na to pitanje. Treba takođe, o njima razmisliti i zbog našeg uverenja i pouzdanja. Ali onda na kraju diskusije, treba se usredotočiti na samu osobu i na njenu ličnu odgovornost. Što će ON učiniti sa Isusom Hristom?

2. Da li je Hrist jedini put do Boga?

Drugo pitanje koje proizilazi iz prvog, jeste ovo: Zar ne obožava i iskreni musliman ili budista i hinduista istog Boga kao i hrišćanin, samo pod drugim imenom? Drugim rečima: Da li je Isus Hrist jedini put do Boga?

Ni iskrenost, niti intenzitet verovanja ne stvaraju istinu. Vera ne može biti pravovaljana negoli objekat na koji je usmerena. Verovanje ne čini nešto istinitim, isto kao što odbijanje da se veruje ne može učiniti istinu pogrešnom. Stvarno pitanje, je pitanje o istinitosti. Uporedimo islam i hrišćanstvo kao primer. U moralnom i etičkim oblastima među njima možemo naći mnogo sličnosti, ali ove dve vere su 100% suprotne u najvažnijem pitanju: Ko je Isus Hrist? Islam poriče da je Isus Hrist Bog - Sin Božiji. Poriče da je On umro na krstu i vaskrsao od mrtvih. Hrišćanstvo pak tvrdi činjenicu da je Isus Hrist Sin Božji, umro na krstu za naše grehe i onda ustao od mrtvih. Obe vere istovremeno ne mogu biti istinite u toj činjenici. Jedna je tačna; druga je netačna. Ako je ono glavno u hrišćanstvu lažno, onda je naša vera bezvredna.

Ovo pitanje o drugim religijama ima neke jake emocionalne i nacionalne aspekte koje treba pokušati pobediti kada želimo da diskutujemo o njemu. Treba dokazati, da hrišćani nisu puni predrasuda kada kažu da je Hrist jedini put do Boga. Mi kao hrišćani nemamo drugog izbora, jer je sam Isus Hrist tako rekao.

Iako neko može da veruje u šta god želi, nema pravo na definiciju Hrišćanstvo u nekim svojim vlastitim terminima. Ako želimo biti verni Isusu Hristu, moramo ostati samo na onome što je On rekao. Prilično očigledno, ako verujemo da je On Bog, onda to što je On rekao smatramo i jedinim mogućim odgovorom - Istinom.

3. Zašto nevini trpe?

Treće, često pitanje je o problemu zla. Ako je Bog dobar i svemoćan, zašto onda nevini trpe? Zašto su neke bebe rođene slepe ili mentalno defektne ili deformisane? Zašto Bog dozvoljava ratove? Zašto...?

Ili je Bog dobar a nije dovoljno moćan da eliminiše bolesti i katastrofe ili je svemoćan, ali nije dobar i zbog toga ne okončava sa ovim zlom. Opet mislim, da moramo priznati svoje delomično znanje o mnogim individualnim ili nacionalnim patnjama. Ipak, u mnogim situacijama možemo dobro videti ko je glavni "generator zla" u ovome svetu. Biblija jasno govori, da je Bog stvorio svemir (svet) savršenim. Čoveku je bila dana sloboda da posluša ili ne posluša Boga. Zlo je došlo na svet kroz čovečju neposlušnost - pobunu. Zbog modela (mehanizma) svemira, čovečija dela nisu ograničena na njega samog nego uvek uključuju (utiču) i na druge ljude (i prirodu). Zbog čovečje neposlušnosti i kršenja Božjeg zakona, zlo prožima celi svemir.

Dok razgovaramo o tom pitanju, ne smemo zanemariti prisustvo zla u svakome od nas. Mnogi ljudi pitaju: Zašto nas Bog ne oslobodi od zla? Zašto ne prekine ratove? Ne shvataju da ako bi Bog izvršio sud dosledno, niko od nas ne bi preživeo. Pretpostavi da Bog odluči: "U ponoć, ove noći, sve zlo biće izbrisano iz svemira!" Ko bi od nas bio tu u jedan sat posle ponoći?

Kada naglašavamo čovekov lični problem sa zlom, primetimo da je Bog učinio sve potrebno da se lično susretne sa problemom zla. On, ne samo da je došao u ljudsku istoriju u liku Isusa Hrista, nego je umro da reši problem - činjenicu zla. Tako, svaki pojedinac koji se voljno odazove prima Njegov dar ljubavi, milosti i oproštenje u Isusu Hristu. Kao što je C. S. Lewis primetio, beskorisno nam je umovati o poreklu zla. Problem sa kojim se svi suočavamo je činjenica zla. Jedino rešenje za tu činjenicu zla, jeste Božje rešenje, Isus Hrist.

Iz knjige: KAKO SVEDOČITI, Little E. Paul.

^vrh

TAJNA NJIHOVOG USPEHA

- Majkl Grin

Evangelizacija je na svetu počelo 11 muškaraca. Pitate li se, kako im je to uopšte uspelo?! Deset godina od Isusove smrti Evanđelje o Njemu je stiglo u Aleksandriju i Antiohiju - najveći grad Afrike, odnosno Azije. Gotovo je sigurno da je do tog vremena doprlo i do samog Rima; u glavnom gradu sveta bio je to toliko poznat pokret, te je Neron mogao da hrišćane koristi kao žrtvene jarce zbog velikog požara 64. godine po Hristu.

Poruka Evanđelja se poput požara proširila carstvom, i da nije bilo Domicijanove sklonosti prema progonu, verovatno bi do kraja prvog veka na carsko prestolje seo hrišćanin. Međutim, kako se stvar razvijala, hrišćanstvo je na to sačekalo još 230 godina, ali je u međuvremenu osvojilo mnoge rase i kulture unutar carstva, ostvarilo jake prodore među plemstvom i intelektualcima, promenilo živote bezbrojnih običnih muškaraca i žena. Evangeliziranje je očigledno bilo u prvom planu tadašnjih Isusovih sledbenika.

Ali, šta je evangeliziranje?

Jedna od najboljih definicija potiče od arhibiskupa Williama Templea.

"Evangelizirati znači tako predočavati Isusa Hrista u sili Svetog Duha, da ljudi kroz Njega dolaze do vere u Boga, te da prihvate Hrista kao svog ličnog Spasitelja i služe mu kao svom Caru u zajedništvu Njegove crkve."

To, i ništa manje, jeste evangeliziranje. Reč je o tome da hrišćanska zajednica prenosi Radosnu vest o Spasitelju onima koji Ga ne poznaju. Uostalom, šta su imali prvi hrišćani? Ne mnogo. Nisu imali Odbor za misiju i evangelizaciju. Nisu držali konferencije ili kurseve na tu temu. Nisu imali određenog verovanja. Nisu imali pravilnik ponašanja, koji bi se mnogo razlikovao od pravilnika ponašanja iz jevrejstva, odakle su proizašli.

Nisu imali ceremonije. Nisu imali crkvene zgrade, ni sveštenike. Imali su jedino sigurnost da je Isus dugo očekivani Osloboditelj - Mesija, da je umro, ustao i da sada vlada celim svemirom. Onda su ljudima govorili o Njemu. Upustili su se u evangeliziranje. No, pogledajmo to malo detaljnije, jer se evangeliziranje lako može pobrkati sa nekim drugim stvarima.

U prvom redu, evangeliziranje nije isto što i misija. Izraz misija mnogo je širi od izraza evangeliziranje. Tiče se sveukupnog uticaja Crkve na društvo, dok je evangeliziranje ograničenog opsega i tiče se prenošenja Radosne vesti - Evanđelja Hristovog.

Evangeliziranje nije usamljeničko, ono dovodi u zajedništvo. Iako se može odvijati između dvoje ljudi, kao što jedan prosjak može da obavesti drugog prosjaka gde može naći hleb, evangeliziranje uvek dovodi ljude u zajedništvo onih koji su, takođe pronašli živog Boga kroz Isusa Hrista.

Evangeliziranje nije sistem. Danas hrišćanskim krugovima ima mnogo kratkih sažetih poruka (traktata), zbijenih propovedi sa tri glavne tačke, kao: "četiri duhovna zakona", "dijagrama most" i sličnog. Mada i oni mogu ponekad poslužiti kao korisno oruđe pri evangeliziranju, predstavljaju opasnost ako očvrsnu u krute sisteme. Jer, naš Gospod nije sistem; On je stvarna osoba. A evangeliziranje je dovođenje ljudi licem u lice sa tom Osobom. To se ne može učiniti sa sistemom.

Evangeliziranje nije dopunska delatnost za one koji vole javne nastupe. To nije razonoda koju će prihvatiti osoba koja voli da pravi budalu od sebe stojeći na nekakvoj kutiji pod vedrim nebom ili da povlađuje svom egu obraćajući se skupu u javnoj dvorani. Evangeliziranje je iznošenje Radosne vesti o onome što je Bog učinio za sve nas. To je sveta dužnost svakog hrišćanina.

Evangeliziranje nije plitko. Plitkim ga, naravno, često smatraju oni koji se njime ne bave, a i neki koji se bave. Zaista, mnogo toga što se prodaje kao evangeliziranje jeste veoma plitko. No, ono nije zamišljeno da bude takvo. Zamišljeno je da to bude Radosna vest o tome kako Bog uzima grešnike i ugrađuje ih u svoje novo društvo, koje predstavlja prvo uporište Božje carske vladavine u odmetničkom svetu. Nema ništa plitko u toj poruci i njenim posledicama. Ona utiče na razum, na način gledanja, na odnose - na sve.

Evangeliziranje nije zadatak samo raspoloženog sveštenstva - ljudi sa teološkim obrazovanjem. To uopšte nije njihov prvi zadatak. Njihova je uloga propovedanje i naučavanje vere, ali po samoj prirodi stvari oni nisu u tako bliskom dodiru sa agnosticima ili ateistima kao što je to većina članova njihovih crkava od ponedeljka do subote. Među starim zapisima nema ničeg što bi nagoveštavalo, da je prva crkva shvatala evangeliziranje isključivim zadatkom svojih vođa. Svi su bili pozvani da prenose Radosnu vest. Bila je ona isuviše radosna a da bi je prepustili "teološkim profesionalcima".

Evangeliziranje nije pronalaženje "mesa" za popunjavanje praznih crkvenih klupa. Ponekad, nakon što je uzaludno pokušavala sve drugo, crkva ponovno dođe na pomisao da bi joj, želi li i dalje poslovati, bilo najbolje da se upusti u evangelizacijsku kampanju. Ako je evangeliziranje išta drugo a ne spontano delovanje vatre koju je Hrist zapalio unutra - biće krivotvoreno i neće ostvariti ništa. Više će ličiti na vrbovanje ljudi u članstvo lokalne crkve.

Evangeliziranje nije Ijudska propaganda. U njega je upleten Bog. Bog Otac se upleo kad je poslao svoga jedinog Sina. Isus Hrist ga je smatrao tako prioritetnim zadatkom da ga je učinio predmetom svoje poslednje zapovesti. Sveti Duh je dan sa određenim ciljem opremanja Crkve za svedočenje. Evangeliziranje je delotvoran iskaz Božje ljubavi u palom svetu. Ono nije opijum načinjen ljudskom rukom.

Evangeliziranje nije ni isključivo hrišćansko navešćivanje, ni isključivo hrišćanska prisutnost. Ono je oboje. Neki hrišćani pokazuju potpunu sklonost tome da se usredsrede na naveštanje Evanđelja bez njegovog praktičnog pokazivanja; tako naglašavaju samo propovedanje, dok hranjenje, isceljivanje, obrazovanje i oslobađanje od zlih duhova padaju u zasenak.

Kao odgovor na to, oni koji se usredsređuju na "socijalno Evanđelje" zadovoljavaju se dolaskom među ljude, te ih stišću u naručje rukama Hristove ljubavi, ne svedočeći o Onome u čije to ime i čine. Sama ideja izdvajanja duhovnog od socijalnog Evanđelja protivi se Novom zavetu. Isus je hodao čineći dobro i propovedajući Radosnu vest carstva. Njegovi sledbenici moraju težiti za istom ravnotežom. Samo je jedno Evanđelje - onoga Boga koji pomaže ljudima, kojima je pomoć potrebna. On ih sam izbavlja, ugrađuje ih u novo društvo i stalo mu je do svakog oblika njihovog života na ovom i drugom svetu. Tu poruku treba i naveštati, i živeti. Samo socijalna briga ili samo naveštanje jednako su beskorisni. Prvi su hrišćani praktikovali oboje. Isto moramo i mi danas.

Iz knjige: EVANGELISM - NOW AND THEN, Michael Green.

^vrh

JA SAM MILANOVA DUŠA

- Dee Bowman

Visoko tiražni američki magazin "Reader's Digest" je često u svojim izdanjima na zahtev čitalaca ponavljao serijal članaka "Ja sam Džoova ____". Ovi edukativni tekstovi su pisani u prvom licu i govore o raznim organima ljudskog tela, napr. "Ja sam Džoovo srce", "Ja sam Džoovo oko" i sl. Naravno, RD nikada nije pisao o duhovnim aspektima čoveka, ali hrišćanin Dee Bowman je napisao seriju članaka upravo o tome. Dee koristi biblijsku perspektivu da piše o Fredovoj, savesti, rukama, jeziku i sl. Ovde vam prenosimo njegov članak o Milanovoj (kako ga mi nazvasmo) duši...

Ja sam Milanova duša. Ono što drugi vide i opisuju kao Milana, za mene nije ništa više sem prebivališta. Živim u Milanovom fizičkom telu, ali to telo nije pravi Milan. Ono je za mene kao kuća, koja ima mnoge sobe. Ja sam prava suština Milana. Ja sam njegova duša.

Kada govori o meni, Biblija koristi različite termine, poput "duh" ili "duša". Neki religiozni ljudi igraju se oko značenja ovih termina, i samo zbunjuju druge ili ih uveravaju da ja ne postojim, ali greše. Sve to me vređa, jer Biblija jasno govori: "I ne bojte se onih koji ubijaju telo, a duše ne mogu ubiti. Nego se više bojte onoga koji može i dušu i telo da upropasti u paklu" (Mat. 10:28 EČ). Milan je mnogo više nego li samo njegovo telo. Unutar njega sam ja, njegova duša - i Biblija ima mnogo toga da kaže o meni.

Stvorio me je Bog - On jedini može da me stvori. "I vrati se prah u zemlju, kako je bio, a duh se vrati Bogu, koji ga je dao" (Prop. 12:7 RDK). Moderna nauka pokušava na svakojake načine da napravi dušu, jer kada se duša stavi u telo, to telo onda oživi, neživo postane živo. "Kao što je, naime, telo bez duha mrtvo, tako je mrtva i vera bez dela" (Jak. 2:26 EČ). Ako je Milanovo telo bez mene, onda je ono mrtvo a sa mnom je živo, zar ne? Nauka tako žarko želi da stvori neko živo biće od mrtve materije, ali Frankenštajn može da postoji samo na filmovima i u knjigama. Samo Bog može oživeti - dati život, a to znači da me samo Bog može napraviti, mene Milanovu dušu.

Ja sam svesna i imam ličnost. Nisam nekakva bezlična "sila", energija, ili duh. Otkrivenje 6:9-11 opisuje duše mučenika koje viču ka nebu. One su svesne gde se nalaze, i šta se dešava oko njih, one mogu da govore i da prime utehu. Duša može imati nadanje tj. očekivanje (Jev. 6:19). Prva Petrova poslanica, u 3:18-20 i Matej 25:41, 46, pokazuju da duša može biti kažnjena i da iskusi bol. Stvarno ne volim o tome da razmišljam, ali to je istina. Ja mogu patiti i biti povređena, kao što mogu iskusiti i radost ili sreću.

Ovo je veoma važno: Jer ću živeti večno. Vremenom će Milanovo telo ostariti, umreti i istruliti, ali ja neću nikad umreti. Isusova priča o Lazaru i bogatašu (Lk. 16:22-23) ili Njegove reči upućene razbojniku na krstu (Lk. 23:42-43), pokazuju da duša prevazilazi fizičku smrt. Apostol Pavle je bio istrgnut iz tela i bio je u Gospodnjoj prisutnosti (Fil. 1:23), što je još jedan dokaz kako ne umirem. Neki za to koriste termin "besmrtna", i to opet mene može lepo opisati, jer taj termin opisuje nešto što nikada ne umire. Ipak, ja nisam kao Bog, nikako! Imam svoj početak (a Bog ga nema), ali nemam svoj kraj. Kada ovako govorim neki ljudski umovi počinju da se ljute, ali to je tako sa mnom...

Želim da živim večno na nebu. Najstrašnije od svega, kada si nečija duša jeste kada znaš sve ove istine. Živeću večno, ali gde? Gde ću provesti tu večnost? Ja bi tako žarko želela da budem sa "crkvom prvenaca koji su popisani na nebesima, i Bogom - sudijom svih, i sa duhovima savršenih pravednika..." (Jev. 12:23 EČ) Jer sam za to stvorena: da živim sa Bogom kroz celu večnost i da slavim i obožavam Njega (Jev. 2:10) To je ono za šta ja bivam i iskupljena (1. Pet. 2:9). Ali ponekad Milanovo telo zaboravlja na svoj privremeni status (ili pokušava da to ignoriše) i želi da čini greh, da iskusi par trenutaka telesnog zadovoljstva. Savest, um i srce opominju Milana, da se ne upušta u zlo, jer to može mene, njegovu dušu, odvesti u onu večnost bez Boga - pakao.

Sva blaga sveta nisu vrednija od mene, jer ja ne mogu umreti (Lk. 9:25). Onima koji u to neveruju, obično citiraju biblijske odeljke koji govore o umiranju duša. No, to je veliko neznanje, jer koriste stihove gde reč "duša" znači fizičku osobu, a ne mene, besmrtan deo Milana koji nikako ne može fizički umreti. To mora biti jasno, ja ne mogu umreti. "Smrt" znači "odvojenje" a ja mogu biti odvojena jedino od svoga Stvoritelja, kome i jedinom pripadam: "Gle, sve su duše moje, kako duša očeva tako i duša sinovljeva moja je, koja duša zgreši ona će poginuti" (Ezek. 18:4 RDK). Ovaj stih ne znači da će osoba koja nešto zgreši, odmah da se sruši mrtva. Svakodnevno možeš da vidiš ljude oko sebe kako čine greh, kako krše Božji zakon. Ovaj stih govori o duhovnoj smrti, koja znači odvajanje od Boga (Isa. 59:1-2). Iz tog razloga što je moj Stvoritelj savršen i Svet, On ne može tolerisati ili imati zajedništvo sa tamom (1. Jn. 1:5). Ako Milan izabere da živi u tami (grehu), i ako se nikada zbog toga ne pokaje, onda ja, Milanova duša, ne mogu živeti sa Bogom u nebu. Biću izgubljena i provešću svu večnost u paklu (2. Sol. 1:7-9). Jeza me prožima, kada na to samo pomislim!

Ja sam Milanovo najveće bogatstvo. Isus je rekao: "Jer šta će koristiti čoveku ako sav svet dobije, a životu svome naudi? Ili kakvu zamenu će dati čovek za svoj život?" (Mat. 16:26). Milan treba uvek da ima na umu ovo pitanje: "Hoće li ovo što radim ili želim, odvesti moju dušu u nebo?" Jer ako Milan promaši pravu suštinu življenja, lako može da završi u grehu i da bude izgubljen! Ali ako se Milan usredsredi na nebeske stvari (Kol. 3:2), čita svakodnevno svoju Bibliju i moli se Bogu za pomoć, onda će znati šta je ispravno i činiće pravo. I ja ću se tada osećati veoma zadovoljno i sigurno.

Jedva čekam da "poletim" svome Stvoritelju u susret. Kakva li će to biti radost, biti konačno u nebu - kod kuće.

Dragi čitatelju,

i ti imaš svoju dušu. Hoću li se videti sa tvojom dušom u nebu?

Izvor: Abundant Life, Vol. 39, No. 7, July 2004.

^vrh

misaone refleksije

HVALA TI ISUSE!

- Stančević Sreten

U srce mi se uselila tuga

od saznanja koliko smo grešni,

al' zbog tebe rodila se duga

koju moja duša iznosi u pesmi!

Nisam znao da li ćeš me čuti

da'l će tvoja ljubav u moje srce da se smesti,

al' smogao sam samo suzu pustit

i nadat se da ćemo se jednog dana sresti.

Tvoja žrtva što zbog svih nas pade

na srcu mom je ostavila traga,

i zato se molim da tvoja milost večna

za nas grešne uvek bude blaga.

Bolna rana na mom srcu stoji

i neće prestati da boli,

sve dok tvoja ljubav večna

u moje srce zauvek se ne zatvori.

Pakosti ljudske si oprostio lako

i prihvatio na se sve naše grehe,

pa zar za nekoga treba dokaz veći

od tvoje žrtve koja se ne može poreći!

HVALA TI ISUSE!

(Jovan 3.16)

BOŽIJA TIŠINA

Stara norveška legenda govori o čoveku, pustinjaku, po imenu Haakon, koji je bio gorljivi sledbenik Isusa Hrista. Jednog dana je Haakon, došao do jedne crkve. Ušao je unutra, kleknuo ispred oltara i počeo da se moli Isusu. Potaknut velikim osećajem velikodušnosti, dobrote i ljubavi gledao je u krst sa raspelom na oltaru i rekao je:

"Gospode, ja želim da trpim i umrem za Tebe. Dopusti mi da zauzmem Tvoje mesto. Želim... postati Ti, tu na krstu." I netremice uperivši oči u Njega, očekivao je odgovor. Tada je Gospod otvorio svoja usta i progovorio. Njegove reči su dolazile sa nebesa, poput šapata, ali i kao upozorenje: "Moj verni slugo, ispuniću ti želju, ali samo pod jednim uslovom!"

"Kojim, Gospode? Je li to nešto teško? Spreman sam sve učiniti, uz tvoju pomoć!" - odgovorio je spremno stari pustinjak. "Slušaj me dobro: Šta god se dogodilo i bez obzira šta budeš video, zauvek moraš ćutati. Haakon je odgovorio: "Obećavam ti to, moj Gospode!" I onda su zamenili mesta. Niko nije ništa primetio, niko nije prepoznao pustinjaka ekserima prikovanog na krstu, iznad crkvenog oltara.

I dugo vreme Haakon je poštovao dogovor, nikome nije progovorio ni reči. No, jednog dana ušao je lokalni bogataš u crkvu, i nakon molitve zaboravio ispred oltara svoj novčanik. Haakon je to video ali je ćutao. Nije progovorio ni kada je nakon dva sata došao ovdašnji siromah, koji je pronašao bogatašev novčanik i zadržao ga. Ćutao Haakon i ćutao, i onda kada je ubrzo nakon toga pred oltar kleknuo mladić moleći za blagoslov pre polaska na dugo putovanje. U tom se trenutku bogataš ponovo vratio u crkvu, tražeći svoj izgubljeni novčanik. Ne našavši ga, odmah je pomislio da ga je mladić uzeo.

Bogataš je besno povikao na mladića, "Vrati mi moj novčanik koji si ukrao!" Mladić je u čudu odgovorio: "Nisam ukrao nikakav novčanik!". Bogataš je odvratio, "Vidim da osim što kradeš, još i lažeš, odmah da si ga vratio!" Mladić je ponavljao, "Kažem ti, ni od koga nisam uzeo novčanik"

Tada ga je bogataš počeo besomučno vređati. U tom trenutku, crkvom je odjeknuo snažan glas: "Prestanite!" Bogataš je pogledao u vis i video lik koji mu je progovorio, bio je to Haakon koji više nije izdržao ćutnju, nego se javio sa krsta, u odbranu mladića i koreći bogataša zbog lažne optužbe. Bogataš je zapanjen i postiđen odmah otišao, a ubrzo je otišao i mladić u žureći zbog svog putovanja.

Kad ispred oltara više nije bilo nikoga, pristupio je Hrist svom sluzi Haakonu i rekao mu: "Siđi sada s krsta, ti nisi dostojan da zauzimaš moje mesto. Nisi ispunio obećanje, nisi ćutao." "Gospode, - reče Haakon - kako bih mogao dopustiti takvu nepravdu?". Stari pustinjak je nemo stajao ispred oltara, razmišljajući o svemu.

Tada Gospod nastavi: "Nisi znao, da je za bogataša bilo dobro da izgubi svoj novčanik, jer je u njemu bio novac sa kojim je nameravao da bludno sagreši sa jednom mladom devojkom, i čiji bi život posle toga bio uništen. Siromah je, naprotiv, dobro učinio zadržavši novac, jer je živeo u krajnjoj bedi, i njegova deca će sada na stolu imati hranu. Za mladića bi bilo bolje, da ga je bogataš još više zadržao, jer bi tada zakasnio na svoj brod, te ne bi danas otišao na put. Ovako je sada mrtav, poginuo je pre nekoliko minuta u brodolomu, samo zato što si se ti umešao. Ti sve ovo nisi mogao da znaš, ali JA JESAM. To je razlog što ja na toliko toga ne kažem ništa..."

"Jer misli moje nisu vaše misli, niti su vaši putevi moji putevi, veli Gospod. Nego koliko su nebesa više od zemlje, toliko su putevi moji viši od vaših puteva, i misli moje od vaših misli." (Isa. 55:8-9)

^vrh

Smešna strana

TELEFONSKI IMENIK

Jedan propovednik je najavio svoju posetu nekom gradu, sa željom da tamo održi evangelizaciju. Obratio se gradonačelniku sa molbom da mu pošalje imena onih, koji imaju duhovne teškoće i treba im pomoć i molitva. Za nekoliko dana dobio je poštom telefonski imenik toga grada.

KAMEN I PAMET

Pitanje: Zašto je Golijat bio tako začuđen kada ga je David udario kamenom u glavu?

Odgovor: Zato, što mu tako nešto nikada pre nije palo na pamet.

PRESLANI AFORIZMI

- Jan Vareca

Ne, omladina u našoj crkvi nije iskvarena, njen uzor su stariji.

Ne mogu više biti član moje crkve, patim od nesanice.

Treba nam više stolica u crkvi, neki vole da sede na dve.

Probuđenje će početi, čim nam naš pastor prestane da daje pilule za spavanje.

Postao sam nepoželjan u svojoj crkvi, hrčem dok spavam.

U našoj crkvi, najbolje se manifestuje dar kašnjenja.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 34 / 2006.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Sila s visine - Paul Rader

* Sedam osnovnih pitanja (2) - Paul E. Little

* Budi gorljivi Hristov svedok - Scott Newell

* Kako prepoznati zdravu crkvu (3) - Ričard De Han

* Martino otkriće - Jon Quinn

* Molitva i kako u nju uključiti decu - "Borba za dušu"

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

jeste li razmišljali koji je to najveći izazov hrišćanima u 21. veku? Da li otvoreni - ozakonjeni - nemoral? Jesu li to teški socijalni problemi? Je li to terorizam koji vode verski fanatici? Sve su ovo velike opasnosti, ali najveća opasnost je ipak religija. Da, tzv. hrišćanska "religija" koja je prazna i bez Hrista, koja odvlači ljude od pravog i čistog Evanđelja objavljenog u Bibliji.

Neke se religije otvoreno suprotstavljaju Isusu Hristu, ali neke su vrlo podmukle i suptilne. Služe se izrazima i frazama koje se mogu naći u Bibliji, što ih čini vrlo prihvatljivima onima koji sebe smatraju hrišćanima, čak i nanovorođenim hrišćanima. No, na kraju svemu tome dodaju svoj nebiblijski način mišljenja i verovanja. Propovedaju "drugo evanđelje" - koje je ljudsko a ne Božije - evanđelje koje nema sile spasenja. Evo par glavnih tačaka prema kojima se može prepoznati to "drugo evanđelje" (Gal. 1:6), a na koje nam valja obratiti pažnju:

1. Naglašavaju da spasenje dolazi kroz nešto ili nekog drugog a ne po, i samo po završenom delu Isusa Hrista na krstu (Dela 4:12).

2. Nepriznavanje Isusa Hrista kao večnoga Boga objavljenog u telu, i kao jedinoga Spasitelja datog ljudima (Jn. 1).

3. Pridavanje veće važnosti ljudskim rečima nego li Božjoj reči (1. Kor. 2:12-13).

4. Njihove vođe ne vode ljude na temelju biblijskih istina onako kako je to činio Isus Hrist, već ih prvenstveno žele vezati za sebe ili svoja učenja. (Juda 4, 17-19).

Danas u hrišćanskom svetu, više nego ikad, postoji mnogo glasova koji nas žele navesti da poverujemo u nekakvo "drugo evanđelje", ali ako se držimo Reči Božije i samo Reči Božije, neće nas niko moći zavesti niti prevariti. Kao što i apostol Jovan potvrđuje:

"Ovo vam napisah o onima koji vas zavode. A vi - u vama ostaje pomazanje koje ste od njega primili i nije vam potrebno da vas ko poučava, nego kao što vas njegovo pomazanje uči o svemu, tako je i istinito i nije laž, i kako vas je ono poučilo, tako ostajte u njemu. I sad, dečice, ostajte u njemu, da bismo imali pouzdanje kad se on javi i da se ne postidimo pred njim prilikom njegovog dolaska." (1. Jn. 2:26-28 EČ)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

SILA S VISINE

- Paul Rader

Pre negoli se mase grešnika počnu kajati i tražiti Gospoda, u srcima onih koji tvrde da veruju u Gospoda Isusa Hrista mora se dogoditi probuđenje. Današnjoj crkvi je očajnički potrebno ispunjenje Duhom Svetim - Sile s visine.

U duhovnom poslu zadobijanja ljudi za Hrista, potrebna je i duhovna natprirodna sila - pomoć s visine. Niko drugi, jedino Duh Sveti može čoveka ubediti u grehu i potaknuti ga na kajanje.

Zadobijati duše ne znači mamiti hrišćane iz drugih crkava u našu vlastitu crkvu. Ljudi treba da su dovedeni Isusu Hristu, a ne k određenim tradicijama ili pogledima nečijeg shvatanja hrišćanstva. Cilj svakog hrišćanina i crkve je zadobijanje ljudi za carstvo Božije - za Gospoda.

Uključivanje ljudi u članstvo nije zadobijanje duša, zadobijanje duša je mnogo dublje. To je obraćenje i promena života, i to može biti učinjeno na nekom životu, jedino kroz silu Duha Svetoga, jer je On taj koji čoveka duhovno nanovorađa i obnavlja.

Uzbuđenja i velike emocionalne reakcije ne treba smatrati "uspešnim" zadobijanjem duša. Istina je, da može da postoji određeni izliv emocija, kada Duh Sveti deluje na srce, ali same te emocije ili osećanja nisu cilj, već duboko delovanje Duha Svetoga na savest i svest čoveka, a što se tiče njegovog ličnog položaja pred Bogom - izgubljenosti. Mora biti zahvaćena i promenjena cela priroda čoveka, a ne samo uskomešana njegova osećanja na par sati.

Zadobijanje duša nije zidanje crkava, dvorana za obrazovanje i škola ili skupljanje finansijskih sredstava. Bog je dao prioritet propovedanju i naučavanju Evanđelja da bi ljudi čuli, verovali i spasili se. Ali, kako snažno za mnoge crkve danas zvuče reči:

"Ovako, zato što si mlak i nisi ni vruć ni hladan, izbljuvaću te iz svojih usta. Zato što govoriš: bogat sam i obogatio sam se i ništa mi ne treba, a ne znaš da si bedan i kukavan i siromašan i slep i go." (Otk 3:16-17 EČ).

POTREBNA NAM JE SILA BOŽIJA

Sa našim slabašnim ljudskim sposobnostima ne bi smeli usuditi ni da se usudimo, da krenemo u zadobijanje duša za carstvo Božije. To je delo Božije!

Pre negoli Bog počne da radi na nekome, On traži da vidi da li unutar tog srca postoji i potreba za Njim - otvorenost za Njega.

Začuđen sam kada čujem ljude koji tvrde da su spašeni a imaju samo neku osnovnu spoznaju i oslanjaju se samo na svoj razumski pristanak, na istine Evanđelja. No, kod njih nema korenite promene života, nema Božije stvarnosti, nema novog rođenja. Imaju spašen samo um, ali ne i srce, a onda svakako ne i dušu. To su "hrišćani" za koje Pismo kaže da "imaju ime ali su mrtvi" i koji imaju samo "obličje pobožnosti", ali bez sile (2. Tim. 3:5). Oni nemaju Božiji život u sebi, jer negiraju ili zanemaruju Božiju silu duhovnog preporoda.

ISPUNJAVAJTE SE DUHOM

Dok su se prvi hrišćani suočavali sa životnim opasnostima i nasiljem, hrišćani se danas suočavaju sa svojom duhovnom apatijom i ravnodušnošću, bore se sa otrovnim sumnjama i mrtvom verom. Kao da udišemo eter, postajemo polusvesni i omamljeni od samougađanja, od briga za ovaj život i licemernih odnosa, stvari koje nas opijaju i bacaju u san.

Izvor pobede je i danas isti - Duh Sveti! On je dat i poslan kao odgovor na molitvu:

"Kad, dakle, vi kao zli ljudi umete da dajete dobre darove svojoj deci, koliko će više Otac nebeski dati Duha Svetoga onima koji ga mole." (Lk. 11:13), i u odgovoru na poslušnost: "Mi smo svedoci svega toga, i Duh Sveti koga je Bog dao onima koji su mu poslušni." (Dela 5:32).

Ubrzo nakon praznika Pedesetnice učenici su molili za posebno ispunjenje silom (Dela 4:23-31). Pogledajmo taj molitveni sastanak.

Apostoli su dali izveštaj o grubom postupku i pretnjama Velikog sveštenika i starešina. To je učenike prisililo da zajednički zavape Bogu. Oni "jednodušno podignu glas k Bogu." Ovo jednodušje je apsolutno potrebno da bi se položilo pravo na obećanu reč iz Mateja 18:19:

"Opet vam zaista kažem: ako se dvojica od vas na zemlji slože u svakoj stvari koju zamole, daće im Otac moj koji je na nebesima."

Učenici su se složili u veri, čežnji i nadi. Njihova molitva je bila žarka molba. Oni su tražili Boga i čvrsto Ga se držali, ustrajno vapeći k Njemu i ne odlazeći dok nisu bili sigurni u Njegov odgovor.

Učenici su bili jasni u onome što žele od Boga:

"I sad, Gospode, pogledaj na njihove pretnje, pa daj svojim služiteljima da potpuno slobodno objavljuju tvoju reč, pružaj pri tom svoju ruku, da bi se događala isceljenja, i znaci, i čuda - imenom tvoga svetog sluge Isusa. A kada se pomoliše Bogu zatrese se mesto na kom su bili okupljeni, te se svi ispuniše Duhom Svetim, i propovedahu slobodno reč Božiju." (Dela 4:29-31 EČ)

Luka nadalje piše: "Apostoli su veoma silno svedočili za uskrs Gospoda Isusa i velika blagodat beše na svima njima." (Dela 4:33 EČ)

Što je Gospod činio za njih onda, učiniće i za nas danas. Za nas danas, kao i za njih onda, važe isti principi: jednodušnost i molitva. Vreme je da i mi budemo naterani da zavapimo Bogu, radi svojih slabosti i neuspeha naših iznemoglih ljudskih sposobnosti, kojima želimo da gradimo Božije carstvo. Kao što su učenici uporno i ustrajno tražili prisutnost Svetoga Duha, tako i mi čitavim svojim srcem treba da zavapimo Bogu i ne prestajemo dok nismo sigurni u Njegov odgovor.

Danas, više nego ikad potrebno je da i mi, kao i učenici, budemo svesni Sile Božije, i imamo spoznaju u stvari koje Bog želi da čini kroz nas! Kako je važno da i mi danas govorimo Reč sa hrabrošću i da nam Bog svojom silom kroz Isusovo ime potvrdi svoju Reč znacima i čudesima.

Da bi se naše okruženje "potreslo", potrebno je da se ispunimo Duhom Svetim! Potrebno je da govorimo Reč sa svom hrabrošću i verom. Pokorimo se Bogu i molimo Ga u ove poslednje dane, da On izlije svoju Silu s visine na svoj narod.

^vrh

SEDAM OSNOVNIH PITANJA (2. deo)

- Paul E. Little

4. Kako su moguća čuda?

Četvrto pitanje je o čudima i suprotstavlja naturalizam super-naturalizmu. Kako čuda mogu biti moguća? U ovo naučno doba, kako može neka inteligentna osoba, koja posmatra rad svemira, da veruje u njih?

Ako ne dođemo do samog korena pitanja, možemo potrošiti duge sate razgovarajući da li je Hrist mogao hodati po vodi, da li je u stvari nahranio 5000 ljudi sa 5 hlebova i dve ribe, da li su sinovi Izraelovi stvarno prošli kroz Crveno more itd. Možemo odgovoriti na to pitanje samo ako idemo do osnovne pretpostavke. Pravo pitanje je: da li postoji Bog ili ne?

Ako Bog postoji, čuda su logična i ne postavljaju intelektualne kontradikcije. Prijatelj Japanac mi je jednom rekao da ne može verovati da čovek može postati Bog. U trenutku sam video njegov problem i rekao mu: "Dr Fukuma, i ja bih se namučio da to poverujem, ali mogu veoma lako prihvatiti da je Bog postao čovek." Po definiciji Bog je svemoćan, On može intervenisati i interveniše u svemiru koji je stvorio, na bilo koji način.

Konačno pitaju nas: "Kako mogu znati da Bog postoji?" Tu postoje različiti odgovori. Jedan je argumenat iz dizajna (svemira). Ako za moj ručni sat, relativno jednostavan, ne postoji "slučajnost" njegovog nastanka, onda izgleda nelogično i naivno da bi se svemir, u svoj svojoj beskonačnoj složenosti, mogao razviti "slučajno". Sličan dokaz baziran je i na zakonu uzroka i posledice.

Najveća indikacija postojanja Božjeg je Njegov dolazak u ljudsku istoriju. Kao što J. B. Phillips znao reći, da smo "pohođena planeta", u odgovaranju na bilo koje od tih pitanja, moramo konačno doći do istog zaključka: sam Isus Hrist je najveći dokaz tome. Znam da Bog postoji, ne zbog svih filozofskih argumenata za i protiv, nego zbog toga što je On došao u ljudsku istoriju u osobi Isusa Hrista i ja sam ga lično sreo u mom životu. Naš odgovor počinje sa Njim. Zbog toga što je Isus Hrist tvrdio da je Bog, treba se pitati da li Njegovi akreditivi potkrepljuju Njegovu tvrdnju. Svako, na kraju, može to tvrditi. Jedan čovek u Filadelfiji je tvrdio da je bog i da se zove "otac božanski". Međutim, važno je videti kakvim dokazima neko potkrepljuje takvu tvrdnju? Smem reći, da bih tu tvrdnju opovrgao za 5 minuta, i ti bi možda moju mogao za dve. No, kada razmatramo Isusa Hrista to nije tako jednostavno. Njegovi akreditivi, u svakom slučaju su verodostojni, na Njemu su se ispunila vekovna proročanstva, On je ustao od mrtvih.

Jedan od načina da se stimuliše nečije razmišljanje je kroz pitanje: Koju od druge tri mogućnosti o Hristu veruješ, pošto ne veruješ da je bio Istina (Bog)? Ima samo četiri moguća zaključka o Hristu i Njegovim tvrdnjama. Bio je ili lažov, ludak, legenda ili Istina. Osoba koja ne veruje da je bio Istina mora Ga označiti kao lažova, ludaka ili legendu. Prosečan nehrišćanin to ne shvata, te ga podsećamo, da neverom u Hrista kao istinu, ostavlja sam sebi samo tri preostale alternative.

Je li bio lažov? Čak i oni koji poriču Njegovo božanstvo neminovno će požuriti da nas uvere da je Isus bio samo veliki moralni filozof i učitelj religije. Nazvati tog dobrog učitelja lažovom bila bi kontradikcija. Zaista izgleda neverovatno da bi lagao u najvažnijoj tački svog učenja.

Možda je bio ludak. Taj zaključak bi razorio njegov moralni integritet. Mislio je da je činio pravo, ali je patio od preuveličavanja svoje ličnosti. I danas postoje ljudi koji zamisle da su Napoleon ili čak Hrist. Smetnja ovom zaključku je da klinički simptomi paranoje, kao što je poznajemo danas, ne odgovaraju ličnim karakteristikama Isusa Hrista. U njegovom životu ne nalazimo traga neuravnoteženosti koja karakteriše takve ljude. Razmatraj vreme Njegove smrti, napr., kada je bio pod ogromnim pritiskom. Ravnoteža i sabranost koju vidimo onda kod Njega, ne karakteriše ljude koji pate od paranoidnih poremećaja. Biblijski izveštaj ne daje dokaze da je On trpeo od paranoje ili nekog drugog mentalnog poremećaja.

Treća alternativa je da su naši izveštaji o Isusu Hristu puka legenda (bajka). Postoje zapisana predanja ili izreke koje On nikada nije izrekao i koja se Njemu pripisuju. One su stavljene u Njegova usta od pre-entuzijastičkih sledbenika u trećem ili četvrtom veku. Moderna arheologija, ipak, nudi dokaze, koji ne potkrepljuju održavanje ove teorije. Napr., skorašnji nalazi potvrđuju verovanje da su novozavetni dokumenti bili pisani za života savremenika Isusa Hrista. Razvitak savršene legende zahtevao bi više vremena. Ljudi u to skeptičko vreme ne bi bili skloniji da primaju legendu, isto kao što ni naši susedi ne bi bili skloni da šire izveštaj da je neki od naših predsednika tvrdio da je Bog, i da je imao vlast da oprašta grehe i da je ustao od mrtvih. Suviše mnogo ljudi koji znaju tog predsednika još uvek su tu. Sa toliko suprotnih svedočanstava prepričavanje se nikad ne bi moglo održati.

U razgovoru o egzistenciji Božjoj, moramo razmatrati šta to znači dokazati ili ne dokazati Boga. Bez da to shvata svako, verovatno očekuje dokaz naučnom metodom. Nikada ne možemo dokazati Boga naučnom metodom, ali to ne znači da je naš slučaj izgubljen. Naučna metoda kao sredstvo uveravanja ograničena je na uverljive aspekte stvarnosti. Zbog toga, naučna metoda je nesposobna, da dokaže ili potvrdi mnoge aspekte života. Niko nikad nije video 75 cm ljubavi ili kilogram pravde, ali ne negiramo njihovo postojanje. Insistirati da sve mora biti podložno naučnoj metodi, bilo bi isto toliko apsurdno kao insistiranje da se količina nekog gasa meri mikrofonom. To nije svrha mikrofona; ne može da radi ono za šta nije predviđen da radi, i u tom procesu negirati stvarnost.

Drugo ograničenje naučne metode je potreba ponavljanja da bi se potvrdila činjenica; ponavljanje je deo naučne metode a istorija je neponovljiva. Pošto nikad niko neće ponoviti Napoleona, ne možemo ga dokazati naučnom metodom. Ali šta to dokazuje? Ne mnogo. Pošto ne možemo ponoviti istoriju, ona je izvan dometa naučne metode dokazivanja. Ipak, postoji nauka o istoriji.

Preispitujući podatke koji govore u prilog hrišćanstvu, posebno dokaze o uskrsnuću, nalazimo pouzdani temelj na kome možemo temeljiti svoja uverenja.

To su ideje koje treba izneti osobi sa bitno materijalističkim pogledom na svet, temeljenom na racionalističkim pretpostavkama i tvrdnjama da su čudesa nemoguća, jer natprirodno (duhovno) ne postoji. Kad neko krene od ove pretpostavke, nikakvi dokazi ga neće uveriti u istinu. Ako otpočneš negirajući mogućnost čudesa, koji su to dokazi koji će te uveriti da se neko čudo zaista dogodilo? Ljudi koji kažu: "Kad bi mi se Bog sada objavio, verovao bih u njega", veoma su naivni.

Za svaki događaj oni će naći prirodno tumačenje. Hrist je o tome nešto kazao u Lk. 16, 28-31 gde bogataš u paklu moli Avrama da pošalje Lazara da upozori njegovu braću. Avram ga podseća: "Imaju Mojsija i proroke; njih neka poslušaju!" Ali bogataš mu kaže: "O ne, oče Avrame! Nego, dođe li ko od mrtvih k njima, obratiće se." Avram mu odgovori: "Ako ne slušaju Mojsija ni proroka, sve da i od mrtvih neko ustane, neće poverovati." Taj princip još danas važi. Podaci koji govore da je Bog posetio ovu našu planetu, dovoljna su osnova da verujemo. Ako neko neće da prihvati te dokaze, nikakvi ga drugi dokazi neće uveriti.

Nastavak u sledećem broju...

Iz knjige: KAKO SVEDOČITI, Little E. Paul.

^vrh

BUDI GORLJIVI HRISTOV SVEDOK

- Scott Newell

"Zato idite i načinite sve narode mojim učenicima, krsteći ih u ime Oca i Sina i Svetoga Duha, učeći ih da drže sve što sam vam naložio; i evo ja sam s vama u sve dane do svršetka sveta." (Matej 28:19-20)

Isus Hrist nam je dao jednostavna uputstva o tome, šta želi da radimo kao Njegovi sledbenici. Hrišćani imaju samo jedan posao, jedno poslanje u ovom svetu, a to je da propovedaju Hristovu poruku izgubljenima. Ponekad zaboravimo koliko je važan ovaj aspekt hrišćanskog života. Kako možemo prevideti ovu zapovest koju nam je naš Gospod dao?

Nemojte se zavaravati. Vi ne živite "hrišćanskim životom" ako ne nagoveštavate poruku slobode zarobljenima. Isus nam je dao direktnu zapovest da to činimo. On nam nije rekao "širite evanđelje ako ste raspoloženi za to". Nije nam ni rekao: "Propovedajte evanđelje kada vam to odgovara". On je rekao: "Propovedajte evanđelje svakome stvorenju". Znajući to, znamo da neposlušnost Hristu znači istovremeno da Ga ne volimo, kao što piše u Jovanu 14:15: "Ako me ljubite, držaćete moje zapovesti". Za koga mi u stvari živimo? Zarad Hrista ili sebe samih? Bolje za nas da izaberemo ono prvo: "Jer ko hoće da sačuva život svoj, izgubiće ga; a ko izgubi život svoj zbog mene, naći će ga" (Matej 16:25). Ako uistinu živimo za Hrista, zašto onda ne radimo ono što nam je zapovedio da radimo?

"A kako će prizvati onoga u koga ne veruju? Kako će verovati u onoga za koga nisu čuli? Kako će čuti bez propovednika?" Ovo su reči apostola Pavla, koje je napisao crkvi u Rimu (Rimljanima 10:14).

Pavle je znao šta je naše hrišćansko poslanje. Znao je da je to naš jedini posao. U svetu punom siromaštva i razaranja za veliki broj ljudi mi smo jedini "Isus" kojeg će oni ikada videti. I dobijaju li oni onda poruku života kroz nas? Ili mi jednostavno stojimo sa strane i posmatramo kako oni propadaju i nestaju? Nije dovoljno pokušati. Nije dovoljno nositi majice sa hrišćanskim znakovima ili na branicima automobila imati zalepljene hrišćanske nalepnice. To i ne treba da nas se tiče. To znači verničko izvršavanje zapovesti koju nam je Gospod dao.

Ne zaboravi da je razlog što si ti sada spašen taj što je neko tebi govorio o Isusu. Neko drugi je uradio svoj posao. Ne dozvoli da budeš zavaran.

Crkva je danas do te mere, toliko zabrinuta da ne uvredi ili ne izazove ljude, da je u potpunosti zaćutala. Jedna od najčešćih stvari koje hrišćani danas nastoje izbeći jeste, da ljudi za njih slučajno ne pomisle kako oni druge "vrbuju u svoju veru". Istina je da se to tako ružno naziva, samo kako bi ih se zastrašilo, ali "vrbovanje u svoju veru" jeste upravo ono što su radili hrišćanski mučenici! Kad je Pavle propovedao, nevernici su vikali: "Umukni!", a kad je on odbio da zaćuti, u dogledno vreme su ga ubili. Slično je bilo i sa ostalim apostolima. Stoga, nemoj misliti da si ti neko zao ako ti kažu da ih prisilno guraš u "svoju veru", jer to je u stvari ono što ti i treba da radiš - ako slediš Isusa Hrista.

Ubeđen sam da je najbolji način pridobijanja duša onaj koji je koristila crkva u Delima apostolskim. Jednostavno su izlazili napolje i propovedali svakome i bilo kome, ne brinući pritom vređaju li koga time. Ali danas zbog nedostatka hrabrosti većine vernika, mislimo da je u redu ako duše pridobijamo na neki drugačiji način.

S druge strane, zašto bi ti uopšte želeo da drugi budu spašeni? Zašto bi uopšte trebao naveštati Evanđelje? Ako je tvoj odgovor samo zbog toga "što nam je Isus to rekao" onda nikada nećeš pridobiti ni jednu dušu za Hrista. Nije stvar u tome što nam je On to rekao. Stvar je u tome da i tebi treba samilost koju Gospod ima. Stvar je u tome, da gorljivo želiš njihovo spasenje. Ako u sebi nemaš dovoljno samilosti i svejedno ti je išao li neko u raj ili u pakao, pitam se kuda ti to sam ideš? Sve se u stvari svodi na jednu stvar, a to je - tvoj odnos sa Hristom. Jer ko bi želeo podeliti Hrista, ako ni sam nije sretan sa svojim hrišćanskim životom? I ko bi se hvalisao time kako je Isus veličanstven, ako On ne čini velike stvari u njegovom vlastitom životu.

Dakle, pre nego što pokušaš da svedočiš drugima o Bogu kome služiš, budi siguran da je život koji propovedaš - život koji tebe lično čini sretnim. Jer zašto bi iko uopšte došao u iskušenje da živi za Hrista kada život kojim sam živiš čini nesrećnim? Zašto bi drugi hteli slediti Hrista, ako On očigledno ništa ne radi za tebe? I koji je onda smisao u propovedanju spasenja, koje tebi nije ništa donelo? Nije iznenađujuće što svet misli da su hrišćani licemeri, jer mnogo nas upravo to i jesmo!

No, nastoj da ti postaneš što bliži s Njim, i da Ga bolje upoznaš, tada će i On doći bliže tebi. A kada je On aktivan u tvom životu i čini velike stvari, sama priroda Boga u tebi će se buditi i vikati: "Moram ovo podeliti i sa drugim ljudima".

Božja reč je, takođe, moćan alat kod svedočenja. Tu nema nikakvih trikova, jednostavno glasno pročitaj neke od stihova. Oni će ti dati moć. I ljudi oko tebe će njima biti uvereni. Neki od dobrih stihova su napr. "Jer se ne stidim jevanđelja Hristovog; jer je sila Božija na spasenje svakome koji veruje,"( Rimljanima 1:16). Ili: "Sve mogu kroz onoga koji mi daje moć." (Filipljanima 4:13).

Kod svedočenja, nemoj biti samo retoričar Biblije koji nežnim ili pametnim odgovorima traži obraćenike. Kao što sam rekao ranije, imaj istinsku ljubav za izgubljene. Neka ti postanu prijatelji. Jednostavno odlazi na različita mesta, i štogod radio pominji temu: ISUS. Ono što će se desiti jeste sledeće: ili će tvoji slušaoci biti izuzetno zainteresovani za obraćenje ili uopšte neće biti zainteresovani. No, ako si ti njihov prijatelj, biće daleko više otvoreniji za razgovor o Hristu nego što bi to bili sa nekim sveštenikom ili propovednikom kog uopšte ne poznaju.

Konačno, Bog će ti pokazati šta to konkretno osobi treba, kako bi bila spašena. Jedna stvar koju vernici često zaborave jest autoritet koji oni imaju na ovom svetu. Uplašimo se zbog mnoštva ljudi ili tokom razgovora. Neverovatno kako brzo zaboravimo da Bog celog univerzuma živi unutar nas. Nemoj izgubiti iz vida činjenicu, da ti i Bog uvek činite većinu. Ako je Bog uz tebe, ko može biti protiv tebe?

Molitva je, takođe, izuzetno važna. Nikad nemoj sumnjati u to što Bog može uraditi. Nikad Boga nemoj ograničavati tvojim shvatanjem šta mu je "moguće", a šta "nemoguće". Moli za izgubljene. Veruj da će ih Bog spasiti i da spašavanje može biti jednostavno kao jednostavna molitva vere.

Prevod: Ante Miliša. Izvor: http://www.bible.com/youth/

^vrh

KAKO PREPOZNATI

ZDRAVU CRKVU (3. deo)

- Ričard De Han

II. Zdrava crkva mora da ima evangelizacioni duh.

Da bismo pronašli zdrav crkveni dom, treba da shvatimo da je doktrina (nauka) crkve od primarnog značaja. Ali, trebalo bi da razumemo i druge stvari. Zbog toga bih voleo da u nastavku našeg proučavanja "Kako prepoznati zdravu crkvu?" obratimo pažnju na nekoliko dodatnih obeležja koja karakterišu ispravnu crkvu.

Ispravna crkva ima:

1. Akcenat na evangelizaciji.

2. Misionare izvan područja delovanja lokalne crkve.

3. Obnavljanje (regeneraciju) članstva.

4. Biblijsku poruku.

1. Akcenat na evangelizaciji.

Zdrava crkva prepoznaje važnost dovođenja izgubljenih duša Hristu. Sam Gospod Isus je objavio da je "sin čovečiji došao da iznađe i spase izgubljeno" (Luka 19,16). Istinita činjenica, da je Hristova zemaljska služba kulminirala Njegovom smrću i vaskrsenjem (čime je omogućeno naše iskupljenje), pokazuje koliko je važno dovođenje ljudi, žena, mladića i devojaka Gospodu Isusu Hristu za spasenje. Zdrava crkva zbog toga ima evangelizacionu misiju. Ona će takođe imati duboku brigu za fizičke i materijalne potrebe društva. Međutim, ako to preraste u primarnu misiju, a evengelizacija dobije mesto iza, tada su prioriteti pobrkani. Siguran znak da je crkva zdrava je da njeni članovi imaju breme za izgubljene duše.

Međutim, ne kažem da je ispravna ona crkva koja ima "poziv prema oltaru" posle svake propovedi bez izuzetaka, ili da mora organizovati evangelizacije od nedelju dana bar jednom godišnje. Molim vas, nemojte da me pogrešno razumete. Slažem se da su sve ove stvari preporučljive i korisne, ali takođe smatram da se evangelizaciono breme crkve može pokazati i na različite druge načine. Te potrebe mogu da se ispune kroz biblijska proučavanja po kućama, lična svedočenja njenih članova, radio i televizijske programe, posećivanja starih i onemoćalih... kao i drugih službi koje su svojstvene delovanju crkve u svom okruženju.

U prebrzom menjanju sveta moramo da budemo spremni za nove metode i načine pridobijanja izgubljenih duša, gde god se one nalazile. Najefektivniji mogući način jeste propovedanje Radosne vesti - Evanđelja.

Naša osnovna poruka uvek mora da bude ista, dok načini na koje se ona predstavlja mogu da se razlikuju od crkve do crkve.

2. Misionari izvan područja delovanja lokalne crkve.

Misije su usko povezane sa evangelizacijom lokalne crkve. Zdrava crkva ima jake misijske programe. Ona ima sveopštu - globalnu brigu za čitav svet. Isus je rekao svojim učenicima da idu po celom svetu i propovedaju Evanđelje svakom stvorenju (Marko 16,15). Kao Njegovi sledbenici, mi treba da među ljudima i ženama širimo slavnu vest otkupljenja.

Poslednje reči Gospoda Isusa Hrista pre Njegovog vaznesenja su bile: "Nego ćete primiti silu kad siđe Duh sveti na vas; i bićete mi svedoci i u Jerusalimu i po svoj Judeji i Samariji i tja do kraja zemlje" (Dela 1,8).

Zdrava crkva je misijski nastrojena. Ako nije tako, crkva je u tolikoj meri okrenuta samoj sebi da se brine isključivo za sopstvene interese - nedostaje joj vrlo važan deo pridobijanja sveta Evanđeljem.

3. Obnavljanje (regeneracija) članstva.

Uz evangelizacioni naglasak i sveopštu brigu za svet, zdrava crkva ima obnavljanje, odnosno regeneraciju članstva. Spisak članova određene crkve nam pruža korisne informacije da li dotična crkva jeste, ili nije vredna da joj se priklonite. Ukoliko su među članovima lokalne crkve i nespaseni (koliko god da su ljudi dobri, sa najvećom reputacijom i poštovanjem u društvu) - čuvajte se! Ukoliko su u članstvo crkve dobrodošli žene ili muškarci koji nikada nisu bili nanovorođeni, takva crkva sigurno nije zdrava!

Ponovo vas molim da me ne razumete pogrešno. Mi želimo da ohrabrimo nespasene duše i želimo da dođu u crkvu, da čuju Reč i suoče se s Radosnom vešću Božije spasonosne milosti! No, primiti ih kao punopravne članove zajednice pre nego što postanu spaseni, i kao takvima im dati glas za službe u crkvi, jeste mrljanje čistote, kompromis sa principima Božije Reči, i uništavanje duhovne sile crkve.

Apostol Pavle je zapovedio: "Ne vucite u tuđemu jarmu nevernika; jer šta ima pravda sa bezakonjem? ili kakvu zajednicu ima videlo s tamom? Kako li se slaže Hristos s Velijarom? ili kakav del ima verni sa nevernikom? Ili kako se udara crkva Božija s idolima? Jer ste vi crkve Boga živoga, kao što reče Bog: useliću se u njih, i živeću u njima, i biću im Bog, i oni će biti moj narod. Zato iziđite između njih i odvojte se, govori Gospod, i ne dohvatajte se do nečistote, i ja ću vas primiti" (2. Kor. 6,14-17).

Iako neverni ljudi ne smeju da budu uključeni u rad crkve, dobro je naglasiti da crkva nije ekskluzivan "duhovni klub" za savršene hrišćane. Kada bi crkve bilo takve, bile bi prazne!

Volim zanimljiv slogan: "Molim te, budi strpljiv sa mnom. Bog još nije završio svoje delo u meni". Uostalom, zato je svakom od nas i potrebna crkva.

Crkva nije društvo za posvećene "svece", nego mesto gde duhovne bebe mogu da uzrastu, gde slabi mogu da postanu jači, i gde svi mi, kao vernici, sazrevamo kroz bogosluženje, poučavanje, zajedništvo i službu. Da bi crkva zaista bila takvo mesto, činjenica je da vođe crkve moraju da poseduju određene duhovne kvalitete. Zato je Pavle, obraćajući se Timotiju, svom mladom sinu u veri, dao određene kvalifikacije za starešine i đakone (1. Tim. 3,8-13).

4. Biblijska poruka.

Konačno, zdrava crkva ima biblijsku poruku. Ona je mesto gde se Božija Reč veruje i verno propoveda. Apostol Pavle je pisao Timotiju: "Zaklinjem te dakle pred Bogom i Gospodom našim Isusom Hristom, koji će suditi živima i mrtvima, dolaskom njegovim i carstvom njegovim: propovedaj reč, nastoj u dobro vreme i u nevreme, pokaraj, zapreti, umoli sa svakim snošenjem i učenjem; Jer će doći vreme kad zdrave nauke neće slušati, nego će po svojim željama nakupiti sebi učitelje, kao što ih uši svrbe, i odvratiće uši od istine, i okrenuće se ka gatalicama" (2. Tim. 4,1-5).

Apostol Pavle je rekao: PROPOVEDAJ REČ i to je jedna od prvih stvari na koje bi trebalo da obratite pažnju kada tražite svoj crkveni (molitveni) dom. Da li je crkva mesto gde se Božija Reč propoveda i izvršuje ili su poruke sa propovedaonice uglavnom moralne propovedi koje odgovaraju ušima nestalnih hrišćana? Da li su poruke više izražavanje mišljenja samog propovednika, ili se objavljuju s autoritetom Svetog pisma? Ima li u njima samo "mleka" za duhovnu novorođenčad ili "tvrde hrane" za one koji su sazreli u veri? Pavle je rekao "Propovedaj reč", i to je upravo ono što karakteriše zdravu crkvu!

U nekim oblastima je vrlo teško pronaći zdravu crkvu. Došlo je upravo takvo vreme kao što je Pavle i prorekao: "Zdrave nauke neće slušati, nego će po svojim željama nakupiti sebi učitelje, kao što ih uši svrbe, i odvratiće uši od istine, i okrenuće se ka gatalicama" (2. Tim. 4,3.4).

Danas u mnogim crkvama propovednici radije pružaju svojim slušaocima ono što im odgovara da čuju, pre nego ono što treba da slušaju! Tužno je reći da se to ne dešava samo u lokalnim crkvama, nego čak i u većim, globalnijim službama. Govornici pažljivo izbegavaju da povrede nekog, pa se zadržavaju na popularnim temama. Propovedaju na takav način da slušaoci osećaju da su ispravni u veri. Oni koji ih žele za duhovne vođe su zadovoljni prijatnim i ravnodušnim mislima, ali im nedostaje prava nauka, instrukcije i opomene iz Božije Reči.

Pre nego što zaključim ovo poglavlje, dopustite mi da navedem pet obeležja koja karakterišu članove idealne crkve:

A. Članovi idealne crkve se vole:

Govoreći svojim učenicima, Isus je napomenuo: "Novu vam zapovest dajem da ljubite jedan drugoga, kao što ja vas ljubih, da se i vi ljubite među sobom. Po tom će svi poznati da ste moji učenici ako uzimate ljubav među sobom" (Jn. 13:34, 35).

Istinsko zajedništvo znači ljubiti sa nesebičnom željom za dobro drugih, a to je dostupno samo onima kojima je zaista potrebno ohrabrenje iskrene ljubavi.

B. Članovi idealne crkve se brinu:

U svojoj prvoj poslanici koju je uputio crkvi u Korintu, apostol Pavle je vernike uporedio sa udovima ljudskog tela i izrazio ovu želju: "Da ne bude raspre u telu, nego da se udi jednako brinu jedan za drugoga. I ako strada jedan ud, s njim stradaju svi udi; a ako li se jedan ud slavi, s njim se raduju svi udi" (1. Kor. 12,25.26).

Brinuti se uključuje aktivnosti kao što su: moliti se jedni za druge, posećivati usamljene, služiti bolesnima, tešiti tužne...

Kroz molitvu i praktično pokazivanje ljubavi i brige, mi ispunjavamo Božiju zapovest: "Nosite bremena jedan drugoga, i tako ćete ispuniti zakon Hristov" (Gal. 6,2). Tuge se ublažuju, a radosti se uvećavaju, kada ih međusobno delimo! Za svakog iskrenog vernika veoma je ohrabrujuće kada zna da se braća i sestre u Hristu mole za njega.

Kako bi bilo divno kada bi se svaki član crkve zaista BRINUO!

C. Članovi idealne crkve opraštaju:

Ovo je vrlo važan element hrišćanskog zajedništva. Vernici u Hristu bi trebali da budu spremni da u svakom trenutku oproste onima koji su ih uvredili.

"A budite jedan drugome blagi, milostivi, praštajući jedan drugome, kao što je i Bog u Hristu oprostio vama" (Ef. 4,32).

Praštanje je poželjno u svim mogućim našim odnosima, a naročito u krugu vernika. Samo jedan loš odnos između dva vernika prouzrokuje strašnu štetu u crkvi i sprečava njen duhovni rast.

D. Članovi idealne crkve snose jedan drugoga:

Apostol Pavle, pišući vernicima iz Efesa, savetuje da hode "sa svakom poniznošću i krotošću, s trpljenjem, trpeći jedan drugoga u ljubavi" (Ef. 4,2). Kada bi zaista snosili jedan drugoga u ljubavi, mi bi strpljivo dopuštali i prihvatali slabosti naših bližnjih. Razdražljivost i nestrpljivost su sebični odzivi koji su potpuno neprikladni karakteru jednog hrišćanina.

Znam da neki članovi crkve vole da budu u centru pažnje. Svestan sam da su neki u takvom stanju da je vrlo teško podnositi ih. Shvatam da je čak nekima uvek potrebno tapšanje po leđima, ogromna briga i trud. Zrelim hrišćanima je draže da im pomognu u nadvladavanju svoje slabosti, nego što će izgubiti strpljenje sa njima.

E. Članovi idealne crkve su pokorni:

Mi često volimo da citiramo poslanicu Efescima 5,22 gde piše: "Žene, slušajte svoje muževe kao Gospoda", ali zaboravimo da spomenemo prethodni stih koji govori, da svi mi treba da se slušamo u strahu Božijem.

Naravno, znamo da postoji odgovarajuća linija autoriteta u kući i crkvi. Žene moraju da slušaju svoje muževe (stih 22), a članovi crkve svoje vođe (Jev. 13,17).

Ključ za uspešnu zajedničku pokornost možemo da nađemo u poslednjem poglavlju Prve Petrove poslanice gde piše: "Stecite poniznost" (stih 5). Moramo, takođe, da prihvatimo Božiji savet preko Pavla, iz Rimljanima 12,10 "Čašću jedan drugoga većeg činite", a Filipljanima poslanica 3,2 nas upozorava: "Ništa ne činite uz prkos ili za praznu slavu; nego poniznošću činite jedan drugoga većeg od sebe".

Niko, bez obzira na svoj status u crkvi, ne bi smeo da pomisli da nije dužan da prihvati savet ostalih. Bez obzira na autoritet koji određena osoba poseduje, ona mora da pokaže duh poniznosti, želju da odgovara blago, i da bude otvorena da primi mudar savet. Da je takav duh zajedničke pokornosti bio praktikovan u našim crkvama, kakvo predivno stanje bismo danas imali!

Ukoliko niste u zdravoj crkvi, molim vas da što pre nešto preduzmete. Potrebno nam je zajedništvo, poučavanje, bogosluženje i prilike za službu koju može da nam pruži samo zdrava crkva. Nemojte da propustite blagoslove!

Nastavak u sledećem broju.

Prevod sa engleskog: Milenko Isakov.

^vrh

MARTINO OTKRIĆE

- Jon Quinn

"A kad su putovali, uđe u jedno selo; neka žena po imenu Marta primi ga u svoju kuću. Ona je imala sestru po imenu Mariju, koja je sela kraj nogu Gospoda i slušala njegovu besedu. A Marta se mnogo trudila da ga što bolje posluži. Ona priđe i reče: Gospode, zar ne mariš što me je moja sestra ostavila samu da služim? Reci joj, dakle, da mi pomogne. A Gospod joj odgovori i reče: Marta, Marta, brineš se i uznemiravaš se za mnogo, a jedno je potrebno. Marija je, naime, izabrala dobri deo koji joj se neće oduzeti." (Lk. 10:38-42)

Isus je imao tri bliska prijatelja koja su živela u Vitaniji. Često je boravio u njihovom domu, kad bi se našao u Judeji. Lazar, Marija i Marta su bili u srodstvu, brat i sestre. Živeli su zajedno u istoj kući, čiji vlasnik verovatno bila Marta, pošto evanđelista Luka beleži da je Marta ta koja je "primila" Isusa, kad je dolazio kod njih (Lk. 10:38).

Vitanija se nalazila na istočnoj padini Maslinske gore, na putu koji je vodio iz Jerusalima ka Jerihu. Bila je samo na oko milju i po udaljena od Jerusalima, što je oko pola sata hoda. Bilo je to veoma uobičajno mesto gde je Isus svraćao sa svojim učenicima, kada bi dolazio za praznike ili kakvom drugom zgodom u posetu Jerusalimu i hramu.

Postoje tri odeljka u Pismu gde se spominje Marta. U Luki 10:38-42, kada Isus uči u njenom domu, dok je ona prezauzeta oko pripremanja hrane za njene goste. U Jovanu 11:1-44, gde Isus vaskrsava njenog mrtvog brata iz groba. U Jovanu 12:2, kada Isus posećuje njen dom, šest dana pre svog raspeća na krst. Tu Martu opet nalazimo prezaposlenu oko pripreme hrane, dok njena sestra Marija čini pomazanje nad Isusom veoma skupim mirisom.

ŠTA TO NAMA SKREĆE PAŽNJU? (Lk. 10:39-40)

Marija i Marta su bile sledbenica Isusa Hrista. Ove dve žene su se prema Isusovim posetama odnosile na potpuno dva različita načina. Svaka od njih je imala svoj pristup, prioritet s obzirom na Gospoda. Njihovi prioriteti su bili u konfliktu, jer Marija je težila duhovnim a Marta se brinula za fizičke potrebe. Zar ovakve krajnjosti ne nelazimo i danas u većini crkava?

Ako pažljivo čitamo odeljak, uvidećemo da je Marija bila u kuhinji sa Martom, sve dok Isus nije počeo da naučava. Marta jasno kaže da ju sestra "ostavila" da dalje radi sama.

Isus zna da ni Marija ni Marta ne mogu da žive samo od hleba (Mat. 4:4). I sada je bilo vreme da se "prožvaka i pojede" malo pravog duhovnog hleba, koji je Isus nudio oko Njega okupljenim dušama. Marta to nije videla, jer je njena pažnja bila skrenuta ka drugim stvarima koje su je zaokupljale i brinule.

Ponekad i neke dobre i pozitivne stvari, mogu toliko uzurpirati našu pažnju, energiju i vreme, da počnemo zanemarivati ili uskraćivati ono što je dobro za vlastitu dušu. Bog nas nije blagoslovio porodicom, prijateljima, poslom, službom, sposobnostima ili talentima, da bi se mi svime time mogli opravdavati pred Njime, za sve propušteno ili zanemareno (blisko) zajedništvo sa Njim samim. Zar On ne govori da bez Njega ne možemo učiniti ništa? (Jn. 15:5).

NE BRINIMO SE OKO SVEGA (Lk. 10:41)

Briga je poput ubice. Mnoge fizičke i mentalne bolesti na današnjem čoveku su posledica stresa. Kako vidimo u ovom odeljku Marta je bila očigledno stresno zabrinuta. Ona to jasno pokazuje svojim pitanjem: "Gospode, zar ne mariš...?" Možemo je zamisliti kako trčkara i radi po kuhinji dok priprema hranu za svoje goste, a onda joj odjednom "puca film" i dolazi pred Isusa sa jednim ovakvim pitanjem.

Naravno, Gospod se uvek brine i sve primećuje, ali On ne vidi problem tamo gde ga Marta vidi. On vidi drugi problem, koga Marta u celoj toj situaciji nije ni svesna. Gospod je više zabrinut za Martino stanje uma i duše, nego za hranu i njeno pripremanje a koju kasnije treba da pojedu.

Kada vera jača, briga slabi. Ovo je jedna od glavnih lekcija, koju je Isus ranije podučavao u svojoj službi, kroz propoved na gori:

"Ne brinite se dakle govoreći: šta ćemo jesti? ili: šta ćemo piti? ili: šta ćemo obući? Jer sve to traže mnogobošci: zna Otac vaš nebeski da vam je sve to potrebno. Tražite prvo carstvo i pravednost njegovu, a sve ovo dodaće vam se." (Mat. 6:31-33 EČ)

Ako u svome životu pravilno postavimo prioritete (stavimo stvari Carstva nebeskog na prvo mesto), onda ćemo šanse da dobijemo šlog (zbog stresa) znatno umanjiti.

NAJVAŽNIJA STVAR (Lk. 10:42)

"Dobar deo" koji je izabrala Marija, je bio to da je slušala učenje svog Gospoda. Reč koju je On govorio tog dana, je bila mnogo važnija i korisnija, od sveg jela koje bi se tog dana pripremilo i pojelo.

Dakle, ako smo previše zauzeti da imamo zajedništvo sa Isusom, kroz molitvu i čitanje njegove Reči, i da nad njom razmišljamo, i nastojimo je razumeti i prihvatati tako da je živimo, onda sa našom duhovnošću nešto ozbiljno nije u redu.

Ako se naše "hodanje u veri" uglavnom svodi na odlaske u crkvu, i ako smo tokom sedmice previše zauzeti da vidimo, primimo i zahvalimo se za svaki mali blagoslov koji nam Gospod dariva, ako naša svakodnevica je postala čista rutina življenja, tako da uopšte više ne primećujemo ljude oko nas i njihove potrebe, ako jednostavno druge isključujemo iz našeg života - onda je to za nas zvono za uzbunu, koje nam govori nam da nešto sa nama nije u redu.

USKRSNUĆE I ŽIVOT

"Reče joj Isus: ja sam vaskrsenje i život; ko veruje u mene - živeće - ako i umre." (Jn. 11:25 EČ)

Posle Lazarove smrti, kada je Isus krenuo u Vitaniju. Marta je bila ta, koja mu je trčala u susret, dok je Marija ostala kod kuće. Njene reči koje mu ona upućuje prilikom tog susreta, su mešavina vere i optužbe: "Gospode, da si bio ovde, ne bi umro moj brat." (Jn. 11:21 EČ).

Pre negoli zbog svog postupka optužimo Martu, moramo znati da su mnogi verni otuživali ili kritikovali Boga za nešto ili zbog nečega. Avram, Jov, Mojsije, David i Jeremija su samo neka od imena. Bog izgleda da ima više strpljenja sa ovima, nego li sa onima koji Mu gunđaju i nemaju vere, poput Izraelaca u pustinji.

Martina vera u Isusa nije nestala. Kada ju je Isus upitao, šta to ona veruje u vezi sa Njim, ona je bez dvoumljenja odgovorila: "Gospode; ja sam uverena da si ti Hristos, Sin Božiji, koji treba da dođe na svet." (Jn. 11:27 EČ).

U našem odeljku, Isus je na Martinu zabrinutost naglasio da je samo "jedno potrebno". Ja verujem da je On pri tome mislio na veru.

Vera dolazi (nastaje) kroz slušanje Reči Božje (Rim. 10:17). Vera je ta kojom se pobeđuje svet (1. Jn. 5:4). Bez vere je nemoguće ugoditi Bogu (Jev. 11:6). Mi moramo održati veru, ako želimo primiti venac večnog života (2. Tim. 4:7-8). Iz ovih razloga, evanđelje uči da muškarci i žene, treba da su vođeni da dođu pod poslušnost vere (Rim. 16:26).

Isus je prišao grobu u koji je bilo položeno telo Martinog brata. On je tu ležao već četiri dana, ali za Onoga koji u svojoj ruci drži ključeve smrti i Ada, to nije predstavljalo problem, da Lazar na Njegovu zapovest ustane.

SLUŽITI ISUSA SA BALANSOM

"Onde mu prirediše večeru, i Marta je služila, a Lazar je bio jedan od onih koji su s njim ležali za trpezom." (Jn. 12:2 EČ).

Ovde ponovo vidimo Martu kako služi oko trpeze. Vreme i svrha ovog okupljanja je da se jede večera. Isusova zemaljska služba se bliži svom kraju, i čini mi se da su tome Marija i Marta više svesnije od samih apostola. Marija čini pomazanje nad Isusom, na njegove noge sipa skupi miris, i otvoreno plače - izliva svoje obožavanje i tugu. Marta opet, čini ono što zna najbolje. Ona svom Gospodu sprema svoju poslednju večeru, u svom domu. Ovaj put, nema nikakvih prigovora ili pritužbi. Ona zna da je Gospod krenuo na mesto (smrti), odakle je pozvao njenog brata Lazara.

Zapamtimo zauvek, kome to verujemo. On je Isus, koga je Marta prepoznala kao Hrista (Mesiju), i kao Sina Božjega. Dok joj se Isus otkrio kao Onaj koji je utelovljeno "vaskrsnuće i život", dokazao je to tako pošto je digao njenog brata iz mrtvih. Dokazaće ponovo, posle tri dana, nad svojim mrtvim telom. On će ustati!

Izvor: Expositoty Files. 3/1994. Martha's Discovery Of The One Necessary Thing.

^vrh

MOLITVA I KAKO U NJU UKLJUČITI DECU

- "Borba za dušu"

Praktičan način kako podstaći decu na molitvu.

Prema istraživanju među odraslim hrišćanima, postoje dva glavna razloga zašto se ne molimo onoliko koliko bi trebalo. Prvi tipičan odgovor jeste: "Imam previše posla." Drugi odgovor bi trebalo da prodrma crkvu: "Ne znam kako." Mnogi od anketiranih su odrasli u hrišćanskim porodicama.

Mala deca su po prirodi molitveni ratnici. U svojoj nevinosti žarko traže Božje lice i svim srcem veruju da je Bog silan i da potpuno odgovara na njihove molitve. Roditelji, bake i deke, učitelji u nedeljnim školama, pastori, stariji rođaci i mnogi drugi ljudi imaju odlučujući uticaj na decu u razvoju i jačanju njihovog molitvenog života. Ako to ne rade dobro, i ako su deca više obeshrabrivana nego podsticana na molitvu, za njih će kasnije, kao odraslim ljudima, biti mnogo teže da postanu efektivni molitelji. Molitva je za hrišćanski životni stil odlučujuća. Bez nje ne možemo aktivno da komuniciramo sa živim Bogom, kome služimo.

Mi odrasli moramo shvatiti jednu veoma važnu činjenicu: molitve male dece nisu samo treninzi za budućnost. Kada se deca mole, to nije samo "lepo i dirljivo" - nego snažno! Navešću nekoliko konkretnih načina kako podsticati svoju ili poverenu vam decu, da postanu molioci koje Bog može da koristi.

1. Budite u molitvama dobar primer. Ako deca vide dobar primer, velika je verovatnoća da će razviti dobre molitvene navike.

2.Roditelji, ako to još ne činite, počnite što pre sa zajedničkim molitvama kao bračni par. Videćete kako će Bog blagosloviti vašu porodicu.

3. Dajte priliku svom detetu da se moli sa vama u kući, u crkvi, ili bilo gde drugde. Što više praktikujete molitvu u svakodnevnom životu, to će više vaše dete smatrati razgovor sa nebeskim Ocem kao nešto normalo i prirodno, poput disanja.

4. Čitajte psalme i zajedno pevajte hvale Bogu. Molite se Gospodu rečima psalama, najuzvišenijom hvalom, koja je namenjenom samo Njemu.

5. Kad god se desi nešto loše, bilo kakva sitnica, učite svoju decu da zahvaljuju i za taj blagoslov. Naučite da međusobno pokazujete na Božje blagoslove.

6. Pomozite deci da prate odgovore na molitve. Često puta Bogu ne zahvaljujemo za to što odgovara na molitve. Jako je važno naučiti decu da u svojim životima traže Božje odgovore, i da tako uvide kako se Bog brine za sve što rade. Recite im, kada Bog odgovori na vašu molitvu, i podstičite ih da i oni vama kažu kada Bog odgovori na njihove molitve. Svedočanstvo o ispunjenim molitvama silno jača veru!

7. Pomozite deci da uvide lepotu Božjeg stvaranja: "To je predivan zalazak sunca!" Ili: "Pogledaj ovo divno raznobojno cveće koje je stvorio Bog, da bi mi u njihovoj lepoti uživali..." itd. Bićete iznenađeni, kako će brzo deca početi da primećuju lepotu Božjeg stvaranja, kada toga postanu svesna.

8. Odredite najmanje jedno veče nedeljno kao porodično veče. Radite nešto zajedno, zabavite se a zatim zajedno molite. Svako može da kaže zašto je Bogu zahvalan za ostale članove porodice. Molite se za svoje potrebe.

9. Blagosiljajte svoju decu kada uveče idu na spavanje. Kod nas u kući primenjujemo blagoslov iz 4. Mojsijeve 6,24-26: "Da te blagoslovi Gospod i da te čuva! Da te obasja Gospod licem svojim i bude ti milostiv! Da Gospod obrati lice svoje k tebi i dade ti mir!" Kada se deca mole sa roditeljima i primaju blagoslov, to je nešto jako vredno.

10. Kada se sretnete sa nekim ko je u potrebi, beskućnikom ili čovekom, kome se nešto dogodilo - molite se za njega. Podstičite svoju decu, da se i ona mole za njega. Molite Boga da vam pokaže da li tom čoveku na neki način vi sami možete pomoći.

11. Uveravajte svoju decu o Božjem prisustvu tako što ćete se moliti da ih Bog čuva i zajedno sa njima razgovarajte o obećanjima, koja nam daje Bog u svojoj Reči. Za decu koja se plaše postoji jako dobar primer u 91. Psalmu, stih 11: "Jer anđelima svojim zapoveda za Tebe da Te čuvaju po svim putevima Tvojim."

12. Odredite posebne trenutke za molitvu, koji će postati deo porodične tradicije. Tako će vaša deca uvideti da je molitva prirodan deo svega što porodica zajednički radi. Možete se moliti za onog ko upravo ima rođendan; smestite ga nasred sobe, stavljate na njega ruke i molite se za njega. Možete se moliti kada neko postigne nekakav uspeh, kada završi školu ili slično. Blagosiljajte jedni druge i govorite Bogu zašto i zbog čega ste zahvalni.

13. Dajte deci prilike da se mole za vas i vaše potrebe. Treba da shvate da cenite njihove molitve. Pitajte ih za šta, tj. za koje njihove potrebe žele da se vi molite.

14. Molite se zajedno pre važnih ispita, sportskih takmičenja, na kojima učestvuju vaša deca, i slično. Naučite ih da mole za mudrost, hrabrost, fer-plej itd.

15. Molite se sa svojom decom za školu, učitelje, prijatelje i sve ostale stvari koje su im važne.

16. Uključite se u molitvene aktivnosti, kao što su naprimer tzv. Molitveni lanci.

17. Postanite kao porodica svetionik molitve. Molite za svoje komšije.

18. Idite na molitvene šetnje po vašem kraju. Molite za porodice, ustanove, škole, prodavnice pored kojih prolazite.

19. Molite sa zajedno za donošenje važnih porodičnih odluka, kao napr. kupovina novih kola, kada i gde ići na odmor, kako pomoći drugim ljudima itd.

20. Zapisujte sve u porodični molitveni dnevnik. Zalepite u njega slike članova porodice, prijatelja, misionara, pastora i drugih, za koje se zajedno molite. Nemojte zaboraviti stranice "ispunjenih molitvi".

21. Postite zajedno. Sa jako malom decom možete postiti tako što ćete ispustiti jedan obrok, i za to vreme se zajedno moliti. Možete da postite i od televizije, ili sličnih "aktivnosti" i umesto toga se zajedno moliti. Učite decu koliko je značajna molitva sa postom.

22. Molite u porodici za neku etničku grupu. Pokušajte da saznate nešto o njoj, i molite da u toj grupi nastane crkva. Molite da Hristu dođu i deca i cele porodice.

23. Molite se za vašu zemlju i za njene vladare. Učite svoju decu da je značajnije moliti se za vlast, nego je kritikovati.

Sada ste prosto zapljusnuti idejama. Nemojte se truditi da u praksu uvedete sve odjednom. Počnite sa time što ćete kao odrasli biti dobar primer molilaca. Zatim odaberite nekoliko gore navedenih stvari koje najviše odgovaraju vašoj porodici. Kako ćete zajedno postepeno u molitvama rasti, vaš molitveni život će biti bogatiji, i za vašu decu će biti blagoslov, ako budu okružena molitvenim načinom života. Molite se da vaša deca posredstvom ovih iskustava budu silna u veri i molitvi!

Izvor: Zapas o dušu 76, april 2002. - Herald of His Coming.

^vrh

misaone refleksije

RECIMO DA...

Recimo da... bi mi neko ponudio hiljadu dolara za svaku dušu, koju bih doveo Hristu. Da li bi se trudio dovesti više duša nego sada? Moguće je da bih za novac, iako bi rizikovao velike probleme i izrugivanje, pokušao da radim to što oklevam da radim sada, ili možda izbegavam da ispunim Božju zapovest? Zašto je moja ljubav prema Bogu i bližnjima tako dvolična? Da li je moja ljubav prema novcu jača od ljubavi prema Bogu, ili bližnjima? Možda je upravo tu objašnjenje zašto ne pridobijam duše?

Recimo da... sam ugledao slepca koji se približava ka ivici duboke provalije. Da li bih mogao da to hladno gledam i ne upozorim ga. Da ga spasim od sigurne smrti? Zar ne bi u Božjim očima jednako bio kriv kao da sam ga gurnuo u tu provaliju? Nečije umiranje, koje se moglo sprečiti, a nije, jeste veliko nedelo. A šta je sa besmrtnom ljudskom dušom, koju sam mogao sprečiti da završi u paklu, a nisam to učinio. Zar Bog neće od mene tražiti odgovornost zbog nemara prema toj duši?

Recimo da, kada... "se tamo budu čitala imena", tamo ću biti sam, jer duge godine nisam bio sposoban da nađem jednog jedinog čoveka, koji bi tamo bio sa mnom, zahvaljujući tome što sam ga doveo Hristu? Šta za mene znači nebo?

Recimo da... sam zaposlen u nekoj firmi, i jedne nedelje obavljam svoj posao jako angažovano, druge samo "otkačim" od reda, a treće nedelje pravim štetu itd. Koliko dugo bi moj poslodavac tolerisao ovakvo moje ponašanje? Zar nije posao za Boga traženje izgubljenih duša? Da li ga dobro obavljam? Kada bi Božja ljubav prema meni bila toliko hladna kao moja prema Njemu, kako bih išao kroz ovaj život?

Recimo da... kada dođe davanje završnog računa, neću biti kao sluga sa deset talanta, ni sa pet talanta, nego samo sa jednim, i to sa tim što je sakriven u zemlji (Matej 25,14-30). Šta onda? Da li sam svoj talant za pridobijanje duša za Boga sakrio u zemlju? Da li se ova priča o beskorisnom sluzi ne odnosi i na mene?

Recimo da... me neko pita koliko duša sam uporno pokušavao da pridobijem za Hrista tokom prethodnog meseca, ili makar tokom prošle godine? Kakav bi bio moj odgovor? Sa koliko ljudi sam razgovarao o Bogu? Koliko ih imam u svom molitvenom podsetniku? Ako me spasenje drugih ljudi ne interesuje ni toliko, da bih se za njih svakodnevno molio, ne treba da se čudim, ako ni jednu dušu za Hrista nisam ni pridobio.

Recimo da... se svaki član crkve, kojoj pripadam, danas odluči za život potpunog predanja volji Božjoj, prema njegovoj Reči (Rimljanima 12,1-2) i postane od današnjeg dana čovek, koji će pridobiti duše prema Pavlovom primeru (1. Korinćanima 9,20-22). Zar ne bi nastalo veliko probuđenje? Zar nemam želje i ja da kažem, kako se iz Božje milosti predajem u službu pridobijanja izgubljenih? Svaki dan ću se moliti za njih i radiću sve što je u mojoj snazi, pod vođstvom Svetog Duha, da bi dovršio predivno delo zbog kojeg je moj Bog, i moj Gospod, došao na svet? Bog rado odgovara na ovakav poziv, čuje ga i blagosilja sav trud.

"I reče im Isus: Hajdete za mnom, i učiniću vas lovcima ljudskim." (Marko 1,17).

PUT, ISTINA I ŽIVOT

- Stančević Sreten

Kad pomislimo na te

svo srce nam zatrepti,

a dušu nam obuzme

beskrajna milina,

u našem srcu tvoja ljubav

treba zauvek da živi,

jer bez tebe u životu

bila bi beskrajna praznina.

Koliko smo puta

u depresiju pali,

sama pomisao na te

donosila nam spas,

i sve patnje i boli

nestaju polako,

kad pomislimo šta si

sve uradio zbog nas!

Ljubavi tvojoj

ne vidimo kraja,

spoznajom istine

u duši vlada mir,

svojom velikom žrtvom

ti život si nam dao,

hvala ti Isuse!

Samo s’tobom vredi biti živ!

(Jovan 14,6)

ZAHVALAN SAM...

...za moju ženu kada kaže "za večeru imamo salamu" - zato što je u kući sa mnom, a ne s nekim drugim;

...za ćerku tinejdžerku koja kuka što mora da pere suđe - zato što to znači da je kod kuće, a ne na ulici;

...za porez koji plaćam - zato što to znači da imam posao;

...za haos koji treba da se raspremi posle proslave - zato što to znači da sam bio okružen prijateljima;

...za odeću koja mi je postala mala - jer to znači da imam dovoljno da jedem;

...za svoju senku koja me nadgleda dok radim - jer to znači da sam napolju, na suncu;

...za travnjak koji treba kositi, prozore koje treba prati i za oluke koje treba popraviti - jer to znači da imam kuću;

...za sve jadikovke koje slušam o vlastima - jer to znači da imamo slobodu govora;

...za mesto za parkiranje koje sam pronašao na najudaljenijem delu parkirališta - jer to znači da mogu da hodam i da imam kola;

...za moj visoki račun za grejanje - jer to znači da živim u toplom domu;

...za ženu koja iza mene u crkvi peva "falš" - jer to znači da čujem;

...za gomilu prljavog veša za pranje i njegovo peglanje - jer to znači da imam dosta odeće koju mogu da obučem;

...za iscrpljenost i bolove u mišićima na kraju dana - jer to znači da sam bio u stanju da naporno radim;

...za budilnik koji zvoni u ranu zoru - jer to znači da sam živ;

I konačno,

... za mnoge e-mail-poruke, telefonske pozive, pisma, jer to znači da imam prijatelje koji misle na mene.

^vrh

Smešna strana

ANĐEO ČUVAR

Zadesilo se, da se jedan mladić i pastir crkve susretnu na semaforu. Pozdravili su jedan drugog, dok su čekali da se upali zeleno svetlo. Zeleno svetlo se upalilo, i mladić je uz škripu guma pojurio svojim kolima napred.

Kad je pastir ušao u crkvu, dok se pozdravljao sa tim mladićem, upitao ga je: "Da nisi danas, vozio malo prebrzo?"

"O, pastore, zar vi ne verujete u anđele čuvare? Moj anđeo čuvar se brine za mene!" Reče samouvereno mladić.

Pastir mu odgovori: "Da, ali ja se plašim da si ti svojom brzom vožnjom ostavio svog anđela čuvara par kilometara iza sebe!"

PRESLANI AFORIZMI

- Jan Vareca

Naša denominacija će uvek postojati. Naročito kao dobra ideja.

Naša crkva je odlučila da umre sebi, i sada smo mrtva crkva.

Ja sam protestant u svojoj crkvi, obijam da spavam.

Otkad su nam privatizovali crkvu, mnogi smo ostali bez posla...

Završio sam biblijsku školu, i sada moram na prekvalifikaciju.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 35 / 2006.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Da Vinčijev kod - Metju J. Slik

* Sedam osnovnih pitanja (3) - Paul E. Little

* Učeništvo - Sledeći korak - Scott Newell

* Kako prepoznati zdravu crkvu (4) - Ričard De Han

* Crkva se vraća kući - Volfgang Simpson

* misaone refleksije

* Smešna strana

Jedan propovednik je jednom davno rekao: "Pokušavam da shvatim, zašto su naše crkve tako daleko od probuđenja, od novog duhovnog obnovljenja. Trudim se da razumem zašto su naša srca tako daleko od toga da shvate i prepoznaju hitnost ove Božje volje, naloga Svetoga Duha koji nam viče: "Probudite se, ili ćete izginuti! Sud se primakao!"

Dragi naši čitaoci,

da li se i vi pitate isto? Ukoliko sebe računate među one "prave" hrišćane, onda svakako, zar ne bi trebalo? Ukoliko bez i malo teskobe u srcu gledate propadanje društva u kome živite, ako bez žalosti u duhu gledate kako se množe laži, nasilje, korupcija, abortusi, razvodi, blud i razvrati, bolesti zavisnosti, hule na Boga, i okultizam svake vrste. Onda sigurno i vama treba probuđenje, jer vaše srce ne probadaju iste stvari koje probadaju i Božje srce.

Čarls Spurdžen je rekao: "Ako nemaš želje da se i drugi spasu, onda ni ti sam nisi spašen, u to budi siguran." Kakve otrežnjujuće i istinite reči! Kao hrišćani ovde smo samo iz jednog jedinog razloga, da propovedamo Evanđelje izgubljenima, da budemo Božiji ambasadori pomirenja. To je prva i jedina volja Božija za nas, ali volja Božija koju mogu razumeti i činiti samo oni koji su probuđeni.

Tako, "Probudite se, ili ćete izginuti! Sud se primakao!" A vi koji ste budni, ostanite budni i probudite one koji spavaju, jer to je vaša obaveza, kao "čuvara brata svog".

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DA VINČIJEV KOD

- Metju J. Slik

Dan Braun u prvom poglavlju svoje knjige izjavljuje: kako se njegova priča temelji na "potvrđenim istorijski činjenicama". Ovakvom izjavom on je napravio ne malu pometnju u javnosti. Međutim, stara izreka koja kaže da "u laži su kratke noge", se ponovo pokazala kao istinita, jer o Braunovim činjenicama nema nikakvih činjenica.  Šta je Brauna lično navelo da daje ovakve izjave, ostaje da se vidi, ali u svakom slučaju isplatilo mu se. Zaista, Braun je spremio "gurmansku hranu" raznim gladnim dušama: skepticima, misticima, Nju ejdžerima, gnosticima, ateistima i sl. koji njegovu knjigu, već smatraju za nešto više od samo običnog romana... (J.V.)

"Da Vinčijev kod", Dana Brauna dospeo je na listu najbolje prodavanih knjiga Njujork Tajmsa (New York Times) nekoliko meseci nakon što je objavljen u martu 2004. godine. To je priča o zaveri koja menja istoriju, tajnim činjenicama koje tvrde da Isus nije bio Bog, da je bio oženjen Marijom Magdalenom, imao decu, da je hrišćanska crkva izmenila Bibliju, da je izmislila Isusov božanski karakter, kao što je i demonizirala svetu ženstvenost radi ostvarivanja moći i uticaja. Tu tajnu navodno čuva jedna sekta katoličke crkve koja u svojim tvrdnjama ide i do ekstremnih krajnosti kako ne bi izgubila moć i uticaj.

Da Vinčijev kod preuzima svoj naslov od umetnika/pronalazača Leonarda Da Vinčija, bivšeg vođe tajnog društva poznatog kao "Sionska priorija" (Priory of Sion), koji je kroz vekove tu istinu održavao živom. Knjiga spominje i "Sveti gral". Taj bi trebalo da je sama Marija Magdalena. Pokušava napraviti usporedbu između tradicionalnog stava o Gralu kao peharu (posudi) iz kojeg je Isus pio na Poslednjoj večeri i tela Marije Magdalene kao "posude" života; odnosno Isusovog potomka. Ispada, da traženje Svetog grala je ustvari poziv da se klekne pred kostima Marije, koje je ovo tajno društvo čuvalo kroz vekove.

Da Vinčijev kod je dobro napisan i zabavan. No, moramo ga uzeti daleko ozbiljnije od uobičajene fikcije, jer autor tvrdi da je knjiga rezultat tačnih istraživanja i da je utemeljena na istorijskim činjenicama. Da je Braun u uvodu knjige naglasio da je njegovo štivo samo nagađanje, fikcija, i da nije ni nameravao da bude činjenični, onda sa time ne bi bilo nikakvih problema. No ovde nema takvog priznanja. Na početku knjige, na stranici gde odaje zahvale i priznanja, Braun kaže:

"Želeo bih da zahvalim, na velikodušnoj pomoći u istraživanju za ovu knjigu, Muzeju Luvr, Francuskom ministarstvu kulture, Projektu Gutenberg, Nacionalnoj biblioteci, Biblioteci društva gnostika, Službi za istraživanje i dokumentaciju Odjeljenja slikarstva Muzeja u Luvru, Katoličkim svetskim vestima, Kraljevskoj opservatoriji Grinič, Londonskom društvu za očuvanje podataka, Arhivi dokumenata u Vestminsterskoj opatiji, Džonu Pajku i Federaciji američkih naučnika, kao i petorici članova organizacije Opus Dei (od kojih su trojica sadašnji, a dvojica bivši članovi) koji su ispričali svoje priče, kako pozitivne tako i negativne, o svom iskustvu unutar organizacije Opus Dei." (Da Vinčijev kod, Solaris. Novi Sad, 2006.)

Iz ovakve liste neko bi mogao pomisliti da priča predstavlja stvarne činjenice u vezi sa hrišćanskom crkvom, Isusa Hrista i Biblije. Istina je u stvari da je istraživanje najblaže rečeno jadno urađeno. Preveliki broj ljudi, koji ne poznaju stvarnu istoriju i stvarne činjenice na koje se ova knjiga poziva, moglo bi poverovati brojnim pogrešnim teorijama koje Braun navodi.

Na Internet stranici (danbrown.com) Braun navodi listu knjiga korištenih za istraživanje kod pisanja Da Vinčijevog koda. To su gnostičke, Nju ejdž, i špekulativne knjige po svojoj prirodi. Ovde su neke od njih.

1. Rozlin (Rosslyn): Čuvari tajne Svetog Grala - Tim Valas-Marfi & Marilin Hopkins (Tim Wallace-Murphy & Marilyn Hopkins).

2. Žena sa posudom alabastera: Marija Magdalena i Sveti Gral - Margaret Starbird.

3. Hramsko otkrivenje: Tajni čuvari istinskog Hristovog identiteta - Lin Picknet (Lynn Picknett) & Klajv Prins (Clive Prince).

4. Boginja u Evanđeljima: Povratak svete ženstvenosti - Margaret Starbird.

5. Obmana Mrtvoga mora - Majkl Bajgent (Michael Baigent), Ričard Lejh (Richard Leigh).

6. Isus i izgubljena boginja: Tajna učenja prvih kršćana - Timoti Frik (Timothy Freke), Piter Gandi (Peter Gandy).

7. Kad je Bog bio žena - Merlin Ston (Merlin Stone).

8. Iza praga: Život u društvu Opus Dei - Maria Del Karmen Tapia (Maria Del Carmen Tapia).

9. Papina Armada: Otključavanje tajni misterioznih i moćnih novih sekti u crkvi - Gordon Urguhart.

Ova lista otkriva Braunov ozbiljan manjak naučnog istraživanja, s obzirom da ne sadrži merodavne istraživačke materijale iz suprotnih izvora. Nažalost, u knjizi nailazimo malo činjenica a previše nagađanja. Neupućenim osobama prezentacija Braunove teorije može delovati neodoljivo i može njihova razmišljanja usmeriti u potpuno pogrešnom smeru.

Postoji napisano mnogo članaka, koji iznose pogreške objavljene u knjizi Da Vinčijev kod, tako da mi nećemo ići previše u detalje, već ćemo obezbediti nekoliko citata likova iz knjige, a njih ćemo onda propratiti komentarima, koji će pokazati netačnost tih navoda.

1. Navod: "Biblija je tvorevina čoveka, draga moja. Ne Boga. Biblija nije volšebno pala iz oblaka. Čovjek ju je stvorio kao istorijsko svedočanstvo burnih vremena, a nastala je kroz bezbrojne prevode, dodatke i revizije. Istorija nikada nije imala konačnu verziju knjige...više od osamdeset jevanđelja razmatrano je pri sastavljanju Novog zaveta, pa ipak je relativno mali broj odabran da bude uključen - među njima ona po Mateju, Marku, Luki i Jovanu...Bibliju je, u onom obliku u kojem je danas poznata, kompletirao paganski imperator Rima, Konstantin Veliki." (Isti izvor, str. 205.)

A. Odgovor: Ovo je jedna gruba pogreška. Biblija nije rezultat "bezbrojnih prevoda, dodataka i revizija". Biblija je prevedena prema kopijama izvornih dokumenata, a nepromenjena je još od vremena pre održavanja Nikejskog sabora.

B. Odgovor: Bibliju nije napisao Konstantin na Nikejskom saboru. Dokumenti Starog zaveta su bili prikupljeni i poznati kao rezultat nadahnuća daleko pre nego što je hrišćanska crkva stupila na scenu. Novozavetni dokumenti su napisani od strane svedoka Isusove službe ili pod njihovim rukovodstvom i uputstvima. Hrišćanska crkva je znala koji su dokumenti bili izvorni, a koji nisu. Kod prvobitnog formiranja hrišćanske crkve, hrišćani su bili pod rimskom upravom i nisu bili slobodni (zbog početnih progona) da stvore "zvaničnu" Bibliju. No, to ih nije sprečilo da jasno razlikuju koji su dokumenti napisani od strane samih apostola, a koji su falsifikati, od kojih su mnogi postojali i bez sumnje su uključeni u "osamdeset jevanđelja" koje Braun spominje.

2. Navod: "Uz pomoć Isusovog pouzdanog ujaka, Josifa iz Arimateje, Marija Magdalena je tajno otputovala u Francusku, tada poznatu kao Galija. Tamo je pronašla bezbedno skrovište u okviru Jevrejske zajednice. Upravo ovde, u Francuskoj, rodila je svoju kćerku. Zvala se Sara." (Isti izvor, str. 226.)

Odgovor: Za ovo tvrđenje ne postoji istorijski dokaz.

3. Navod: "... ideal Riba jeste da čoveku više sile moraju reći kako da se ponaša zato što je sam nesposoban da misli svojom glavom. Međutim, sada ulazimo u Doba Vodolije - što znači da će čovek saznati istinu i da će moći misliti svojom glavom." (Isti izvor, str. 237.)

A. Odgovor: Interesantno je kako Braun ubacuje paganske ideje i paganske koncepte u dijalog među likove, a sve s ciljem da podrži fabulu svoje priče. Njegov komentar je interesantan u tome što ostavlja čitaoca pod utiskom da religija, a posebno hrišćanstvo, ne želi da ljudi spoznaju istinu ili da misle svojom glavom, a to je strašno udaljeno od stvarnih činjenica. Pismo nas upravo savetuje da učimo činjenice, da budemo vrlo odgovorni pri donošenju vlastitih odluka i da razmišljamo kritički. Braun, u najmanju ruku, pogrešno interpretira hrišćansku veru.

B. Odgovor: Slede tekstovi iz Svetog pisma koji nam poručuju da razmišljamo, da koristimo naše umove.

a) "A on odgovarajući reče: Ljubi Gospoda Boga svog svim srcem svojim, i svom dušom svojom, i svom snagom svojom, i svom misli svojom, i bližnjeg svog kao samog sebe." (Luka 10:27)

b) "A dalje, braćo moja, šta je god istinito, šta je god pošteno, šta je god pravedno, šta je god prečisto, šta je god preljubazno, šta je god slavno, i još ako ima koja dobrodetelj, i ako ima koja pohvala, to mislite." (Filipljanima 4:8)

c) "I ne vladajte se prema ovome veku, nego se promenite obnovljenjem uma svog, da biste mogli kušati koje je dobra i ugodna i savršena volja Božija." (Rimljanima 12:2)

d) "Jedan razlikuje dan od dana, drugome su svi dani jednaki: svaki neka je (samo) tvrdo uveren u svoje mišljenje!" (Rimljanima 14:5)

4. Navod: "Istina, ideja da je seks put ka Bogu isprva je bila šokantna. Langdonovi studenti Jevreji uvek su se zgražali kada bi im prvi put rekao da je rana jevrejska tradicija podrazumevala ritualni seks. I to u Hramu, ni više ni manje. Nekada su Jevreji verovali da se u Svetinji nad svetinjama, u Solomonovom hramu, nalazi ne samo Bog nego i njegov moćni ženski pandan, Šekina. Muškarci koji su tragali za duhovnom celovitošću dolazili bi u Hram da posete sveštenice - ili hijerodule - sa kojima bi vodili ljubav i iskusili božanstvo kroz fizičko sjedinjenje. Jevrejski tetragramaton YHWH - sveto ime Boga - zapravo je poticalo od Jehove, androginog fizičkog spoja muškog Jah i prehebrejskog naziva za Evu, Havah." (Isti izvor, str. 273.)

A. Odgovor: Apsolutno nije poznato da postoji bilo kakva dokumentacija koja bi podržala ovu ideju da su prvi Jevreji smatrali Svetinju nad svetinjama mestom gde je boravilo žensko božanstvo. Takva ideja je besmislena i u direktnoj suprotnosti sa istorijskim / biblijskim izveštajem o Svetinji nad svetinjama. Ovo je tako izopačena ideja da smo iznenađeni što ju je gospodin Braun uopšte uključio u priču - bez obzira što je ova knjiga fikcija.

B. Odgovor: Braun pravi temeljnu pogrešku u svom naučnom istraživanju u vezi tetragramatona YHWH. On nije izveden iz muškog i ženskog sklopa reči. U stvari, YHWH su četiri engleska slova koja najbliže predstavljaju četiri jevrejska znaka koji određuju ime Boga, koji se izvodi iz reči "biti". U suštini, kada Bog spominje svoje vlastito ime, on kaže: "Ja SAM koji JESAM". Ono "Ja Jesam" dolazi od glagola "biti", i od toga dobijamo YHWH. Braun u potpunosti greši po ovom pitanju.

5. Navod: "Kada se sledeći put nađete sa ženom, zagledajte se u svoje srce i vidite možete li da pristupite seksu kao mističnom, duhovnom činu. Iskušajte sebe i vidite možete li da pronađete onu iskru božanskog koju muškarac može da dostigne jedino kroz sjedinjenje sa svetim ženskim principom." (Isti izvor, str. 274.)

Odgovor: Ovo je vrlo subjektivna izjava. Naravno, izmišljeni lik daje izmišljeno mišljenje. No, problem je u tome da, u celokupnom kontekstu potcenjivanja biblijske i istorijske istine, ovaj komentar dobiva zbunjujuće značenje, jer upućuje osobu da razmišlja emocionalno, umesto da koristi svoj um... upravo ono što Braun radi, preko svojih likova, optužuje crkvu da ne želi... Vidi tačku 3 gore.

6. Navod: "...svaka je vera na svetu zasnovana na izmišljotinama. To je definicija vere - prihvatanje onoga za šta mislimo da je istina, ali što ne možemo dokazati." (Isti izvor, str. 302.).

Odgovor: Ne, ovo nije istina. Hrišćanstvo se temelji na činjenici: stvarnosti izraelskog naroda, arheološkim potvrdama, napisanim izveštajima očevidaca koji govore o rođenju Hrista, Njegovoj službi, Njegovim čudesima, Njegovom naučavanju, Njegovoj smrti, Njegovoj sahrani, i Njegovom uskrsnuću. Braun ne može biti udaljeniji od istine.

7. Navod: "...oni koji zaista razumeju svoju veru razumeju da su te priče (tj. Isusovo bezgrešno začeće) metaforične."

Odgovor: To nije istina. Hrišćanstvo se ne temelji na metaforičkim pričama sa skrivenim značenjem. Temelji se na istorijskim činjenicama, tj. na stvarnom životu, službi, smrti i Isusovom uskrsnuću. Svedoci su zabeležili ono što su stvarno videli i zapisali su stvarne događaje. Tvrdnje Braunovih likova je (priznaje da su izmišljeni) su potpuno pogrešne.

* * *

Dalje, sledi kratka i delimična lista samo nekih od brojnih pogrešaka nađenih u Da Vinčijevu kodu:

1. Biblija je tvorevina "bezbrojnih prevoda, dodataka i revizija."

Biblijski dokumenti su stalni, nepromenjivi i postoje mnogobrojne kopije tih dokumenata iz prvog, drugog i trećeg veka.

2. Bibliju je sastavio imperator Konstantin.

Biblija je bila sastavljena pre Konstantina.

3. Postojalo je 80 jevanđelja.

Iako je postojalo nekoliko jevanđelja koja su cirkulisala i za koja se tvrdilo da su autentična, rani hrišćani su znali da nisu, a to nije bilo ni blizu 80.

4. Opus Dei članovi imaju kaluđere.

Nemaju.

5. Hristovo božanstvo je izmislio Nikejski sabor

Isusovo božanstvo se nalazi u Pismu: Matej 2:2,11 14:33, 28:9; Jovan 9:35-38; i Jevrejima 1:6.

6. Isus je bio oženjen Marijom Magdalenom, koju treba obožavati kao boginju.

Za to apsolutno ne postoje istorijski dokazi.

7. Rani "hrišćani" su praktikovali bogoštovanje boginje.

Za to apsolutno ne postoje istorijski dokazi.

8. YHWH je izvedeno iz Jevrejskih reči, jedne muške a druge ženske.

Ne, izvedena je iz jedne jedine reči "BITI".

9. Zapisi Mrtvoga mora su sadržavali najranije hrišćanske zapise.

Ovo ne može biti istina, jer su svici iz mrtvoga mora napisani pre hrišćanstva.

10. Hrišćanstvo je pozajmilo svoje ideje iz paganskih izvora.

Sličnosti između hrišćanstva i drugih religija ne znače da ih je hrišćanstvo pozajmilo od njih ili da su te religije pozajmile nešto od hrišćanstva. U svim religijama postoje neke sličnosti. To je česta tvrdnja koja nema nikakvog osnova.

Zaključak:

Da Vinčijev kod je užitak za čitanje kao fiktivna priča, no prilično je netačan u svojim zaključcima. Opet, da je Braun naveo kako je njegova knjiga jednostavno fikcija i da ne navodi da je sve u njoj bazirano činjenično, ne bismo imali nikakvih problema sa njom. No, to nije ono što je on uradio. U stvari, on je uradio suprotno i na taj način je dao pogrešne informacije i lažne zaključke, u koje će nažalost puno ljudi poverovati.

Izvor: Christian Apologetics And Research Ministry, www.carm.org. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

SEDAM OSNOVNIH PITANJA (3. deo)

- Paul E. Little

5. Nije li Biblija puna pogrešaka?

U današnje vreme se postavlja pitanje pouzdanost Biblije. Od samoga početka moramo pitati koje su to greške na koje dotična osoba misli. Većinom ljudi ne mogu navesti ni jednu. Čuli su negde nekoga gde govori da je Biblija puna kontradikcija i prihvatili to "zdravo za gotovo". No, ponekad neko ima specifičan problem na umu. Ako ne nalaziš odgovora na njegovo pitanje, ne uznemiravaj se! Uz prirodan smešak odgovori: "Nemam sada odgovora na tvoje pitanje, ali će mi biti veoma drago da ga pronađem." Čitave su knjige pisane o pojedinim od tih predmeta. Nakon dve hiljade godina trajanja hrišćanstva niko se neće setiti pitanja koje bi moglo srušiti temelje tog hrišćanstva.

Ako čovek nije ni čitao Bibliju, to je dobar pokazatelj na neiskrenost njegovih pitanja, ali nemoj na tome insistirati. Nikada nikoga ne smemo ismejavati ili pokušati da argumentujemo podsmehom. To je pogubno ponašanje kad nekome govorimo o tako važnim životnim pitanjima. Ogromnu su štetu učinili hrišćanskoj veri dobronamerni Ijudi koji su svoja gledišta pokušali dokazati tako što su grubo ismejavali gledišta drugoga. Samo su ozloglasili hrišćanstvo.

U Pismu ima nekih naizgled kontradikcija. No prijatelj sa kojim razgovaramo ne shvata da su te, na oko kontradikcije, razjašnjene otkrićima savremene arheologije. Dr Nelson Glueck, poznati jevrejski arheolog, dao je značajnu izjavu: "Ni jedno arheološko otkriće ne protivi se biblijskim izveštajima." Ovo dolazi iz usta jednoga od najpoznatijih arheologa na svetu. Za još nepomirena razilaženja između Biblije i istorije, naš logični stav bi bio čekanje šta će otkriti neki novi arheološki dokazi. Nemamo odgovore na sve probleme. No svi podaci do sada zasigurno ukazuju da se možemo pouzdati u biblijski izveštaj i u oni detaljima koji su još pod upitnikom.

Nauka o evoluciji u evangeliziranju je problem samo ukoliko vodi do ateističkih zaključaka. Nije mudro upustiti se u tehničku diskusiju o evoluciji, jer to nije suštinsko (srž) pitanje. Ja obično pitam: "Kakve zaključke izvlačiš iz svog evolucionističkog stava - da je svemir slučajno nastao? Ili hoćeš reći da je Bog stvorio svemir koristeći određene evolucione procese? Nisam baš uveren u ispravnost toga stava, no pretpostavimo za trenutak da je tačan. Šta ti iz toga zaključuješ?" Tako usmerim njegovu pažnju na ono što je Hrist rekao i učinio. Nije toliko važno kako je Bog stvorio svemir, koliko je važno da je to On učinio. Nečije često pretpostavke određuju zaključci, a ne stvarni dokazi. Ako osoba sa kojom razgovaraš smatra da Bog nije Stvoritelj i da je svemir nastao slučajno, treba sa njom o tome porazgovarati. Može se relativno dobro argumentovati u prilog naturalističkoga gledišta ako zanemarimo činjenice o Isusu Hristu. No, ako je čovek intelektualno pošten on se mora suočiti i sa Njime. Veliki je broj nehrišćanskih mislilaca koji nikada svojski nisu promislili nad dokazima koji se tiču osobe Isusa Hrista, a kad to učine, oni dolaze Isusu Hristu.

6. Nije li hrišćansko iskustvo samo psihološka stvar?

Ovo je pitanje pudmuklo i može postati veoma lično. Neki će ljudi reći da verujemo samo zato što smo od ranog detinjstva bili predodređeni za takav način mišljenja i življenja. Misle da smo odrasli poput Pavlovljevih pasa. Ovo je veoma pojednostavljeno gledanje na stvarnost. Svako ko je imalo informisan zna da "predodređenje" ne može objasniti mnoga od obraćenja, jer ima hrišćana obraćenih iz veoma različitih pozadina. Hiljade od njih nisu u detinjstvu imali nikakve veze s hrišćanstvom. Ipak, svaki će posvedočiti da je Isus Hrist preobrazio njegov život. U svojim proučavanjima psiholozi pokušavaju imati što je manje moguće promenjivih faktora. Da bi potvrdili svoje zaključke moraju otkloniti sve moguće varijable. Međutim, ako uporedimo živote hrišćana, jedino je Gospod nepromenljiv faktor. Od jednog do drugog slučaja detalji variraju. Jedino On ostaje isti. Jedino On sa svojom silom od lopova čini poštenog čoveka, pokvarenoga čistim a lažova istinoljupcem. On ispunjava ljubavlju srce prepuno mržnje.

Drugi opet tvrde da su duhovne stvarnosti u suštini ispunjenje naših želja. Sve religiozno iskustvo, smatraju oni, može se povezati sa čovekovim osećajem potrebe Boga iz čega se u njegovom umu stvara lik i on počinje obožavati svoju mentalnu projekciju. Njegovoj navodnoj duhovnoj stvarnosti, naravno, nedostaje objektivna realnost. Često čujemo kako se religija naziva štakom za ljude koji ne mogu uspeti u životu. Ovo gledište vredi pobliže razmotriti.

Kako da se uverimo da nismo "hipnotizirani" i da ne verujemo u ono u šta želimo verovati? Ako je naše duhovnu iskustvo samo rezultat ispunjenja želja ili pozitivnog mišljenja trebalo bi da svaki predmet, na primer orgulje, smatramo bogom. Ako dovoljno dugo o orguljama mislimo kao o bogu one će nam to postati i eto nam subjektivnog iskustva! Ali koji su objektivni dokazi za to iskustvo?

Evo još jednoga primera. Pretpostavimo da vam u sobu uđe čovek sa vencem belog luka oko vrata i kaže: "Ovaj ti je beli luk prava stvar!: Daje mi radost, mir, zadovoljstvo, svrhu životu. Fantastično, beli luk je ono pravo!" Što na to reći? Teško se može argumentovati protiv iskustva.

No, njegovo iskustvo se može istražiti sa nekoliko bitnih pitanja (na ta ista pitanja trebalo bi da je svaki hrišćanin spreman dati odgovor). Kako znaš da ti beli luk daje zadovoljstvo i mir a da to ne dolazi od autohipnoze? Ko još ima takve koristi od beloga luka? Za kakvu objektivnu činjenicu je tu iskustvo vezano? Hrišćanstvo se razlikuje od autohipnoze i svih drugih psiholoških fenomena zato što je subjektivno iskustvo jednoga hrišćanina sigurno utemeljeno na objektivnoj, istorijskoj činjenici - na uskrsnuću Isusa Hrista.

Profesor semantike sa kalifornijskog univerziteta u Berkeley-u nedavno je prisustvovao seriji sastanaka na kojima sam govorio. Bio je potpuni relativista. Usred mog govora ustao bi i protumačio (i ukratko opovrgo) ono što sam rekao. On je to radio ljubazno, ipak, nije baš bilo prijatno. Iznosio je popularnu ideju da je ono u šta verujemo istinito za nas, ali ne nužno i za druge ljude. Upotrebio je ovu ilustraciju: Čovek može biti iz šale privezan za šine. Kada voz projuri susednim kolosekom, on može umreti od srčanog udara zato što ne zna da voz nije na njegovom koloseku. Što se njega tiče voz je mogao prolaziti i njegovim kolosekom. On je verovao da je tako, pa mu je tako i bilo. Ono što je istina za mene ne mora biti istina i za tebe. Nekoliko smo puta profesoru pokušali pokazati značajnu razliku u hrišćanstvu, činjenicu uskrsnuća. Kad smo to otprilike četvrti put tumačili "sinulo" mu je. Stojeći pred pločom sa komadom krede u ruci, iznenada se zaustavio usred rečenice i rekao: "Hmm... mislim da je to veoma važna činjenica".

Ako je uskrsnuće istinito, to mora menjati naše poglede. Ono je potvrda Božjeg otkrivenja u Hristu, istorijska činjenica izvan nas, nešto objektivno za što se veže naše subjektivno iskustvo. Te dve činjenice, subjektivnu i objektivnu, moramo držati u pravilnom odnosu. Činjenica da je Isus Hrist ustao od mrtvih ne znači ništa meni lično ili iskustveno sve dok Ga u svoj život ne primim kao Gospoda i Spasitelja. Ako, sa druge strane, imam samo svoje iskustvo, uskoro ću početi da se pitam da li je ono stvarno ili je možda autosugestija. Moram znati da je moje iskustvo temeljeno na čvrstoj tački - na objektivnoj činjenici u istoriji.

7. Neće li me dobar moralni život dovesti u nebo?

Ovo pitanje odražava današnju zbrku u religiji uopšte. Većina ljudi smatra da ono jedino potrebno jeste činiti najbolje što se može i da će onda sve biti u redu, ili, da će se makar tako na neki način uspeti "ušunjati" u nebo. Takvo mišljenje izražava ogroman optimizam u čovekovu pravednost i veliko nepoznavanje Božje neograničene svetosti. Bog ne gleda "kroz prste". On ima apsolutnu normu, Isusa Hrista.

Kad se upali svetlo ono goni svaku tamu. Slično je i sa Božjim karakterom koji tako sija u svojoj čistoći da sažiže svako zlo. Onakvi kakvi jesmo ne bismo mogli boraviti u Njegovoj prisutnosti; bili bismo sažeženi zbog iskvarenosti našega života. Jedina osnova za našu zajednicu sa živim Bogom jeste savršena pravednost Isusa Hrista.

Jedna mala ilustracija obično pomogne ljudima da to shvate. Pretpostavimo da se cela ljudska rasa poređa duž obale Zapadne Evrope s namerom da prepliva do Amerike. Poistovetimo njihov cilj sa Božjom normom pravednosti. Pucanj je označio start i svi plivači skaču u vodu. Pogledamo na Okean i ugledamo najmoralnijega. To je neki prijatni profesor, veoma dobar čovek koji se uvek trudio činiti ono najbolje i slediti visoke moralne norme, a ipak on je bio prvi u priznavanju svoje nesavršenosti i grešnosti. On je nekih stotinjak kilometara od obale. Sledeći koji nam zapadne za oko je neki propalica koji se utapa svega nekoliko metara od obale. Raštrkane između te dve obale vidimo ostale ljude. Ako uporedimo onog propalicu sa profesorom, razlika je ogromna. No kolika je to odista razlika kad se posmatra sa gledišta Amerike. Svako će se od njih na kraju udaviti - neće uspeti preplivati okean.

Nikakva uputstva za plivanje neće pomoći. Potreban je neko ko će nas preneti do Amerike. Tu se javlja Isus Hrist. Ako možeš sam do Amerike, ako možeš živeti apsolutno savršenim životom u mislima, rečima i delima, onda možeš svojom snagom u nebo. No,niko nikada u tome nije uspeo, niti će uspeti. Sve ostale religije u suštini su upute za plivanje, etička pravila za divan način života. Ali osnovni problem čoveka nije znati kako treba živeti; problem je u nedostatku sile da se živi životom kojim treba živeti. Dobra vest hrišćanstva jeste u tome da je Isus Hrist ušao u našu istoriju i za nas učinio ono što mi sami za sebe ne bismo mogli učiniti. Po Njemu možemo imati mir i zajedništvo s Bogom - doći do neba.

U osnovi je moralni problem

Kad smo ukratko prešli ovih sedam pitanja, moramo da se podsetimo da na kraju krajeva čovekov problem nije intelektualni već moralni. Tu i tamo naš odgovor ponekog neće zadovoljiti. Time se ne negira i njegova valjanost. Sa druge strane, čovek može biti uveren u istinitost hrišćanstva a još uvek ne postati hrišćanin. Često mi kažu: "Odgovorili ste na svako od mojih pitanja." Nakon zahvale što su mi polaskali, pitam: "Hoćete li onda postati hrišćanin?" Nakon malog osmeha obično kažu: "Pa, ne." "Zašto ne?", pitam ja dalje. "Da vam otvoreno kažem, to bi zahtevalo suviše radikalnu promenu u načinu življenja moga života." Mnogi nisu spremni da dozvole, pa ni samom Bogu, da upravlja njihovim životom. Nije u pitanju da ne mogu verovati, nego ne žele verovati. Na nama je da im pomognemo da to shvate.

Često se pita: "Ako je hrišćanstvo istinito, zašto većina inteligentnih ljudi ne veruje u to?" Iz istog razloga kao i većina neinteligentnih ljudi. Ne žele verovati, jer nisu voljni prihvatiti moralne zahteve koji se od njih traže. Konja se može dovesti do vode, ali ne može ga se naterati da pije. Pre nego što će čovek verovati mora biti voljan da veruje. Teško da se išta može uraditi sa čovekom koji uprkos toga što sve činjenice govore suprotno, insistira da je crno belo.

Moramo biti uvereni u istinitost onoga što propovedamo, inače ne možemo očekivati da ćemo uveriti druge. Moramo zajedno sa Petrom biti u stanju reći: "Nismo vam, naime, mudro smišljenim pričama obznanili silu i dolazak Gospoda našega Isusa Hrista, nego na osnovu toga što smo mi postali očevici njegovoga veličanstva..." (2. Pet. 1:16 EČ). Tada će naše svedočanstvo potkrepljivati autoritet, uverenje i snaga Duha Svetoga.

Iz knjige: KAKO SVEDOČITI, Little E. Paul.

^vrh

UČENIŠTVO - SLEDEĆI KORAK

- Scott Newell

Nema ničeg uzbudljivijeg od dovođenja nekoga Hristu. Videti nekoga kako prelazi iz smrti u život. I to je ono što hrišćani rade kao rezultat direktne Hristove zapovesti, koju nam je u Marku 16:15 ostavio: da idemo po svemu svetu i propovedamo evanđelje. No, postoji nešto čak važnije od ovoga. Možemo ljude dovesti Hristu kazavši im da ponavljaju za nama "molitvu grešnika". No, nešto čega su se hrišćani uistinu previše nagledali jeste da im se prijatelji ili voljena osoba "spase", pa čim izađe kroz crkvena vrata odmah pada nazad u stanje u kakvom je bila pre nego što je prihvatila Hrista. Crkva vernika je toliko usredotočena na izgovaranje te molitve a onda nikad ne izdvoji vreme kako bi bila sigurna da će oni i ostati spašeni. Hiljade se mogu spasiti tokom velikog evangelizacionog sastanka, no ko je tamo da vidi šta će se desiti nakon što se sve to završi? Ko je tamo da vidi hodaju li ti ljudi uistinu u datoj im slobodi, u Hristu. Nažalost, u velikom broju slučajeva, niko.

Istina je, spašavanje hiljada ne znači ništa, ako ti ljudi nastave da žive svojim starim životima. A ovo se neprestano dešava svuda. Moramo prestati da se koncentrišemo na spašavanje masa, već na spašavanje samo jedne osobe. O učeništvu ne slušamo često, ali igra značajniju ulogu u dovođenju ljudi Gospodu, više nego bilo šta drugo.

Učeništvo jednostavno znači voditi nekoga ko je upravo spašen, i biti uz njega pomažući mu u njegovom rastu u Hristu. Tek novoobraćenim osobama treba neko da im pokaže kojim putem ići nakon one početne molitve spasenja. Ne možemo ih jednostavno navesti da kažu molitvu, dati im Bibliju i reći im: "Vidimo se iduće nedjelje, u crkvi". Kako će "bebe u Hristu" znati gde ići i šta raditi, i kako uopšte preživeti do nedelje.

Isus je ovako rekao: "A na kamenitu mestu posejani, to je koji sluša reč i odmah je radosno prima; ali nema korena u sebi, nego je nepostojan, pa kad dođe do nevolje ili gonjenja zbog reči, odmah se sablažnjuje" (Matej 13:20-21). Ovo trebamo zapamtiti. Pošto dođu Hristu, oni nemaju korena. Upravo su posađeni, a tvoj je posao da se za njih pobrineš i da budeš uz njih kako bi im pomogao da rastu u Hristu.

Novi Zavet sadrži 27 knjiga. Od ovih 27 knjiga, njih pet: Matej, Marko, Luka, Jovan i Dela su istorijske knjige napisane za ljude različitih kultura kao svedočanstva o Isusu. Jedna knjiga, Otkrivenje, je proročka knjiga. Grubo rečeno, preostale 21 knjiga su napisane poznatim vernicima koji su, ili bili na neki način progonjeni i trebalo im je ohrabrenje, ili su jednostavno bili vernici kojim je trebao dalji rast da postanu jači u Hristu. Dakle, možemo videti da je 21 knjiga napisana radi učeništva. Gledajući u procentima, 75 procenata Novog Zaveta je napisano novim, progonjenim hrišćanima kojima su trebala uputstva za novi život. Sa ovakvim procentom, ne možemo dopustiti da se tako ključna stvar u hrišćanskom rastu ignoriše. Crkva ne bi trebalo da teži ka brojnosti. Umesto toga, trebalo bi da teži da izgradi predane vernike koji bi bili voljni u bilo kom trenutku da daju život za svoju veru. Ne trebaju nam velike crkve, ako su ljudi koji čine te crkve ništa drugo do gomila duhovnih mlakonja, koji čak ni ne znaju ko su ili kuda idu. Smanjimo brigu o momentu kada grešnici izgovaraju molitvu iz tzv. "četiri duhovna zakona", već usmerimo brigu na to šta sa njima nakon te molitve.

Videćeš da je ovo mnogo teže od onoga što si ti dosad radio, jer ovo je trenutak kad ti postaješ Ilija Jeliseju. Kad ti postaješ njegov najbolji prijatelj. Prijatelj koji je spreman ustati u tri ujutro, jer on-ona ima problem i treba joj molitva, i razgovor. To zahteva više žrtve nego što možeš i da zamišljaš. Naći ćeš se u situaciji da moraš žrtvovati svoje vreme, reputaciju, čak i novac, radi njih. I ovo je trenutak kad ćeš osetiti potrebu za plodom Duha, opisan u Galatima 5:22-23, posebno kada je reč o strpljenju.

Šta bi inače radio sa svojim vremenom? Postoji li uopšte išta vrednije od tvog "slobodnog vremena" posvećenom nekome u rastu, u poznavanju našeg Gospoda Isusa Hrista? Zar nisi u svakom slučaju razapeo svoje sebične želje (Galatima 5:24), kako bi mogao služiti Boga sa stoprocentnom lojalnošću, bez obzira jesi li ili nisi raspoložen za to, ili da li se to uklapa u tvoj raspored? Znaj, da to nije lako kao što je bilo dovesti ga do toga da kaže molitvu grešnika.

Kad je neko koga poznaješ spasen, tvoja je lična odgovornost, kao dobrog i vernog Hristovog sluge, da odvojiš vreme za tu osobu i da je vodiš kroz učeništvo. Možda si ti jedini kome je stalo da to radi. Nazovi je na telefonom dva-tri puta sedmično. Zakaži druženja ili časove proučavanja Biblije sa njom i drugim hrišćanima. Daj joj neke osnovne smernice o tome šta znači biti spasen, kuda i kako ići dalje. Možeš joj pomoći tako što ćeš voditi računa da ne skrene sa pravog puta. Možeš je smestiti u neku dobru crkvu, na dobar temelj, i posmatrati je kako raste u Hristu. Vremenom, neće joj više trebati tvoja stalna podrška, jer će biti duboko ukorenjena u Isusu Hristu, te će i sama ići i evangelizirati i biti učitelji drugima - onako kako si je ti naučio!

Ovakvo učeništvo upravo predstavlja Isusov način (plan) na kom se izgrađuje Carstvo Božje.

Prevod: Ante Miliša. Izvor: < http://www.bible.com/youth/ >

^vrh

KAKO PREPOZNATI

ZDRAVU CRKVU (4. deo)

- Ričard De Han

III. Obeležja lažne crkve

U nekim krugovima je takvo stanje da kada se puna istina Evanđelja u potpunosti nagovesti, među njima se probudi niz različitih burnih reakcija. Neki ljudi su toliko tvrdi u pogledu svojih verovanja da bi radije umrli, nego što bi promenili svoje mišljenje! S druge strane, često možete da čujete komentare kao što su: "Pa i nije toliko važno u šta se tačno veruje. Bitno je da se u nešto veruje" ili "Ono u šta ja verujem je moja privatna stvar i pozvan sam da u skladu s tim i živim"!? Takođe, ima i onih koji govore da nikada ne možemo biti potpuno sigurni šta je prava istina...

Međutim, da li je to zaista tako? Definitivno NE! Mi možemo znati i propovedati istinu! Tačno možemo da tvrdimo da su neke verske ideje istinite, a neke ne - na temelju onoga što Sveto pismo uči. Kao Božije otkrivenje dato čoveku, Biblija nam kaže u šta da verujemo i kako da živimo. Ona nam daje slobodu da prosuđujemo o tačnosti i pouzdanosti svih religijskih tvrdnji. Međutim, kada je u pitanju moja večna sudbina - moj boravak u večnosti, ja želim da znam istinu sa potpunom sigurnošću!

Da! Celim svojim srcem verujem da se istina može otkriti u Božijoj reči. Biblija je poslednji i konačni autoritet za svaku osobu koja je upoznala Gospoda Isusa Hrista kao svog ličnog Spasitelja.

Međutim, upozorio bih vas da nije svako ko sebe naziva hrišćaninom zaista hrišćanin. Na sceni su se pojavile neke grupe koje tvrde da imaju i poznaju neku novu, konačnu religijsku istinu. Ali, one to nemaju! Ljudi koji pripadaju ovim grupama izopačuju celo hrišćanstvo kroz istoriju i predstavljaju veliku pretnju za sve one koji poveruju u njihova učenja. Često napadaju crkvu radi nekih nedostataka i grešaka, ne shvatajući da oni sami vode ljude u zabludu. Koliko god da smo pronicljivi i oprezni, postoji mogućnost da budemo zavedeni! Oni često koriste istu terminologiju kao i hrišćani, i u vezi sa mnogim stvarima veruju potpuno ispravno. Dešava se čak i da finansiraju izgradnju novih crkvenih objekata ili nabavku Biblija...

Međutim, kao krajnji rezultat oni mnoge ljude dovode u zabludu. Među nepažljivim Hristovim sledbenicima, lažna nauka se veoma lako prihvata kao istina, i to je velika tragedija! Ovo je takođe, u suprotnosti s onim što smo malopre rekli: ono u šta verujemo je od vitalne važnosti - isto kao i večno odredište naše duše.

Suočeni sa tolikim brojem različitih religioznih mišljenja i grupa, za nas je od suštinske važnosti da znamo kako da razdvojimo šta je prava istina, a šta "falsifikat".

Navešću jedan primer: Državni agenti se izlažu napornim vežbama da bi se dobro pripremili za svoj posao. Jedan poseban deo na koji se najviše stavlja akcenat je opreznost prema falsifikovanom novcu. Da bi savladali taj deo, agenti celo svoje proučavanje vrše ne na lažnim, već samo na originalnim, ispravnim novčanicama! To rade da bi, čim se prvi put pojavi neka greška, bili u stanju da je u istom trenutku prepoznaju i identifikuju falsifikat zbog različitosti u odnosu na originalnu novčanicu.

Iz ovog primera možemo da izvučemo veoma važnu pouku. Naravno, potrebno je da budemo svesni da postoje kultovi sa svojim krivim i opasnim dogmama. Ali, mi prvenstveno treba da budemo dobro upoznati sa istinom koju nalazimo u Božijoj reči da bi, čim se suočimo sa nečim što nije istina, to odmah i otkrili! Moramo da proučavamo Bibliju da bi se u nama ukorenila istina do te mere, da prilikom pojave nekog "falsifikata" u istom trenutku to i prepoznamo!

Mnogo duša je zavedeno u kultove samo zbog toga što nisu bile svesne u šta ulaze. Jedini način na koji možemo da sprečimo te ljude da ne prihvate lažnu nauku jeste da ih presvedočimo u istinu. Kada znamo pravu istinu, automatski prepoznajemo šta je kriva nauka. Na primer:

* Ako neko stvarno razume da je spasenje isključivo po blagodati, on nikako neće prihvatiti učenje onih koji uključuju i ljudska dela u plan spasenja.

* Ako je neko ispravno naučen u vezi sa osobom Isusa Hrista, njega ne mogu da dovedu u zabludu oni koji objavljuju da Isus nije bio Bog nego neko manje biće.

* Kada neko zna istinu o Drugom Hristovom dolasku, on ne može da prihvati učenje onih koji se odriču toga i govore bilo šta drugo osim ličnog ponovnog povratka Gospoda Isusa Hrista.

Treba da budemo dobro upoznati sa stvarnim istinama da bi odmah uvidelo šta je "falsifikat"! Imajući to u vidu, uvek ćemo obraćati pažnju isključivo na biblijsku doktrinu - nauku koja je zasnovana na hrišćanstvu utemeljenom na evanđeljima. Svaki vernik koji je blisko povezan sa hrišćanskim verovanjem će brzo prepoznati "falsifikat".

Iako je ovo istina, pre nego što napišem zaključak ove knjižice na temu "Kako prepoznati zdravu crkvu?", želim da vam kažem nešto i o tome kako možete da prepoznate kult. Uz obeležja istinskog hrišćanstva, neke karakteristike krivih religija će vam pomoći da budete još osetljiviji i oprezniji prema grehu.

Evo ih pet obeležja kultova, odnosno pet karakteristika koje su strane hrišćanskoj veri:

1. Nedostatak istorijske perspektive.

2. Izopačeno razmatranje Pisma.

3. Želja da dođe do podela.

4. Skretanje pogleda s glavnih na sporedne stvari.

5. Ponavljanje grešaka iz prošlosti.

1. Nedostatak istorijske perspektive.

U bliskoj prošlosti su se pojavili neki ljudi koji su proglasili da samo oni znaju istinu i da svi treba da ih slede. Oni su uspeli nekako da zaborave da crkva živi na zemlji već više od 2000 godina. Proglašavajući da je tek sada zasijalo pravo duhovno svetlo, napomenuli su da se crkva sve vreme tokom istorije spoticala u tami. Ali, to nije tačno! Uvek su postojale prave osobe u pravo vreme, kroz koje je Bog štitio istinu i čuvao čistotu crkve. Veliki teolozi i reformatori kao što su Martin Luter, Džon Vesli, Žan Kalvin i drugi su dali sebe da bi se očuvala vera i održalo pismo. U vezi sa tom istorijskom činjenicom, neki lažni propovednici danas ne priznaju delo prethodnih teologa i tvrde da jedino oni imaju konačno otkrivenje prave istine.

2. Izopačeno razmatranje Pisma.

Stigli smo do druge karakteristike kulta. Njihovi sledbenici često izvrću Pismo. Iako svedoče da veruju u Sveto pismo kao Božije otkrivenje čoveku, neke grupe odbijaju da prihvate Bibliju onakvu kakva ona zapravo jeste. Oni joj ili dodaju nešto, ili objavljuju neko novo Božije otkrivenje. Pored Biblije stavljaju i neka druga dela za koja tvrde da su jednako autoritativna kao i ona.

Neke od ovih grupa objavljuju specijalna tumačenja Biblije, a zatim uče svoje sledbenike da nikada ne čitaju samo Bibliju, nego da uz nju obavezno koriste i drugu literaturu. Naravno, u takvim literaturama se tvrdi da je Biblija suviše duboka da bi je prosečna osoba razumela, te je potreban poseban priručnik koga samo ta grupa može da ponudi.

Kada vam neko kaže da je pronašao specijalnu formulu za otkrivanje tajni iz Pisma, ili da ima neko novo, nedavno objavljeno Božije otkrivenje, ili da je preveo nešto iz nepoznatih, drevnih izvora - čuvajte se!

Biblija je dostupna svakome i svi mogu da razumeju osnovnu poruku. To su proverili, isprobali i iskusili milioni ljudi tokom čitave istorije. Nije potrebno nikakvo dodatno otkrivenje ili neko tajno tumačenje!

3. Želja da dođe do podela.

Treće obeležje kulta je duh odvajanja i podele. Iskreni hrišćani, koji hodaju s Gospodom u poslušnosti, osećaju svezu jedinstva sa svojim zajedničarima - bez obzira na manje razlike u tumačenju nekih delova Biblije ili verske prakse. Oni mogu da razgovaraju u vezi sa nekim spornim pitanjima, ali će i dalje osećati da su braća i sestre u Hristu. Neki hrišćani, međutim, često napadaju ili pokušavaju da unište ugled nekoj crkvi ili službi koja se temelji na propovedanju Evanđelja. Ako se desi da neki član prihvati njihove kritike, on se hrabri da čak i napusti svoju crkvu, iako verno ostaje na osnovama svoje vere.

Hrišćanski prijatelji, upozoravam vas da se čuvate onih koji doprinose podelama u Hristovom telu. Apostol Pavle je govorio protiv lažnih učitelja, upoređujući ih sa "teškim vucima" koji "će govoriti izvrnutu nauku da odvraćaju učenike za sobom" (Dela 20,29-30). U Efescima poslanici, Pavle moli vernike da "drže jedninstvo duha u svezi mira" (4,3).

Pišući zajedničarima u Rimu o lažnim učiteljima, Pavle je rekao: "Molim vas pak, braćo, čuvajte se od onih koji čine raspre i razdore na štetu nauke koju vi naučiste, i uklonite se od njih; jer takvi ne služe Gospodu našem Isusu Hristu nego svojem trbuhu, i blagim rečima i blagoslovima prelašćuju srca bezazlenih" (Rim. 16,17-18).

Dakle, čim čujete da neko prosipa optužbe protiv službe ili crkve koja ima biblijska verovanja i propoveda Evanđelje, budite pažljivi!

4. Skretanje pogleda s glavnih na sporedne stvari.

Neke grupe, koje ne predstavljaju hrišćanstvo tokom čitave istorije, su toliko zauzete čitanjem nekih religioznih "zabavnika", pokušavajući da dokažu da su u pravu i da su drugi u zabludi, da su potpuno izgubili iz vida opštu sliku biblijskog otkrivenja. Apostol Pavle je napomenuo Timotiju da postoje ljudi koji gledaju na laži i teftere od plemena kojima nema kraja, i oni pre čine prepiranja nego napredak u veri (1. Tim. 1,4).

Čuvajte se osoba koja se zalažu za sporedne stvari, koje pokušavaju da vas zadive svojim znanjem i žele da vas ubede da svojoj veri morate da dodate još neko delo da bi bili spaseni. Ako su takvim osobama neke drugorazredne tačke verovanja ili religijske prakse važnije od glavnih učenja poput Hristovog božanstva, Svetog Trojstva ili ponovnog dolaska Gospoda Isusa Hrista, onda dobro obratite pažnju na ono što žele da vam kažu.

5. Ponavljanje grešaka iz prošlosti.

Veliki broj lažnih učitelja želi da obnovi stare doktrinarne greške koje su davno odbačene od strane crkve, i to mešaju sa svojim verovanjem. Na primer, neko može da tvrdi poput starog Arijana da Isus nije bio večno, nego stvoreno biće. Neko se može pridružiti legalistima koji kažu da spasenje jednim delom ipak mora da bude zarađeno. Neki se takođe mogu vratiti na stare jeresi koje iskrivljuju nauku o Trojstvu ili pitanje Hristove čovečnosti...

Ova sporna pitanja su još odavno rešena unutar crkve. Rane vođe (starešine) crkve su se sastajali na posebnim saborima da bi takve stvari uklonili i nema razloga da sumnjamo u njihove odluke. Obnavljati te zablude nije neophodno, a učiniti ih lošijim bi prouzrokovalo još veću zbrku i pometnju među neutvrđenim dušama.

Da! Javno nametanje religijskih ideja je dovoljan pokazatelj da treba da budemo na oprezu. Ono može da dođe preko televizije ili radija, preko distribuisanja literature, ili preko ljudi koji pokucaju na vaša kućna vrata. Svako od njih će reći da zna istinu. Međutim, vi ponovo pogledajte svih pet obeležja kulta koje vam mogu poslužiti kao dobar test da bi utvrdili da li vredi imati poverenja u one koji vam prilaze sa svojim ubeđenjima. Uz jasno razumevanje same istine, ne zaboravite tih pet karakteristika pomoću kojih ćete veoma lako da prepoznate "falsifikat".

Ono što verujete je od vitalne važnosti, a naročito po pitanju spasenja!

Biblija kaže: "Jer ste blagodaću spaseni kroz veru; i to nije od vas, dar je Božiji, ne od dela, da se niko ne pohvali" (Filip. 2,8.9). Spasenje se prima verom, a objekat te vere mora da bude Gospod Isus Hristos. Nije dovoljno samo verovati u nešto - moramo da verujemo u osobu Gospoda Isusa Hrista. Prihvatimo ono što Sveto pismo uči o Njemu - da je prolivanjem svoje krvi na drvenom krstu platio cenu naših greha i da je ustao iz mrtvih - i primite Isusa Hrista kao svog ličnog Spasitelja!!!

On je rekao: "Hodite k meni svi koji ste umorni i natovareni, i ja ću vas odmoriti" (Matej 11,28).

Takođe, On je i obećao: "Zaista, zaista vam kažem: ko moju reč sluša i veruje onom koji je mene poslao, ima život večni, i ne dolazi na sud, nego je prešao iz smrti u život" (Jovan 5,24)

Takav život možeš imati i ti!

"Jer Bogu tako omilje svet da je i sina svoga jedinorodnoga dao, da nijedan koji ga veruje ne pogine, nego da ima život večni" (Jovan 3,16).

Prevod sa engleskog: Milenko Isakov.

^vrh

CRKVA SE VRAĆA KUĆI

- Volfgang Simpson

Bog menja crkvu, a to će zauzvrat promeniti svet. Milioni hrišćana širom sveta svesni su bliske reformacije globalnih razmera. Zbog toga kažu: "Crkva, kakvu sada poznajemo, sprečava Crkvu kakvu Bog želi imati". Sve više ljudi pažljivo sluša šta to Bog govori u ovo vreme. Formira se nova kolektivna svest na temelju drevnih otkrivenja. U sledećih "15 teza" rezimiraću deo toga; a uveren sam da ovo odražava deo onoga što Duh Božji govori Crkvi danas.

1. Crkva je način života, a ne serija religioznih sastanaka.

Pre nego što su bili nazvani hrišćanima, Hristovi sledbenici su nazivani "putem". Jedan od razloga za to je bila činjenica da su oni doslovno pronašli "put za život", ili "put, način, da žive". Priroda Crkve se ne ogleda u konstantnoj seriji verskih sastanaka koje vodi profesionalno sveštenstvo, u svetim prostorijama posebno rezervisanim za doživljaj Isusa, nego u proročkom načinu življenja Hristovih sledbenika. Prvi hrišćani su živeli svoj svakodnevni život u proširenim duhovnim porodicama; bio je to efektivni odgovor na pitanja sa kojima se društvo suočavalo; a sve se ovo dešavalo na mestu od najveće važnosti - u njihovim domovima.

2. Vreme za promenu sistema.

U sopstvenom podešavanju (ili poravnavanju) prema današnjim religioznim modelima, istorijska Pravoslavna crkva je u 4. veku, nakon Konstantina, prisvojila religiozni sistem koji je u suštini bio starozavetni, upotpunjen sveštenicima, oltarom, hrišćanskim hramom, jevrejskim tamjanom, načinom bogosluženja koji je postojao u sinagogama, dok se Rimokatolička crkva odala kanonskom sistemu. Luter je reformisao sadržaj poruke koju je crkva u ono vreme propovedala, ali je spoljašnje forme "crkve" ostavio potpuno netaknute. Slobodne crkve su sistem oslobodile od države, baptisti su ga potom krštavali, kvekeri su ga "hemijski očistili" - posvetili. Vojska spasa ga je zatim obukla u uniformu, pentekostalci su ga pomazali, i dalje ga opet harismatici nastoje obnoviti, ali sve do današnjeg dana niko zaista nije promenio tu konstatinovsku prastrukturu. Dolazi vreme da se to učini, da se odbaci balast.

3. Treća reformacija.

U ponovnom otkrivanju srži evanđelja: spasenje jedino verom i blagodaću, Luter je otpočeo da reformiše crkvu kroz reformaciju (doktrine) teologije. U 18. veku, kroz pokrete kao što je bio Moravski, došlo je duhovno osveženje i nova prisnost sa Bogom, što je dovelo do reformacije u duhovnosti, do Druge reformacije. Sada Bog dotiče same vinske mehove, pokrećući Treću reformaciju, reformaciju strukture crkve.

4. Od crkve-kuće do kućnih crkava.

Od novozavetnih vremena, ne postoji "Božja kuća", "Božji dom". Po cenu svog života, Stefan je nedvosmisleno ponavljao: Bog ne živi u hramovima načinjenim ljudskim rukama. Crkva - to je iskupljeni Božji narod. Prema tome, Crkva je bila, a i danas je u kući u kojoj su ljudi: u običnim kućama. Tu Božji narod:u sili Svetoga Duha zajedno živi svoj život, ima "sastanke", odnosno, obeduje kada se okupi; često ne okleva da proda ličnu imovinu i sa drugima podeli i materijalne i duhovne blagoslove. Jedni druge hrišćani uče kako da u realnim životnim situacijama budu poslušni Božjoj Reči - čine to kroz dijalog, a ne koristeći profesorski-teološki stil, zajedno se mole i prorokuju, krštavaju, "gube obraz" i ego priznajući jedni drugima svoje grehe, ponovo stiču novi zajednički identitet kroz iskustvo ljubavi, prihvatanja i oproštenja.

5. Crkva mora da postane mala, da bi narasla velika.

Većina današnjih crkava je jednostavno prevelika da bi pružila stvarno zajedništvo. Suviše često postaju "zajednica bez zajedništva". Novozavetna crkva je bila skup malih grupa, obično između 10 i 15 ljudi. Nije uzrastala "ka gore, naviše" - u velike zajednice koje su sadržavale između 20 i 300 ljudi, ispunjavajući katedralu i tako čineći nemogućim međusobnu komunikaciju. Umesto toga, čim bi jedna od tih grupa dostigla do broja od 15-20 ljudi, umnožavala se "postrance", ili "sa strane", "na stranu" - slično organskim ćelijama. Zatim, ako je bilo moguće, svi hrišćani su išli na gradski sabor, na mesto kao što je bilo predvorje Solomonovog hrama u Jerusalimu. Tradicionalna kongregacijska crkva, kakvu poznajemo, statistički govoreći, nije ni velika, ni lepa, nego je jedan tužni kompromis; jedna prerasla kućna crkva i nedorasli sabor u kojoj nedostaje dinamika i jednog i drugog.

6. Nijednu crkvu ne vodi sam (jedan) pastir.

Lokalnu crkvu ne vodi pastir, nego za nju brine starešina, mudra i realna osoba iz lokalnog okruženja. Lokalne kućne crkve se zatim povezuju u mrežu, pa postaju pokret kroz kombinaciju starešina i članova takozvanih pet službi (apostoli, proroci, pastiri, evanđelisti i učitelji). Oni kruže od kuće do kuće, pri čemu postoji posebna osnivačka uloga apostolske i proročke službe (Ef. 2:20, i 4:11-12). Pastir crkve je neophodan deo celog tima, ali on ne može da ispuni više od jednog dela celokupnog zadatka "da se sveti priprave za delo službe"; njegova služba treba da bude upotpunjena sa druge četiri službe da bi lokalna crkva funkcionisala zdravo.

7. Pravi delovi - pogrešno uklopljeni.

Kada slažemo slagalicu, treba da imamo originalnu sliku; u protivnom konačni proizvod, cela slika bude pogrešna, pa pojedinačni delovi ne znače mnogo. Ovo se desilo velikim delovima hrišćanskog sveta: imamo sve dobre, ispravne delove, ali smo ih pogrešno uklopili, zbog straha, tradicije, verske ljubomore i mentaliteta sklonog moći i kontroli. Kao što se voda pojavljuje u tri oblika - led, voda i para - tako se i pet pomenutih službi u Ef. 4:11-12, apostoli, proroci, pastiri, učitelji i evanđelisti, i danas mogu naći, ali ne uvek u pravim oblicima i na pravim mestima: često su kao led zamrznuti u rigidnom sistemu institucionalizovanog hrišćanstva; ponekad postoje kao čista voda; ili su isčezli poput vodene pare u proređeni vazduh slobodno-letećih službi i "nezavisnih" crkava koje nikome nisu odgovorne. Kao što je najbolje da se cveće zaliva tekućom vodom, ovih pet službi koje treba da opremaju druge transformisaće se u nove, a istovremeno i stare oblike, da bi ceo duhovni organizam procvetao, a da bi pojedinačni "sveštenici" pronašli svoju pravu ulogu i mesto u celini. To je još jedan razlog više da se vratimo na Stvoriteljev originalni nacrt i plan za Crkvu.

8. Bog Crkvu ne ostavlja u rukama birokratskog sveštenstva.

Novozavetna crkva se ni jedan jedini put nije ispoljavala kroz vođstvo samo jednog profesionalnog "svetog čoveka" koji bi obavljao posao komunikacije sa Bogom, a potom hranio dosta pasivne religiozne potrošače "mojsijevskog" stila. Hrišćanstvo je ovaj metod prisvojilo od paganskih religija, ili u najboljem slučaju, iz Starog zaveta. Teška profesionalizacija crkve, nastala od Konstantina, sada već vrlo dugo predstavlja prodoran uticaj i neprirodno, izveštačeno deli Božji narod na laike i sveštenstvo. Prema Novom zavetu (1. Tim. 2:5), "Bog je jedan, i jedan je posrednik između Boga i ljudi, čovek Isus Hristos". Bog jednostavno ne blagosilja religiozne profesionalce koji sebe zauvek nameću između ljudi i Boga. Zavesa je pocepana, pa Bog dozvoljava ljudima da mu priđu direktno kroz Isusa Hrista, On je jedini Put. Da bi se osposobilo, opremilo sveštenstvo predstavljeno u svim vernicima, sadašnji sistem će morati u potpunosti da se menja. Birokratija je najsumnjiviji administrativni sistem, jer u suštini postavlja dva pitanja i odgovora: da ili ne. Tu nema mesta za spontanost i humanost, nema mesta za stvarni život. Izgleda da je Bog na delu i da svoju Crkvu izbavlja iz vavilonskog ropstva religioznih birokrata.

9. Povratak od organizovanih ka organskim oblicima hrišćanstva.

"Hristovo Telo" je vidljivi opis organskog, a ne organizovanog, bića. Na lokalnom nivou, Crkva se sastoji od mnoštva duhovnih porodica koje su organski međusobno povezane u mrežu; način na koji svi delovi međusobno deluju jeste integralni deo celokupne poruke. Ono što je postalo maksimum organizacije sa minimumom organizma, mora da se promeni u minimum organizacije da bi se dopustio maksimum organizma. Previše organizacije je, slično ludačkoj košulji, često gušilo organizam iz straha da će nešto naopako i nekontrolisano krenuti. Strah je suprotan veri, i nije hrišćanska vrlina. Strah želi kontrolu, vera ume da se pouzda. Kontrola može biti dobra, ali - pouzdanje je bolje. Hristovo Telo je Bog poverio u ruke ljudi koji imaju upraviteljski um i natprirodni harismatski dar da veruju da Bog i dalje kontroliše, čak i kada oni sami to ne čine. Razvoj regionalnih i nacionalnih mreža koje su povezane poverenjem, a ne novim aranžmanima političkog ekumenizma, je neophodan da bi se ponovo pojavila organska forma hrišćanstva.

10. Od proslavljanja našeg slavljenja do proslavljanja Boga.

Imidž velikog dela savremenog hrišćanstva može se rezimirati kao "sveti narod koji redovno dolazi na sveto mesto, u sveti dan i u sveti sat, da prisustvuje svetom obredu, koji vodi sveti čovek obučen u svetu odeću, očekujući svetu nagradu". Da bi trajalo ovo redovno izvođenje ovakvog poduhvata koje se naziva "službom slavljenja" ili "bogosluženjem" zahteva se mnogo organizacionog talenta i administrativne birokratije, pa su se formalizovani i institucionalizovani modeli brzo razvili u rigidne tradicije. Statistički, tradicionalno jedno ili dvočasovno bogosluženje je vrlo zahtevno, ali u stvari proizvodi vrlo malo ploda u vidu vaspitavanja ljudi, odnosno u promeni njihovog kvaliteta življenja za Hrista. Ekonomski govoreći, to može biti struktura "visokog ili niskog ulaganja". Tradicionalno, želja da se "slavi na pravi način" je mnoge zavodila u denominacionalizam, konfesionalizam i nominalizam. Ovo ne samo da zanemaruje činjenicu da su hrišćani pozvani da slave u "duhu i istini", a ne u katedralama držeći pesmarice, nego takođe zanemaruje činjenicu da je veći deo života neformalan, pa je i hrišćanstvo "način života". Da li treba da se promenimo pa da više ne budemo silni glumci, nego da počnemo "silno da delujemo"?

11. Prestani da dovodiš ljude u crkvu, i počni da crkvu dovodiš ljudima.

Crkva se menja iz strukture "dođi" u strukturu "idi". Radi toga, Crkva treba da prestane da se trudi da ljude dovede "u crkvu", nego da počne da Crkvu dovodi ljudima. Misija Crkve se nikada neće ispuniti samo dograđivanjem postojeće strukture. Za to će biti potrebno ništa manje nego brzi rast crkve kroz spontano sopstveno umnožavanje u oblastima svetske populacije, gde Hristos još nije poznat.

12. Ponovno otkrivanje "Gospodnje večere" koja postaje prava večera sa pravom hranom.

Crkvena tradicija je uspela da "slavi Gospodnju večeru" na homeopatičan i duboko religiozan način, sa nekoliko karakterističnih kapi vina, bezukusnim kolačem i tužnim licem. Međutim, "Gospodnja večera" je u stvari više stvarna večera sa simboličnim značenjem, nego simbolična večera sa stvarnim značenjem. Bog ponovo obnavlja obed i vraća ga na naše sastanke.

13. Od denominacija do sabora na nivou celog grada.

Isus je pozvao na globalni pokret, a ono što je nastalo jeste serija malih religioznih kompanija sa globalnim ciljevima, koje reklamiraju njihove posebne odlike hrišćanstva i koje se međusobno takmiče, ili anuliraju jedni druge. Kroz to hrišćansko obeležavanje, većina protestantizma je postala politički nevažna i vrlo često više zaokupljena tradicionalnim specijalnostima i religioznim borbama i konkurencijama, nego razvojem zajedničkog svedočanstva pred svetom. Isus nikada od ljudi nije tražio da se organizuju u denominacije. U prvim danima Crkve, hrišćani su imali dvojni identitet: bili su istinski Hristova Crkva - vertikalno obraćeni ka Bogu, a zatim su bili organizovani geografski, odnosno - okrenuti horizontalno jedan ka drugom na zemlji. Ovo ne znači da su se samo hrišćani susedi organizovali u najbližoj okolini, u kućne crkve, gde su živeli, nego su hrišćani nastupali kao kolektivni identitet, jer su na nivou grada ili oblasti kroz sabore izražavali jedinstvenost Crkve toga grada ili oblasti. Autentičnost u susedstvima povezana sa regionalnim ili gradskim identitetom, Crkvu će načiniti ne samo politički značajnom i duhovno ubedljivom, nego će dozvoliti i povratak biblijskom modelu "Crkve grada".

14. Razvoj i rast kroz progonstvo.

Između Hrista i sveta uvek je postojao i postoji konflikt. Svet Ga je razapeo, odbacio Ga je. Dok, danas su njegovi hrišćani tako mnogo okićeni titulama, medaljama i društvenim poštovanjem, ili što je najgore od svega, ostaju tihi i bezvredni da se uopšte primete. "Blago vama kada vas usprogone", kaže Isus. Biblijsko hrišćanstvo je prava pretnja paganskoj bezbožnosti i grešnosti, svetu koji je ophrvan pohlepom, materijalizmom, ljubomorom i svakom vrstom demonskih standarda morala, seksa, novca i moći.

Savremeno hrišćanstvo je u mnogim zemljama suviše bezopasno i učtivo da bi uopšte bilo vredno progonstva. Ali, kada hrišćani ponovo počnu da žive po novozavetnim standardima života, i na primer, greh počnu da nazivaju grehom, obraćenje ili progonstvo je bilo, jeste i biće prirodna reakcija sveta. Umesto da se udobno gnezde u privremenim zonama verske slobode, hrišćani treba da se pripreme da ponovo budu otkriveni kao glavni krivac naspram globalnog humanizma i "ljudskih prava", savremenog ropstva da se živi zabavno i da se otvoreno slavi svoj Ego - pogrešni centar svemira. Zbog toga će hrišćani uvek osećati (i moraju osećati) "represivnu toleranciju" sveta koji je izgubio svoje apsolutne vrednosti, pa odbija da pozna i posluša svog Boga Stvoritelja sa njegovim savršenim standardima. U sprezi sa rastućom ideologizacijom, privatizacijom i spiritualizacijom politike i ekonomije, hrišćani će - brže nego što misle - dobiti priliku da stoje srećno optuženi u Isusovoj družini. Sada treba da se pripreme za budućnost razvijajući duh oproban progonstvom, pa čak i više od toga - razvijajući strukturu dokazanu progonstvom.

15. Crkva se konačno vraća kući!

Na kome je mestu čoveku najlakše da bude duhovan? Ponovo da kažem, možda iza velike propovedaonice iza koje se krije obučen u svete haljine, propovedajući svete reči bezličnoj masi ljudi, a potom samo nestane u kancelariji. A gde je najteže - pa i najznačajnije - čoveku da bude duhovan? Kod kuće, u prisustvu žene i dece, gde se sve što kaže i uradi automatski propušta kroz duhovni lakmus testa na realnost, gde licemerstvo može efikasno da se isčupa i autentično može da raste. Mnogi hrišćani su napustili svoje porodice koje su često mesto njihovog duhovnog poraza, a zatim su organizovali veštačke priredbe u svetim zgradama daleko od atmosfere stvarnog života.

Pošto je Bog na delu da ponovo zadobije domove (cele porodice), crkva se vraća svojim korenima - tamo otkuda je i potekla. Ona se doslovno vraća kući, završavajući krug Crkvene istorije na kraju svetske istorije.

PETNAEST TEZA KA OŽIVOTVORENJU CRKVE - Volfgang Simpson.

^vrh

misaone refleksije

VREME

- Zdenek Bohuslav

Reč "vreme" upotrebljavamo svakodnevno. Uglavnom je koristimo u kontekstu negacije, poput: "Nemam vremena!" Da li je to stvarno tako? Kako izgleda biblijsko poimanje vremena? Biblija razume vreme linijski, dakle, sve ima svoj početak i kraj - ispunjenje. To nije nikakav krug, nego pre linija. Kada pogledamo na život ljudi iz Biblije ne vidimo u njihovom raspolaganju sa vremenom današnju užurbanost. Odakle današnja neprestana žurba? Verujući čovek i danas prima svaki trenutak svog života kao Božji dar, dakle kao nešto, što ne pravi sam, već kao nešto što mu je darovano s milošću. Verujući čovek bi zato trebalo da ceni vreme koje mu je dato.

Ipak, mislim da smo od tog ideala danas vrlo daleko, jednostavno dozvoljavamo da budemo nošeni tokom "normalnog" raspolaganja sa vremenom odnosno nemamo vremena. Često se dešava da se jako teško dogovaramo oko termina nekog sastanka, jer smo jednostavno preopterećeni poslom. Šta uraditi s tim? Ima li neki izlaz iz tog "začaranog kruga"? Možda je stručno i tačno uputstvo u trećem poglavlju knjige Propovednika. Sve ima svoje vreme. Nije vredno mrzeti, kada je vreme da se voli; nije vredno raditi, kada je vreme odmora. Bog zna šta je za nas dobro, i svako bi trebalo da uči u miru, i da u tišini molitve prepoznaje Njegovu volju, da čezne za njom, teži ka njoj. Nije u pitanju trenutna promena. Radi se više o trudu na duge staze. Vremena nije malo. Ima ga upravo toliko koliko nam je potrebno. Stvar je samo u pojedincu, kako raspolaže sa njim i kakvo će imati zadovoljstvo od svog života. Napominjem to i sam sebi. Ni ja nisam savršen. I sam se, jako često, nađem u kolotečini života.

Biblijska uputstva imamo. Svaki trenutak je Božji dar, ni jedan nije suvišan. Svako sam raspolaže sa njim.

• Ako želiš da saznaš šta znači jedna godina, pitaj studenta koji nije položio uslovni ispit za godinu.

• Ako želiš da saznaš šta znači jedan mesec, pitaj majku koja je pre mesec dana rodila dete.

• Ako želiš da saznaš šta znači jedna nedelja (sedam dana), pitaj urednika nekog nedeljnog časopisa.

• Ako želiš da saznaš šta znači jedan sat, pitaj mladića koji čeka svoju voljenu.

• Ako želiš da saznaš šta znači jedan minut, pitaj nekoga kome je pobegao voz, ili nekog ko je zakasnio na avion.

• Ako želiš da saznaš šta znači jedan sekund, pitaj nekog ko je preživeo saobraćajnu nesreću.

• Ako želiš da saznaš šta znači jedna stotinka sekunde, pitaj sprintera, osvajača zlatne medalje na Olimpijadi.

• Vreme nikoga ne čeka... Zato proživi puninu svakog trenutka svog života.

Najbolje ćeš ga ceniti sa Nekim ko ti je blizak...

Izvor: Zapas o dušu.

23 PSALAM - TELESNOG HRIŠĆANINA

- Priložio: Vlatko Dir

1. Ja sam pastir svoj, što-šta mi nedostaje.

2. Na televizoru se napasam, zadovoljavam svoje potrebe kako mi se svidi.

3. Duša je moja u problemima; drugima se obratim za pomoć kada sam u muci, ali i dalje teram po svojim putevima i u svojoj samopravednosti.

4. Kad idem dolinom sena smrtnoga prestravljen sam, jer sam potpuno sam; toljaga moja i buzdovan kojim se branim drže svakog ko mi želi pomoći na odstojanju od mene.

5. Da bih zadovoljio svoje potrebe, sam spremam svoju trpezu, a na vidiku nema neprijatelja mojih; pijem lekove koji me vade iz depresije i tablete protiv bolova, čašu svoju pivom nalivam.

6. Da! I ovo razdoblje tegobe će proći i valjda ću se osećati malo bolje, ali je mučno ovako živeti. Gde da idem da bih se zauvek osećao dobro?

PRUŽAM TI RUKU

- Stančević Sreten

Pružah ti ruku svoju

da te izvučem iz mrklog mraka,

jer upao si u zamku koju

oko tebe Sotona sklapa.

Nisi slušao savest svoju

preko koje ti se javljah,

nikad te ne bih ostavio

ali opomene uzalud ti stavljah.

Izabrao si pogrešan put

koji je pun rupa i nema nade,

i vodi te u naručje onog

koji ti život i dušu krade.

Zato uhvati se, molim te,

za Božiju ruku spasa,

i oprostiću ti svaki greh

ako me prihvatiš ovog časa.

Tada zasjaće ti videlo

istina čista tebi će doći,

i biću s tobom zauvek

jer moja ljubav nikada neće proći.

(Ps. 91:11-16):

^vrh

Smešna strana

IZVINJENJE

Čovek je došao svome pastoru da se ispovedi kako se posvađao sa jednim bratom iz crkve.

"Znači tako, na kraju si mu rekao svašta a između ostalog i to da 'ide dođavola'", reče pastor i nastavi. "Nazovi ga ovih dana i izvini mu se." Posavetovao ga je pastor na kraju.

Čovek je sutradan nazvao brata sa kojim se posvađao: "Halo, Đorđe, ja sam Dragoljub. Slušaj, onomad kad smo se posvađali i kad sam ti rekao da 'ideš dođavola...'"

"Da." čulo se s druge strane.

"Pa, nisam mislio ozbiljno, nemoj da odeš tamo..."

PRESLANI AFORIZMI

- Jan Vareca

* Naša crkva je konačno postala virtuelna, priključila se na Internet.

* Sve crkve u našem gradu koračaju u istom pravcu, ali u suprotnim smerovima...

* Naša crkva je kao kulturno-umetničko društvo, kako jedni sviraju tako drugi igraju.

* A neki su "iz smrti vaskrsli" u noćni život...

* Naš pastor je podigao sebi spomenik za života. Skamenio je crkvu.

* Neki ljudi misle da se mole, drugi se mole da ne bi mislili...

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 36 / 2006.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Naš identitet u Hristu - J. David Hoke

* 10 razloga - Charles T. Crabtree

* Plodovi na vrhu drveta - Warren Berkley

* Drugi život pšeničnog zrna - Mišel Koa

* Razmišljanje o ljubavi - Borba za dušu

* misaone refleksije

* Smešna strana

Kada bi govorio o probuđenju, jedan propovednik znao je da kaže: "Probuđenje se rađa tek posle pola noći." Kada su ga upitali šta pod time misli, on bi objasnio:

"Verujem, da do Božijih ušiju naše molitve za probuđenjem koje mu šaljemo tokom dana ne dolaze dovoljno glasno. Ako je lep sunčan dan, kada se osećamo dobro i zadovoljno, kada nas toplina sunca uljuljkava i uspavljuje, kada više razmišljamo o onome, šta radimo ili šta ćemo raditi, negoli se zaista celim srcem molimo ne postižemo dovoljnu glasnoću. Ali kad dođe noć, hladna noć, neprijateljska noć... Kada nam se sva čula probude u očekivanju onoga šta će biti ili šta dolazi sa mrakom. Onda ćemo moliti kao nikad, moliti za svoj život i opstanak, moliti sa suzama i vapajima..."

Ovo je jedno veoma zanimljivo razmišljanje o probuđenju i može se čak njime, povući i neka paralela sa Lukom 11:9-10 i Delima 4:23-31. Istina je, kad dođe neko "mračno vreme" u naše živote, tek tada smo mnogi od nas voljni moliti se iz "petnih žila". Međutim, ne bi trebalo tako biti, naša bi molitva uvek trebalo da je vruća i ozbiljna.

Dragi naši čitaoci,

neka Gospod stavi u naša srca žarki vapaj za probuđenjem, i čvrstu rešenost da u takvoj molitvi istrajemo...

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

NAŠ IDENTITET U HRISTU

- J. David Hoke

"Od Pavla, po volji Božijoj apostola Isusa Hrista, svetima koji su u Efesu, i vernima u Hristu Isusu: Blagodat vam i mir od Boga Oca našeg i Gospoda Isusa Hrista. Blagosloven Bog i Otac Gospoda našeg Isusa Hrista, koji nas je blagoslovio svakim blagoslovom duhovnim na nebesima kroz Hrista; kao što nas izabra kroz Njega pre postanja sveta, da budemo sveti i pravedni pred Njim u ljubavi, odredivši nas napred kroz Isusa Hrista sebi na posinaštvo, po ugodnosti volje svoje, na pohvalu slavne blagodati svoje kojom nas oblagodati u Ljubaznome." (Efescima 1:1-6)

Uvek su mi bile zanimljive one nagradne igre na koje vas pozivaju pismom ili telefonskim pozivom. Nisam baš siguran da mogu poverovati da tu iko dobija ikakvu nagradu. Pisma sa ponudama uvek stignu na ličnu adresu, a u njima se tvrdi kako si ti među odabranima, da si slučajno izabran i da ako samo pošalješ pismo natrag, sa nekakvim kuponom, da ćeš možda biti pobednik. Malo sutra!

Jednako zanimljive su i njihove reklame u kojima se ove igre promovišu . Tamo ćeš videti takozvane "stvarne ljude" kako osvajaju milione dolara. Koja nagrada! No, ja sam skeptičan. Ti ljudi mi nikad ne izgledaju tako srećni kao što bih ja bio da sam osvojio milion dolara. Odgovor verovatno leži u njihovim najčešćim primedbama - "Ne mogu verovati, da se ovo desilo meni!". Možda bismo i mi reagovali na isti način kada bismo saznali da smo odjednom nasledili čitavo bogatstvo od nekog rođaka kojeg jedva i da poznajemo.

Razlog zašto je često takav odgovor jeste u tome što smo jednostavno naviknuti da očekujemo uobičajene stvari, životnu rutinu. Zaista, život je izgleda ispunjen rutinom te nam mogućnost da nam se desi neka izuzetno dobra stvar izgleda vrlo daleko. Žalosno ali, ne samo da ne možemo verovati kad nam se nešto dobro dogodi, ne možemo verovati ni da nam se to uopšte može dogoditi.

Nažalost, ono šta je tako istinito u domenu stvarnog, vredi i za domen duhovnog. Mnogo nas ima problem sa verom u preteranu Božju dobrotu prema nama lično. Pomisao da bi nas Bog mogao obasuti izuzetnim blagoslovima, nam je jednostavno teška za poverovati. Izgleda da smo sami sebe učvrstili u mišljenju kako smo bezvredna stvorenja. Naše je razmišljanje da jednostavno nismo dovoljno dobri, dovoljno sveti, ili dovoljno iskreni da bi nas Bog podario dobrim stvarima. Ko smo mi da se drznemo pretpostaviti Božju dobrotu? No činjenica stoji da svako od nas ima izuzetno veliko nasleđe u Hristu. U stvari, kada nam se kaže koliko je to nasleđe veliko, lako ćemo zateći sami sebe kako govorimo: "Ne mogu da verujem!". Možda nećemo moći poverovati, no to je istina.

Upravo ovo je jedna od glavnih tema knjige Efescima. Ona nam otkriva izuzetan intenzitet Božjih blagoslova u Hristu. Kaže nam ko smo i kako možemo živeti. I moćna je.

Postoji jedna zapanjujuća stvar koju ćemo otkriti proučavajući ovu knjigu, a to je da nam je naše nasleđe u Hristu dato besplatno. Ništa ne možemo uraditi kako bi ga zaradili ili zaslužili. Ne moramo raditi za njega, ili ići na bilo koje takmičenje, poput onog za koje znam.

Vlasnik gradskih novina imao je tri sina. Odlučio je da vlasništvo nad novinama ponudi sinu koji napiše najsenzacionalniju naslovnu stranicu od samo tri reči. Naslovna prvog sina je bila, "Regan postao komunist". Drugi sin je sastavio ovo: "Homeini postao hrišćanin." No, novine je nasledio treći sin kada je predana njegova naslovna. Sadržala je svega dve reči: "Pobegao Papa". Na sreću, mi svoje duhovno nasleđe ne moramo zarađivati na ovaj način. Ne moramo naporno raditi kako bi ga zaradili, niti biti pametni, niti dobri, niti zaslužni. Sve što moramo uraditi jeste - biti u Hristu.

Kako biti u Hristu upravo je i tema prva tri odjeljka u Efescima. Ako si voljan sebe otkriti svetlu Božje istine koja se ovde nalazi, bićeš u mogućnosti videti moglo dalje nego ranije.

Moja je molitva da zajedno s Pavlom, dok prolazimo knjigom Efescima,

"Da Bog... dade vam Duha premudrosti i otkrivenja da Ga poznate,... I bistre oči srca vašeg da biste mogli videti šta je nada Njegovog zvanja, i koje je bogatstvo slave nasledstva Njegovog u svetima, I kakva je izobilna veličina sile Njegove na nama koji verujemo po činjenju prevelike sile Njegove." (Efescima 1:17-19)

A sad mi dopusti da ti postavim jedno važno pitanje: Znaš li ti stvarno ko si ti u Hristu? Kako vidiš sebe kao hrišćanina? Vidiš li se moćnim? Ili se vidiš slabim? Razumeš li istinsku veličinu činjenice da Sin Božji živi u tebi? Držiš li svoju glavu visoko uspravno zbog svog odnosa sa Hristom, ili ti je ponekad neprijatno? Vidiš li sebe među otpadom ili u izobilju?

Isus je rekao, "Upoznaćete istinu i istina će vas osloboditi". Ponekad naglašavamo činjenicu da istina ima snagu da nas oslobodi. Istina je istina verovao ti u nju ili ne. Istina je istina znao ti to ili ne znao. No dopusti da ovome priđem iz malo drukčije perspektive. Postoje trenutci u kojima nikad ne bi bili slobodni da ne "poznajemo" istinu. Vidiš, ako ne poznaješ istinu onda je vrlo verovatno da je tvoja polazna tačka u svemu šta radiš - laž. Ako deluješ na temeljima neistine, onda ona za tebe postaje stvarnost. Nemoj dopustiti da budeš zakinut smatrajući se manjim od osobe kakvom te Bog vidi. Koja bi to sramota bila verovati da si puki siromah kada si u stvari princ.

U prvih šest stihova Efescima, otkrićemo najmanje tri karakteristike o tome ko si ti u Hristu.

U Hristu smo značajni

Počinjući svoje pismo crkvi, Pavle se obraća "svetima". Ovo je dobar biblijski termin koji se često koristi za sve vernike. U stvari, u nekim rukopisima, naziv "u Efesu" se ne nalazi na početku ovog pisma. Upravo zbog toga, mnogo ljudi veruje da je ovo bilo uopšteno pismo od Pavla namenjeno da cirkuliše po svim crkvama. U svakom slučaju, Hrišćani se često nazivaju svetima. Reč potiče od grčke reči hagios, šta doslovce znači "svet". Biti svetim, u smislu teksta Novog zaveta, znači biti "onaj koji je svet". I upravo smo mi to u Hristu.

Ne dozvoli da te zavede ideja, da je svetost nešto što može biti dodeljeno samo određenim mrtvim ljudima od strane nekog crkvenog tela. Prema Božjoj reči, svi vernici su već sveti. Iz Božje perspektive, mi smo sveti, ne zbog toga šta ljudi kažu ko smo, već zbog onoga šta je Hrist uradio za nas. Nismo sveti zahvaljujući našim delima ili pravednosti. Biblija nam kaže da je "... sva naša pravda kao nečista haljina". (Isaija 64:6). Mi smo pravedni jer je Isus umro na krstu kako bi nama dao pravednost. U drugoj Korinćanima 5:21, stoji: "Jer Onog koji ne znaše greha nas radi učini grehom, da mi budemo pravda Božja u Njemu." Mi smo sada pravednost Božja u Hristu. Kakva neverovatna izjava!

Kada je Hrist umro na krstu, platio je kaznu za naše grehe. Umro je kako bi usmrtio naše staro ja. No, On nije samo umro kako bi nam oprostio, umro je kako bi nam omogućio da primimo Njegov život. Mi živimo Njegovim životom. On je u nama i mi smo u Njemu. Dakle, sada živimo u novom nivou života. Njegova pravednost je i naša pravednost. Kad Bog pogleda u nas, On nas vidi u Hristu.

Evo istine o tome ko smo mi u Hristu. U Hristu smo značajni. Moramo početi shvatati našu pravednost u Hristu. A to ćemo moći tek onda kad počnemo posmatrati sami sebe u Hristu.

Upravo ovde možemo uvideti važnost poznavanja istine. Ako ne znamo našu stvarnu poziciju u Hristu, nikad nećemo početi živeti sa te pozicije. U Kološanima 3:1-4, naša pozicija je opisana ovako, "Ako dakle vaskrsnuste s Hristom, tražite ono što je gore gde Hristos sedi s desne strane Boga. Mislite o onome što je gore a ne što je na zemlji. Jer umreste, i vaš je život sakriven s Hristom u Bogu. A kad se javi Hristos, život vaš, onda ćete se i vi s Njime javiti u slavi." Posađeni smo dakle u nebeskom mestu, u Hristu. To je naša pozicija. I sveti smo zbog naše pozicije u Hristu. Značajni smo zbog naše pozicije u Hristu. To je ono što moramo početi uviđati verom. To je naše pravo ja. Rečeno je da neki ljudi ne mogu biti spašeni, jer ne žele prihvatiti svoju grešnost, kao da neki Hrišćani ne mogu hodati u pobedi, jer ne žele prihvatiti svoju svetost. U Hristu smo značajni. U Hristu smo sveti. I imaš dozvolu da živiš kao svetac.

U Hristu smo dovoljni

U stihu 3 čitamo, "Blagosloven Bog i Otac Gospoda našeg Isusa Hrista, koji nas je blagoslovio svakim blagoslovom duhovnim na nebesima kroz Hrista". Prema ovom stihu, Bog nam je dao puninu u Hristu. Pogledaj malo bolje u ovaj juvelir među stihovima. Ne kaže se da će nas On blagosloviti. On nas je blagoslovio. Urađeno. I sa čime nas je blagoslovio? Nije nam dao neki običan blagoslov; dao nam je duhovni blagoslov. No, pogledaj dalje. Nije nas blagoslovio samo jednim duhovnim blagoslovom; blagoslovio nas je svakim duhovnim blagoslovom. I konačno nam se kaže da nas je blagoslovio svakim duhovnim blagoslovom na nebesima kroz Hrista. Kakvo obećanje! Stvarno, to je više od obećanja. To je trenutna stvarnost.

Opet, ako ne poznaješ ovu istinu, nećeš nikad hodati u njoj. U Hristu imamo svu puninu, jer u njemu imamo sve duhovne blagoslove. Zato moramo da naučimo oslanjati se na naše resurse u Hristu. U Hristu smo bogati. Hristova bogatstva su već položena na naš bankovni račun. Moramo samo početi sa podizanjem.

To je kao da je neko anonimno i tajno položio novac na tvoj žiro račun. Da nisi znao za taj ulog, nikad ne bi mogao podići novac. Kad si ušao u spoznaju te istine, automatski dobijaš mogućnost pristupa tim sredstvima. To je upravo ono šta nam Božja reč kaže. Možeš izabrati ne verovati joj i živeti u duhovnom siromaštvu. Ili možeš izabrati da podižeš svoja sredstva u Hristu. Napiši ček na ovaj račun. Vidi hoće li proći. Neće biti odbijen.

Ponekad jednostavno možemo osetiti, kako nam nedostaje nešto neophodno za izvršavanje nama upućenog Božijeg poziva. Kroz celo Sveto pismo Bog nas poziva gore. Postoji uzvišeni poziv za vernika. Puno je toga što nam Gospod zapoveda da uradimo. No, Hristove zapovesti nisu teret. Rečeno je da svaka Božja zapovest nije zahtev za tebe, već zahtev za Boga koji ti je dao tu zapovest. Drugim rečima, Bog nikad neće zatražiti nešto od tebe, bez da ti je unapred dao snagu da to uradiš. U Hristu si već dovoljan za sve. On te poziva da to uradiš. Počni život u toj spoznaji.

U Hristu smo sigurni

U stihu 4 nam se kaže da nas je Bog izabrao u Hristu. U stihu 5, da smo predodređeni za posinaštvo kroz Hrista. A u stihu 6 nam se kaže da nas je Bog besplatno obdario svojim blagodatima u Ljubaznome. U nekim prevodima se kaže da smo prihvaćeni u Ljubaznome. Suština je u tome da smo mi Njegovi. Mi smo u Isusu. I zato smo sigurni. Naša sigurnost počiva na našem odnosu.

Božja je volja bila da nas izabere. Pozvao nas je kako bi nas usvojio kao svoje sinove i kćeri. Kazano nam je da je to Njegova volja. Drugim rečima, Bog nam je dao nezasluženo. Besplatno nam je podario svoju milost i učinio nas delom svoje porodice. Nije čudo da je Jovan mogao reći, "Vidite kakvu nam je ljubav dao Otac, da se deca Božija nazovemo i budemo; zato svet ne poznaje nas, jer Njega ne pozna." (1. Jovanova 3:1).

Bog me voli. On me je prihvatio. Isto važi i za tebe. Ne postoji ništa što bi ti mogao uraditi da bi te Bog više voleo. Takođe, ništa ne možeš uraditi kao bi te Bog voleo manje. Bog te ne menja zato da bi te voleo; On te voli zato da bi te menjao. Predaj se toj ljubavi. Uživaj u njoj. Odmori se u svom odnosu sa Hristom. U Hristu si siguran. U Hristu si prihvaćen.

Kako moćan odlomak! U Hristu si značajan. U Hristu si dovoljan. U Hristu si siguran. Možeš to reći i na drugi način. U Hristu si pravedan. U Hristu si bogat. U Hristu si primljen. Ti si svet, i počni shvatati tu svoju pravednost. Blagosloven si sa svakim duhovnim blagoslovom, pa nauči da se oslanjaš na te svoje resurse. Prihvaćen si u Voljenome, pa nauči da počivaš u toj vezi.

Seti se šta je Isus rekao o važnosti poznavanja istine. Ne možeš se ponašati pravilno, ako ne veruješ pravilno. U Pričama 23:7 piše, da "kako on tebe ceni u duši svojoj tako ti jelo njegovo". Ako veruješ u ono što đavo kaže za tebe, sigurno nećeš uspeti. Verovatno nećeš ni pokušati. Ako život temeljiš na onome šta drugi kažu za tebe, može ti ili ne mora biti bolje. Zavisi od toga sa kim razgovaraš. No, živiš li po onome šta Bog kaže za tebe ko si, onda možeš visoko uzdignuti glavu. Ti si neko, jer Neko živi u tebi. U Hristu imaš sve što će ti ikad zatrebati. I u Hristu si potpuno siguran. Niko i ništa ti to ne može oduzeti.

Preveo: Ante Miliša.

^vrh

10 RAZLOGA

- Charles T. Crabtree

Deset razloga zašto da još danas uzmeš svoju Bibliju i počneš redovo da je čitaš

Ovo je otvoreno pismo onima kojima je potrebno ponovno povezivanje sa Božjom Rečju.

Dragi prijatelju,

Zapazio sam da više nisi ustrajan u čitanju, prihvatanju i primenjivanju Božje Reči kao što si to bio ranije. Nema tih reči kojima bi mogao dovoljno snažno naglasiti koliko je važno da ponovo uspostaviš praksu čitanja i proučavanja Biblije kao nešto što će imati izuzetno važan prioritet u tvom dnevnom rasporedu. Molim te, u molitvi razmotri ove razloge zašto je apsolutno neophodno da postaneš osoba Reči.

Prvi razlog: Neprijatelj tvoje duše ne želi da postaneš osoba Reči. Još od naših prvih roditelja u Edemu, Sotona je hteo da uništi decu Božju osporavajući Božju Reč. Imao je toliko hrabrosti da iskuša i samog Isusa pogrešno primenjujući Pisma. Ako je Isus našao za obavezno da upotrebi Pisma kako bi se odbranio na ovom svetu, tvoje znanje i primena Božje Reči treba da su više od izbora; to je pitanje duhovnog opstanka.

Drugi razlog: Biblija je neprocenjivo blago. Hiljadama godina, Bog je čuvao svoju dragocenu knjigu od izumiranja. Vernici su ginuli kako bi je zaštitili. Zli režimi i lažne religije su učinili sve što je u njihovoj moći kako bi sprečili da ti danas imaš primerak Božje Reči. Milioni tvojih braće i sestara u Hristu bi dali i svoj zadnji novčić samo da dođu do Biblije, a da ne govorimo o tri-četiri primerka kao što je to slučaj kod velikog broja današnjih zapadnih hrišćana.

Treći razlog: Biblija je tvoj izvor apsolutne istine. U vremenu duhovne konfuzije, moralnog relativizma i intelektualnog licemerstva, ti u svojoj ruci držiš direktnu komunikaciju od Boga, koja ti pruža duhovnu jasnoću, moralnu sigurnost i intelektualnu objavu. Biblija je daleko više od malih crnih slova na stranicama papira. To je važeći "ugovor" između Boga i čoveka. Svaka njena Reč je istinita i nepromenljiva.

Četvrti razlog: Biblija je tvoj životni priručnik. Njen autor je Stvoritelj. Bog zna razlog tvog postojanja i koji je najbolji način da živiš svoj život. Bez obzira koliko para i vremena potrošio na knjige o "samopomoći", daleko ti je bolje da se vratiš knjizi "Božje pomoći", jer Bog je izvorni ekspert. On te voli i želi da uspeš. Konačno, stalo mu je do toga kakva će biti tvoja večna sudbina.

Peti razlog: Kao dete Božje, nemoj propustiti ni jedan od blagoslova koje tvoj Nebeski Otac želi da ti da kao svom detetu. Božja obećanja u Njegovoj Reči nisu rezervirana samo za "super svece!". Ona su za svakog vernika. Većina hrišćana uopšte nema pojma koliko su "bogati" u Hristu. Po nekim proračunima, pripada ti nekih 7.000 obećanja. Drugi su pronašli još više. Potraži ih i zahtevaj ih za sebe. Obećanja Stvaraoca Biblije nikad neće umreti. On ima sve resurse da ispuni svako jemstvo, a ne takmiči se za bilo koju političku funkciju.

Šesti razlog: Božja Reč je moćna. Moćna je iz mnogo razloga. Biblija je Reč večnoga, sveznajućeg i svemogućega Boga. Svaka ljudska Reč je uslovna i privremena, ali Bog ima konačnu Reč. Biblija je naše moćno i ofanzivno duhovno oružje (Efescima 6:17, Jevrejima 4:12). To je Reč isceljenja i izbavljenja (Psalam 107: 20). Ljudi koji proklinju Boga ili odbijaju priznati da je On stvorio svet, bili bi šokirani saznanjem da On održava svet svojom moćnom Rečju (Jevrejima 1:3).

Sedmi razlog: Pismo bi trebalo da je tvoja "hrana za razmišljanje". Procesi razmišljanja ovoga sveta su postali tako zli i izopačeni, da ti jednostavno moraš prevazići ideje i filozofije zamračenih umova tako što ćeš svakoga dana posaditi nekvarljivo seme Božje Reči u svoje srce (Rimljanima 8:5-8). Svako zna da je pozitivno razmišljanje bolje od negativnog razmišljanja. Zamisli kako bi tvoj dan zasvetlio kada bi svakom izazovu suočio božansko obećanje, a svakoj situaciji u kojoj se nađeš božansku istinu.

Osmi razlog: Oni koji zanemare napisanu Božju Reč vrlo skoro će imati ozbiljnih pitanja o živoj Reči: Isusu Hristu. Duh Antihrista je naravno evidentan i nadmoćan u našoj kulturi, no istina o Isusovoj prošlosti, sadašnjosti i budućnosti je jasno objavljena u Svetom pismu. Upamti, mi smo spašeni po veri u Isusa i "vera biva od propovedanja, a propovedanje rečju Božijom." (Rimljanima 10:17).

Kada je Petar izašao iz ribarske brodice u oluji i hodao po vodi, nije počeo da tone sve dok nije skrenuo svoj pogled sa Isusa (Matej 14:22-31). Vernici upadaju u ozbiljne nevolje kada redovno ne čitaju Božju Reč koja objavljuje Isusa. Kao i Petar, oni koji nemaju stalan i jasan pogled na Hrista biće odvučeni nevremenima života.

Deveti razlog: Svaka osoba ima želju da zna šta budućnost donosi. Prosto je neverovatno šta su ljudi spremni uraditi kako bi videli dalje od sadašnjosti. Ovaj urođeni interes hrani razne proročice, astrologe, čitače dlanova, vidovnjake i druge šarlatane. Njihov nedostatak tačnosti je naprosto jadan, no svejedno, milioni ljudi i dalje traže njihove savete. A ti imaš u svom vlasništvu najbolju Knjigu proročanstva ikad napisanu - Bibliju. "I imamo najpouzdaniju proročku reč," (2. Petrova 1:19).

Kada ljudi govore o budućnosti sa strahom i u panici, to znači da su svoju budućnost uzeli iz Božjih ruku u svoje ruke. Zanemarili su Isusove reči: "Da se ne plaši srce vaše, verujte Boga, i mene verujte. Mnogi su stanovi u kući Oca mog. A da nije tako, kazao bih vam; idem da vam pripravim mesto." (Jovan 14:1-2).

Deseti razlog: Bi li ti voleo da ti Bog govori? Bi li voleo da sedneš i da slušaš Isusovo podučavanje; podučavanje najvećeg Učitelja koji je ikad živeo? Možeš to svaki dan ako otvoriš stranice Božje Reči. To je stvarno pismo za tebe. Kako ga budeš čitao, Duh Božji će ubrzati i objaviti ti istinu koja daje život.

-- = --

Čitanje Božje Reči nikada ne bi trebalo posmatrati kao neki naporan zadatak ili kao obavezu. Svakodnevno otvaranje Knjige kroz koju dobivamo uvid u Božju prirodu, u svrhu ljudskog života i istinu o vremenu i večnosti trebalo bi smatrati čudesnom privilegijom.

Božja Reč je od životne važnosti za tebe ako želiš živeti pobednički život. Moja je molitva da ovo pismo probudi svežu želju za poznavanjem božanske istine. I upamti: "Ne živi čovek o samom hlebu, no o svakoj reči koja izlazi iz usta Božjih" (Matej 4:4).

Preveo: Ante Miliša.

^vrh

PLODOVI NA VRHU DRVETA

- Warren Berkley

"Plod je moj bolji od zlata i od najboljeg zlata, i dobitak je moj bolji i od najboljeg srebra." (Priče 8:19 RDK)

Zahvaljujući bivšem vlasniku mog imanja, naše dvorište je prepuno drveća pomorandže, drveća, koje daje slatki rod svake godine. Tom drveću se i ne posvećuje neka naročita pažnja, ali uprkos tome ono donosi plodove. Sve što ono dobije je voda iz moje automatske zalivalice bašte, i malo obrezivanja (posao moje žene), a u decembru i januaru se pojavim i ja, da uberem slatke plodove.

Ove godine sam nešto zapazio. Najveće drvo pomorandže koje imamo u bašti, daje redovno velike i sočne plodove. A najbolji od svih plodova se uvek nalaze na vrhu drveta, što je više - to bolji, to slađi, to sočniji.

Kada sam otkrio ovu vezu između visine i kvaliteta, palo mi je na pamet sledeće: Da bi uživao u najboljim plodovima - onima na vrhu - moram uložiti veći napor, da bi do njih došao. Koliko veliki napor i trud mi je potreban, biće vam jasno ako me vidite - ja nisam visok čovek - nizak sam. Meni veoma teško pada, da uzberem te visoke plodove, ali da bi došao do njih ja se trudim i izvodim sve što je u mojoj moći; skačem, pentram se na grane, visim o grane, otresam grane, radim svega čega se setim, ne bi li se domogao plodova. Cela ova operacija mi uzima mnogo vremena. A što su plodovi viši, to je za mene teže ubrati ih. I tako dok sam se znojio da dođem do svojih pomorandži, razmišljao sam o studiranju Biblije.

Kada čitam Bibliju, neke stvari je tako lako "ubrati" iz nje. Ali Bog ima za nas još bolje stvari u svojoj Reči (duhovno mleko i meso) a da bi do njih došli treba uložiti više napora. Potrebno je studirati Bibliju, upoređivati reference, listati rečnike i konkondance, i naravno moliti i razmišljati kroz sve to. Sav trud na kraju donese veliku nagradu - blagoslov (Pri. 8:19).

I tako, dok sam se pentrao po granama da uberem moje pomorandže (svake godine), upoznao sam moje drvo! Znam raspored grana, gde i kako mogu na njih da stanem. Jednostavno kao da je drvo postalo deo mene. Ustvari, svake godine se sve bolje penjem po njemu. Verujem da oni koji studiraju Bibliju, imaju isto ovakvo iskustvo. Što više čitaju, slušaju, listaju Bibliju to je bolje poznaju - snalaze se u njoj. Jer dok se oni trude da dođu do "zakopanog blaga" (Božjih istina), upoznaju celu okolinu terena.

U svemu tome imati strpljenje je veoma važno! Ubrati plodove brzo i lako je, takođe, dobro. No, da bi se došlo do najboljih plodova potrebno je uložiti naporan rad i strpljenje (Jak. 5:7). Tako je i sa studiranjem Biblije, možeš čitati Bibliju veoma malo i veoma kratko i biti blagosloven, ali to se nikada ne može meriti sa onim predanim čitanjem kada potpuno "zaroniš" sebe u Reč, tražeći da se pojave najslađi plodovi. "Ko čuva smokvu, ješće rod njen." (Pri. 27:18a RDK)

Čitaj i studiraj svoju Bibliju i Bog će ti iz nje dati ono najbolje.

Izvor: Abundant Life. Vol. 38, Nos. 1-2 Jan - Feb, 2003.

^vrh

DRUGI ŽIVOT PŠENIČNOG ZRNA

- Mišel Koa

"Zaista, zaista, kažem vam, ako pšenično zrno ne padne u zemlju i ne umre, ostaje samo; a ako umre, donosi mnogo roda." (Jovan 12,24)

Isus Hrist nam govori da ako pšenično zrno padnuvši u zemlju ne umre, ostaje usamljeno; a ako umre, daje bogatu žetvu.

Pšenično zrno predstavlja Isusa. Šta se dogodilo Isusu? Isto što svakoj osobi koja umire zato što je premnogo rekla ili premnogo učinila. Hrist je bio revolucionar svoga vremena, njegovo prisustvo bilo je pretnja vlastima. Menjao je sve, pa i religiju. Zato su ga držali na oku, pratili. l jedne noći ga je jedan od njegovih prijatelja izdao. Nakon prividnog suđenja osudili su ga na smrt. Mučen je iz čiste mržnje. l onda ubijen.

Da li su ovi ljudi uspeli kada su Hristu oduzeli život? Ne, ni u kom slučaju. Jer čak i onda kada su ga pribili na krst, Isus je bio slobodan u pravom smislu te reči. Tragedija koja ga je zadesila nije ga ni najmanje nadvladala. Ostao je gospodar situacije. Istog trenutka kada su mislili da mu oduzimaju život, Hrist ga je zapravo sačuvao, žrtvujući ga dobrovoljno svom ocu za otkupljenje svoje braće: "Oče, u tvoje ruke predajem svoj duh."

l taj život, Hristov uskrsli život, život koji je pobedio smrt nalazi se i danas u srcu "neba" i zemlje. Kako je to moguće? Da razmišljamo malo više o životu i smrti, zatim o ljubavi kao jedinom sredstvu oslobođenja od ove smrti.

Niko nije sam sebi dao život

Ne može niko sam sebi darovati život. Život je dar od Boga (nismo reka bez izvora). Živimo zato što su pre nas drugi žrtvovali svoj sopstveni život i predali ga nama. Obogaćeni smo njegovim nasleđem, ali takođe osiromašeni njihovom sebičnošću. Ništa nas ne zaobilazi, kao što ni buduće generacije neće izbeći posledice naših dela, bila ona dobra ili zla.

Odakle, zapravo, smrt?

Mi nismo apsolutni gospodari ovog primljenog života. Nemamo prava da ga zadržimo. Treba da ga primimo, negujemo i zauzvrat da ga dobrovoljno predamo. Ako ga zadržimo, on umire, jer - potrebna mu je cirkulacija da bi ostao živ. Kao reka; ako je zaustavimo pretvara se u baru, koja zaudara i umire. Znači čovek zapravo unosi smrt u ovaj svet. Čovek je ubica života. Hrišćanskom terminologijom ovo se naziva "greh" i donekle "smrtni" greh, greh koji je uzrok naše smrti. Kroz greh se izolujemo od toga života, više ne dajemo život, niti ga primamo mi smo bolesnici koji su zarazili čovečanstvo.

Osloboditeljska ljubav

Jedino nepogrešivo sredstvo da izbegnemo ovu progresivnu smrt jeste ljubiti. Ljubiti ne znači zadržati svoj život za sebe, već dati ga.

Šteta što imamo samo jednu reč za opisivanje ljubavi. Volim Mariju. Volim Tomu. Volim džem od jagoda. To zapravo nije istina. Ja ne volim džem od jagoda. Uzimam ga, jedem ga, razaram ga. Zapravo, ja volim sebe.

Ponekad volimo ljude kao što volimo džem. Uzimamo ih za sopstveno uživanje, na fizičkom nivou ili na duhovnom nivou. Treba neprekidno da ispitujemo kvalitet naše ljubavi. Prava ljubav je sušta suprotnost: zato što vas volim - dajem vam nekoliko sitnih poklona, malo svoga vremena, svoje nežnosti, svoga života. Ljubiti znači uvek davati život drugome i primati ga ako ga vrati.

Ali niko ne može da daje život ako ga se ne odrekne. Na primer: - Neko sedi usamljeno u nekom ćošku. Idem prema njemu - njoj. "Odričem" se deset minuta svoga vremena, svoga života koji bih mogao da zadržim za sebe, dajem ga njemu-njoj zabadava. - Starija deca mole roditelje da sa svojim prijateljima idu na godišnji odmor. Otac i mati "odriču" se radosti da ih drže kod kuće za to vreme. Daju im život, svoj život, da bi deca imala sopstveni život.

U svakom ovom slučaju, nalazimo poklon života, ali putem smrti. Ko dobrovoljno stupa na ovaj put i živi ga sa Isusom Kristom koji je umro i uskrsnuo, stupa u "drugi život" ovde na zemlji i za uvek. Apostol Jovan to na izuzetno zanimljiv način povezuje: "Koji ne ljubi živi u smrti" i "Mi znamo da smo prošli iz smrti u život jer ljubimo braću". Znači, svako ko traži pun život mora da ljubi.

Oslobodi život!

Dragi moji, nalazim da je veoma teško tako ljubiti, ali kada u tome ne uspevam, snosim posledice.

Zašto smo ponekad umorni od života? Zato sto ne živimo život punim kapacitetom, uključeni smo samo sa 25 ili 30 posto života. Ostatak je neiskorišten, zatvoren negde duboko u nama. Zašto ponekad osećamo gorčinu smrti? Zato što nas pritiskaju ostaci naših mrtvih života koji isključuju svaku sreću koju bi smo mogli iskusiti. Skloni smo da živimo od malih srećnih uspomena i držimo ih čvrsto u sadašnjosti. A u sebi, kao u začepljenoj flaši držimo razno-razne patnja, teške i bolne komade tragičnog života koji truju i zagorčavaju naše živote. Može biti da nismo prihvatili neke stvari: nas same, ono što jesmo i ono što nismo - prekomerna osetljivost, nedovoljna inteligencija, bolest, starost, itd. I drugo: dom koji smo imali ili dom koji nismo imali; svoga muža, svoju ženu; treće dete koje zapravo nismo želeli; ili jednostavno svoje komšije, svoje kolege i tako dalje. Događaje u životu: obrazovanje koje smo stekli, ispite koje nismo položili, preseljenje u drugo mesto, udaja kćeri, udaljenost unuka, smrt nama dragih, itd.

Molim vas, shvatite me, to ne znači da se predamo - Isus Hrist se nije pasivno predao onome što mu se dogodilo. Naprotiv, moramo se aktivno boriti protiv svega zla i to svim svojim silama, lično i zajedno, ali moramo takođe znati kada treba da pustimo, da ništa ne zadržimo. Inače će stvari u nama trunuti, poput loše svarene hrane koja će možda prouzrokovati čir; poput pšeničnog zrna koje odbija da umre i na taj način osuđuje klas žita; poput nekog hrista koji odbija da trpi i time blokira izbavljenje.

Istražujmo svaki sebe. Pronađimo sve ono što nismo dali ili nismo bili u stanju da damo, mesecima, možda godinama. Podignimo svoje nadgrobno kamenje, vadimo sahranjene komade naših života, ponudimo ih Isusu Hristu i uđimo s Njim u veliku plimu uskrslog života - nećemo nikada više umreti!

Šta će nam život, ako ga ne možemo dati? Isus nam je rekao da će svako ko se drži svoga života, izgubiti ga, a da ga dobija svaki koji ga se odriče. Prijatelji, to je tajna sreće.

Izvor: Iskre 4/1988.

^vrh

RAZMIŠLJANJE O LJUBAVI

- Borba za dušu

O ljubavi govori svako. Pogledajmo ukratko o čemu je reč. Ljudi pokazuju ljubav i očekuju ljubav, i najčešće ne znaju da vole, niti razumeju suštinu ljubavi. Čovekova ljubav je prevrtljiva, ograničena i promenljiva. Ako hrišćani veruju da su sve moralne vrednosti nepromenljive, onda mora i izvor morala i ljubavi biti nepromenljiv. Zato što ljudi nisu nepromenljivi i stalni, oni ne mogu biti izvor ljubavi. Ko, ili šta je izvor stalne i nepromenljive ljubavi? Hrišćanin će odgovoriti da sva ljubav ima početak kod Boga. Biblija govori da je Bog ljubav.

"I mi poznasmo i verovasmo ljubav koju Bog ima k nama. Bog je ljubav, i koji stoji u ljubavi, u Bogu stoji i Bog u njemu stoji." (1. Jovanova 4,16)

Zato što je Bog ljubav u svojoj suštini, u svojoj naravi, upravo zato On može dati ljubav svom stvorenju. Mi imamo poklonjenu ljubav, ali On jeste ljubav. Ako treba da volimo, moramo znati šta je to ljubav, kako i sa čime je određena, kako je definisana. Ako treba da volimo, onda moramo najpre da poznajemo izvor ljubavi, a to je Bog, koji je ljubav. Bez poznavanja Boga niko ne može znati šta je to nepromenljiva i bezuslovna ljubav. Ako odbacimo nepromenljivog biblijskog Boga, onda odbacujemo i narav nepromenljive ljubavi. Kako dakle prepoznati ljubav? Isto kao i Boga.

Postoje dva načina kako upoznati Boga.

Prvi i dostupniji jeste taj što Ga vidimo u stvaranju. Svakom čoveku je kroz Božje stvaranje otkriveno da je Bog ljubav.

"Nebesa kazuju slavu Božju, i dela ruku Njegovih glasi svod nebeski. Dan danu dokazuje, i noć noći javlja. Nema jezika, niti ima govora, gde se ne bi čuo glas njihov. Po svoj zemlji ide kazivanje njihovo i reči njihove na kraj vasiljene. Suncu je postavio stan na njima; i ono izlazi kao ženik iz ložnice svoje, kao junak veselo teče putem. Izlazak mu je nakraj neba, i hod mu do kraja njegovog; i niko nije sakriven od toplote njegove." (Psalam 19,2-7).

Drugi način upoznavanja Boga je manje pristupačan, ali opet potpuno razumljiv. To je otkrivenje koje nam daje u svojoj Reči.

"Zakon je Gospodnji savršen, krepi dušu; svedočanstvo je Gospodnje verno, daje mudrost neveštome. Naredbe su Gospodnje pravedne, vesele srce. Zapovest je Gospodnja svetla, prosvetljuje oči." (Psalam 19,7-8)

Svaki narod, pleme, ili čak i izolovana grupa ljudi može videti Boga u stvaranju i može videti da je Bog ljubav i da svojom milošću sve održava u životu:

"Koji u prošavšim naraštajima beše pustio sve narode da idu svojim putevima. I opet ne ostavi sebe neposvedočenog, čineći dobro, dajući nam s neba dažd i godine rodne, puneći srca naša jelom i veseljem." (Dela 14,16-17).

Celo stvorenje je oslonjeno na Njegovu ruku. Ona nas hrani. Nemojmo misliti da je to rezultat našeg napora. Pa i sposobnost i mogućnost rada imamo od Boga.

"Otvaraš ruku svoju, i sitiš svašta živo po želji." (Psalam 146,16)

Kada shvatimo da ima puno stvari u kojima uživamo, poput radosti, humora, ljubavi, muzike, lepote, dobrog jela, predivnog mirisa... već samo to nas mora uveriti o Stvaraocu koji nas voli. Ko ne vidi Boga i njegovu ljubav u stvaranju, njega nije moguće opravdati.

"Niti prima ugađanja od ruku čovečijih, kao da bi Onome trebalo šta koji sam daje svima život i dihanje i sve." (Dela 17,25)

Božju ljubav možemo videti i posredstvom ljudi koje je stvorio.

"Ljubljeni! Da ljubimo jedan drugog; jer je ljubav od Boga, i svaki koji ima ljubav od Boga je rođen, i poznaje Boga." (1. Jovanova 4,7)

Kada volimo, otkrivamo ljubav koja dolazi od Boga. Ljubav, koju pružamo drugome pokazuje da znamo nešto o Bogu i istovremeno je pružamo zato što nam je On sam dao ljubav prema drugima, da bismo voleli najpre Njega a zatim i naše bližnje.

Najbolje poznanje Božje ljubavi dolazi iz Njegove Reči. U Starom Zavetu Bog je pokazao ljubav i time što je dao Zakon i njime pokazao ljubav svim generacijama. Čitamo:

"A činim milost na hiljadama onih koji me ljube i čuvaju zapovesti moje." (2. Moj. 20,6)

Ceo 136 Psalam ima samo jedan refren - jer je doveka milost Njegova. Pročitajmo nekoliko stihova:

"Slavite Gospoda, jer je dobar; jer je doveka milost Njegova;

Slavite Boga nad bogovima; jer je doveka milost Njegova.

Slavite Gospodara nad gospodarima; jer je doveka milost Njegova;

Onog, koji jedan tvori čudesa velika; jer je doveka milost Njegova;

Koji je stvorio nebesa premudro; jer je doveka milost Njegova;

Utvrdio zemlju na vodi; jer je doveka milost Njegova;

Stvorio velika videla; jer je doveka milost Njegova;

Sunce, da upravlja danom; jer je doveka milost Njegova;

Mesec i zvezde, da upravljaju noću; jer je doveka milost Njegova." (Psalam 136,1-9)

U Novom Zavetu je Božja ljubav manifestovana kroz Gospoda Isusa Hrista, koji je došao na svet i postao čovek, da bi mogao da nas zastupa u kazni za naš greh. Verovatno najpoznatiji stih iz cele Biblije jeste ovaj:

"Jer Bogu tako omile svet da je i Sina svog Jedinorodnog dao, da nijedan koji Ga veruje ne pogine, nego da ima život večni." (Jovan 3,16)

On je zbog nas umro. On je poneo na sebi naše grehe. On je poput vojnika, koji je svojim telom zaštitio svog saborca od neprijateljske vatre. Ovo upoređenje je zato što junak na frontu fizički spašava život svojim saborcima, i to samo privremeno, jer ne može nikoga da spasi i sačuva mu duhovni život.

"Od ove ljubavi niko veće nema, da ko dušu svoju položi za prijatelje svoje." (Jovan 15,13)

Bog - Isus Hrist, nije svoj život dao za svoje saborce i prijatelje. On ga je dao za svoje neprijatelje. Mi ga nismo hteli, niti smo ga tražili. On je u svojoj savršenoj volji hteo nas, bez očekivanja bilo čega zauzvrat sa naše strane. To je stalna i bezuslovna ljubav.

"Nađoše me koji me ne traže; i javih se onima koji za me ne pitaju." (Rimljanima 10,20)

Na drugom mestu je opet napisano da je za nas umro dok smo još bili grešnici i nismo ga poznavali:

"Ali Bog pokazuje svoju ljubav k nama što Hristos još kad bejasmo grešnici umre za nas." (Rimljanima 5,8)

To je potpuno otkrivena Božja ljubav. Nepromenljiva i bezuslovna.

Definicija ljubavi nije jednostavna. Pavle nam je, doduše, opisao ljubav, ali nam nije dao njenu definiciju. Kako ju je opisao?

"Ljubav dugo trpi, milokrvna je; ljubav ne zavidi; ljubav se ne veliča, ne nadima se, Ne čini šta ne valja, ne traži svoje, ne srdi se, ne misli o zlu, Ne raduje se nepravdi, a raduje se istini, Sve snosi, sve veruje, svemu se nada, sve trpi." (1. Korinćanima 13,4-7)

Samo letimični pogled na ovaj opis nam otkriva da to što mi često nazivamo ljubav, uopšte i nije ljubav. Ljubav nisu emocije. Ljubav nije zaljubljenost. Ljubav je trenirana bezuslovna izdržljivost, koja često ide suprotno našoj volji. Ljubav je čežnja da se bezuslovno čini dobro drugome. "Ljubav" koja uzima a sama ništa ne daje, nije ljubav. "Ljubav" koja uslovljava uzvraćanje ljubavi, nije ljubav. Samo ona ljubav, koja daje i ništa ne očekuje zauzvrat, je istinska ljubav. Gospod Isus nas je iz ljubavi spasio, dao je svoj život za nas bez da bi očekivao da ćemo mu nešto uzvratiti. Ljubite Boga i upoznajte Ga. Ako ostanete u Njemu, saznaćete da vam je On pripremio život pun ljubavi.

"I ova je ljubav da živimo po zapovestima Njegovim. Ova je zapovest, kao što čuste ispočetka, da u njoj živite." (2. Jovanova 1,6)

Izvor: Zapas o dušu 57, maj 1998.

Prevod: Milijašević Branko. Korišćen prevod Biblije: Daničić-Karadžić.

^vrh

misaone refleksije

KAKO TO VIDIM JA

- Moris Dirks

Volim da čitam misionarske izveštaje. Kada vidim šta je sve Bog uradio i šta sve radi po svetu, to je nešto što jako podstiče moju veru.

Postoji jedna žalosna epizoda iz anala crkvene istorije o velikoj grešci crkve, koja nije dostojno reagovala u momentu kada su vrata bila širom otvorena za evanđelje...

Bila je godina1266. Događaj se odigrao u Mongolskom carstvu koje se tada prostiralo od Istočne Kine pa sve do Evrope. Tadašnji vladar Mongolskog carstva je bio Kublaj Kan, unuk Džingis Kana. Mlad vladar je koristio blaže načine vladanja i hteo je da njegovo carstvo bude zasnovano na duhovnim vrednostima. Kan se čak interesovao za učenje jedne male grupe mongolskih hrišćana. Oduševljen njihovom životom, on je poslao u Evropu dva izaslanika sa sledećom molbom: "Pošaljite nam sto učitelja hrišćanske vere." U Evropi su Kanovi izaslanici našli samo dvojicu zainteresovanih hrišćana, koji su bili spremni da idu na daleki put u Kinu. Njihova misija, međutim, nikada nije dovedena do kraja, zato što su se vratili nazad uplašeni i obeshrabreni ugledavši ogromne Himalaje, koje je trebalo da prođu. Kanova želja više nikada nije bila ispunjena. Istorija dalje govori da je Kan dopustio budističkim monasima da oni šire svoju veru među narodom. Ova odluka je postavila temelj kulture i religioznog života nove Kine.

Danas nam ostaje samo špekulativno pitanje: "Šta bi bilo da je..." Da li bi Kina bila hrišćanska zemlja da su tada Kanovi izaslanici pronašli sto misionara spremnih za misiju - propovedati evanđelje Isusa Hrista?

Ne možemo točak istorije vratiti unazad i popraviti je, ali možemo sprečiti da se ovakva greška više ne ponovi.

Da li si već nekada rekao Bogu da si spreman na sve što on želi od tebe da uradiš na misijskom polju? Naš najvažniji životni cilj jeste ispunjenje Njegove volje u svom životu. Možda nećeš biti negde daleko u nekoj prekomorskoj misiji, ali je ipak jako važno da uvek budeš spreman za pokret. Uredi svoje vreme tako da bi bio u stanju Bogu da kažeš: "Potpuno sam tvoj. Ići ću gde god želiš, i uradiću šta god želiš."

HRISTOVA LJUBAV

- Stančević Sreten

Ne sme proći dana

da ne mislimo na te,

jer bez ljubavi tvoje

duše samo pate.

Za srce naše

samo Isus ima leka,

veruj u njega

a on će da te čeka.

Samo Bog je onaj

koji nas svojom milošću,

kroz veru opravdava za večni život.

Samo Hristov krst

otvara nebeska vrata,

i zatvara vrata pakla.

(Psalam 100)

PROBUĐENJE PAGANIZMA!

- Izvor: J. Marić, Novosti

Ko i zašto u Evropi oživljava drevno mnogoboštvo?

U Grčkoj, "Pokret za povratak Helena" nastoji što je moguće vernije da rekonstruiše drevne religijske običaje svojih predaka. Osnivač Pokreta i predvodnik ceremonija je 61-godišnji Trifon Olimpios (ovim prezimenom je zamenio svoje pravo prezime Kostopulos). Izbegao je u Švedsku u vreme Vojne hunte i na univerzitetu u Štokholmu dugo je predavao filozofiju, pre nego što je odbacio tradicionalna hrišćanska uverenja i započeo kampanju za oživljavanje paganskog kulta koji je dominirao životom Grčke pre više od dva milenijuma. Iako se po povratku u Grčku posvetio pomenutom opštem cilju, i čak praktičnom ličnom obožavanju panteona starih grčkih bogova, što uključuje i svakodnevne molitve i ponude cveća i voća koje se stavljaju na kućni, paganski oltar - Olimpios ipak uverava, da je njegova helenska vera pre svojevrsna "ideologija" nego "religija", čak tvrdi da uopšte i nije "religiozan". On, naime, želi da aktivnošću svog udruženja, a preko drevne religije svojih predaka, istinski vaskrsne značaj sveopšte starogrčke tradicije, kulture i vrednosti, koji su po njemu veoma dugo, neopravdano i štetno po identitet grčkog naroda, bili na margini. A smatra da od toga može da ima koristi i svet. U Grčkoj ima još nekoliko sličnih udruženja, koja su međutim takođe uzalud pokušavala da od vlasti dobiju dozvolu za slobodno ispovedanje starogrčke paganske religije, odnosno da budu registrovana kao verske zajednice te religije.

Ne mora se obavezno biti Grk da bi bio helenista-vernik. Nema specifičnih preobraćeničkih rituala, inicijacija ili zakletvi na vernost. Izvan Grčke postoje i druge slične verske zajednice, na primer u SAD jedna masovnija, tzv. Helenion, pa još neke nezavisne grupe - u severnoj Kaliforniji, Bostonu... Postoji jedna i u Australiji...

Oni veruju da su bogovi individualna bića sa različitim ličnostima i voljom. Takođe, da je moguće ostvariti vezu sa bogovima i prizvati njihovu dobru volju i pomoć kroz obožavanje odnosno bogosluženje, žrtve-ponude, molitvu. Odnosno, može se imati intenzivno lično iskustvo u kojem ćemo osetiti dodir sa našim bogovima. Helenisti poštuju, primarno, 12 olimpskih bogova - Zevs, Hera, Atena, Hefest, Apolon, Artemida, Demetra, Dionis, Hermes, Ares, Posejdon i Afrodita, zajedno sa Hadom i Hestijom. Slave ih, odnosno njihove dane, po pouzdanim kalendarima starih Grka, i što je moguće vernije načinu na koji su to oni činili.

Tolerantni su prema drugim religijama, i monoteističkim i politeističkim, takođe prema drugim rekonstruisanim paganskim verama. Čak dosta helenista-neopagana poštuje Hrista, kao velikog duhovnog učitelja, etičara i religijskog reformatora", zaključuje Kembel, ali naglašavajući da nikako nije u redu što Heleniste neretko proglašavaju satanistima. Uostalom, kažu oni: "Grci nisu znali za Pakao, bog Had nije isto što i Satana, kako neki hoće da ga predstave. Ni Pan nije đavo - kako ga neki vide zbog jarećih nogu i rogova..."

Međutim, valja istaći da Grčka nikako nije izuzetak. U čitavoj Evropi (kao i u svetu) u poslednje vreme sve više snaže neopaganistički pokreti, odnosno oživljavaju drevne mnogobožačke religije gotovo svih evropskih naroda. Zato se, jednim imenom, mogu nazvati (a i nazivaju ih zvanično) - Rekonstruicističkim paganskim verama. Ovaj put ćemo ih samo ukratko predstaviti.

Najrasprostranjeniji i najmasovniji takav pokret, i sa najviše grana, sigurno je tzv. Njicca, moderna misterijska religija zasnovana, kao što njeni osnivači tvrde, na tzv. Njitch-kultu (paneevropskom prehrišćanskom kultu obožavanja Velike Boginje, odnosno Majke Zemlje, koji međutim ne treba mešati da opskurnim veštičarenjem).Najrašireniji je u V. Britaniji i Zapadnoj Evropi.

Pokreti Asatru i Forn Sed oživljavaju paganske religije nordijskih naroda, ponovo slave stara božanstva poput gromovnika Tora ili Odina. Na Islandu je Asatru čak 1970. godine priznata kao legalna religija, dok je u Norveškoj Forn Sed priznat od vlasti kao verska zajednica.

Tu su zatim Keltski rekonstruistički paganizam i Neodruidizam, pa litvanska (neo)paganska Romuva i letonska Dievturiba. U Italiji snaži pokret Religio Romana, koji nastoji da što vernije rekonstruiše starorimska paganska verovanja i prakse. U Rusiji pak polako zaživljava tzv. Rodnoverie, neopaganski pokret zasnovan na slavljenju slovenskih božanstava (Perun, Svarog, Svetovid itd), drevnim obredima, predanjima, folkloru. A kod nas od pre izvesnog vremena postoji udruženje Slovenski krug, koje bi se, takođe, mogao smatrati neopaganističkim...

^vrh

Smešna strana

FARISEJI I ZILOTI

- Jan Vareca

Učiteljica nedeljne škole objašnjava deci šta znači i ko su bili fariseji a ko ziloti.

"Vidite, fariseji su bili oni što su stalno govorili, šta smeš a šta ne smeš da radiš. Dok, ziloti su bili veoma revnosti za Boga..."

Nju prekine jedna devojčica sa zaključkom: "Pa, onda to znači, da su u našoj crkvi sve sami fariseji!"

DOBRA I LOŠA VEST ZA PASTORA

Dobra vest: Zadnjih nedelja posećenost bogosluženja je drastično porasla.

Loša vest: U to vreme vi ste baš bili na godišnjem odmoru.

--

Dobra vest: Vaš najveći kritičar je otišao iz crkve.

Loša vest: On je sada postavljen za glavnog starešinu vaše denominacije.

--

Dobra vest: Ženski crkveni fudbal tim, je konačno pobedio.

Loša vest: One su pobedile muški tim vaše crkve.

--

Dobra vest: Vaša crkva je konačno odlučila da vas pošalje na zasluženi odmor u Svetu zemlju.

Loša vest: Dok srećni putujete avionom tamo, gledate kako CNN obaveštava da je na bliskom istoku došlo do novog rata...

JEDAN CENT

- Grock (zmc-atelier@gmx.net)

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 37 / 2006.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Zaspao u bici - Mark McCool

* Moj život - živa žrtva - Wesley L. Duewel

* Prava pobožnost - Charles G. Finney

* Bogosluženje u prvoj crkvi - L. Gardner

* Novozavetni đakon - Aleksandar Strauč

* Nakon toga... - Veronika i Norbert Fric

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Uveren sam da nikada nećemo steći probuđenje, dok Bog ne dovede Crkvu Isusa Hrista do stepena krajnje nužde i očaja. Dokle god se hrišćani budu pouzdavali u svoje verske organizacije, materijalna dobra, popularne propovedi, plitka evangeliziranja i propagandne sabirne akcije, dotle neće biti ni probuđenja. Kada bude uništena ta telesna samosvest, i kad Crkva shvati svoju očajnu bedu, zaslepljenost i nagost pred Bogom, tada i samo tada Bog će prodreti.

Da, mora se doći do golog beznađa, ali mora se doći i do stanja u kome ćemo posredovati. "Na straži svojoj stadoh, i stajah na kuli, i motrah da vidim šta će mi reći i šta bih odgovorio onome koji me koraše." (Avak. 2:1) Ovo jasno govori o činjenici da je Avakum došao do mesta gde se zatvorio nasamo sa Bogom. Ništa se drugo više nije moglo učiniti, osim paziti, moliti se i čekati da Bog odgovori s neba.

O, kad bi nas Bog doveo do tog stanja, da možemo posredovati. Ne možemo misliti niti govoriti, izdvojiti probuđenje bez posredničke molitve. Zapravo razlog za neprobuđenu Crkvu u konačnoj je analizi greha: pomanjkanje molitve. Sigurno postoje pojedinci koji se mole za probuđenje, i Bog ih divno blagosilja u mestu njegove potrebe, ali gde su molitvene grupe, zastupničke grupe, gde su Crkve koje su ujedinjene jednim jecajem agonije da bi Bog otvorio nebo, sišao i učinio da nestanu barikade greha i nevere pred Njegovom pojavom? Da, samo nas jedno može spasiti u ovom vremenu beznađa, a to je molitva..." (Stephen F. Olford)

^vrh

ZASPAO U BICI

- Mark McCool

"Tada dođe Isus s njima u selo koje se zove Getsimanija, i reče učenicima: Sedite tu dok ja idem tamo da se pomolim Bogu. I uzevši Petra i oba sina Zevedejeva zabrinu se i poče tužiti. Tada reče im Isus: Žalosna je duša moja do smrti; počekajte ovde, i stražite sa mnom. I otišavši malo pade na lice svoje moleći se i govoreći: Oče moj! Ako je moguće da me mimoiđe čaša ova; ali opet ne kako ja hoću nego kako Ti. I došavši k učenicima nađe ih gde spavaju, i reče Petru: Zar ne mogoste jedan čas postražiti sa mnom?

Stražite i molite se Bogu da ne padnete u napast; jer je duh srčan, ali je telo slabo. Opet po drugi put otide i pomoli se govoreći: Oče moj! Ako me ne može čaša ova mimoići da je ne pijem, neka bude volja Tvoja.

I došavši nađe ih opet gde spavaju; jer im behu oči otežale. I ostavivši ih otide opet i treći put te se pomoli govoreći one iste reči. Tada dođe k učenicima svojim i reče im: Jednako spavate i počivate; evo se približi čas, i Sin čovečiji predaje se u ruke grešnika. Ustanite da idemo; evo se približi izdajnik moj." (Matej 26:36-45, vidi i Marko 14:32-41)

Ovo je jedan od najdramatičnijih i najdirljivijih trenutaka svih vremena. Nijedna od veličanstvenih predstava i drama ikada napisanih ili izvedenih nemaju takvu dubinu emocija kao ova priča. Od svih umetničkih dela koje su stvorili umetnici poput Šekspira, Poa i Folknera, nikad nijedno neće biti stvoreno, a da oslikava takvu moć sudbine i ostavlja tako dugotrajne tragove tragedije, kao što to ostavlja ova priča o Isusu u Getsemanskom vrtu.

U ovom biblijskom tekstu, Isus kao glavni lik, učesnik je najkritičnije duhovne bitke ikada vojevane. Uz njega su tu i njegovi najbliži učenici: Petar, Jakov i Jovan - poznatiji kao "Uski krug". I ako marljivo pogledamo dati tekst, saznaćemo da od ove takozvane "podržavajuće grupe", u stvari nije stizalo nimalo podrške!

Naime, čitamo o Isusu i tome kako je, nakon što je rekao svojim učenicima da Ga čekaju dok se izdvojio u samoću da moli, intenzitet svog tereta Njegove misije kao Božjeg sina počeo da raste do ekstremnih granica, jer kaže: "Žalosna je duša moja do smrti; počekajte ovde, i stražite sa mnom."

I udaljio se na kratku udaljenost od njih i pao na zemlju da moli: "Oče moj! Ako je moguće da me mimoiđe čaša ova; ali opet ne kako ja hoću nego kako Ti."

Tada se Isus ustao iz molitve da pogleda svoju grupu učenika koji je trebalo da su podrška. I umesto da paze i mole, On ih nalazi kako spavaju! Protresao ih je i rekao im: "Zar ne mogoste jedan čas postražiti sa mnom? Stražite i molite se Bogu da ne padnete u napast; jer je duh srčan, ali je telo slabo."

I u dubini ovog raspoloženja vidimo Isusa u bici! Upravo ovde u mračnim senkama intenzivnog ratovanja, vidimo Isusa u vrtu, kako plače u agoniji! Tolikoj, da u Luki 22:24 čitamo, "I budući u borenju, moljaše se bolje; znoj pak Njegov beše kao kaplje krvi koje kapahu na zemlju."

Oh! Kako bitka divlja dok su duše ljudi bile tako spokojne, a on sam mora postati otkupnina za njihovo spasenje.

I Isus je opet ustao iz bitke, samo da bi saznao kako su oni koje je izabrao za svoje pojačanje - ponovo uspavani usred bitke. No ovaj put, Isusov odgovor je bio: "Jednako spavate i počivate; evo se približi čas, i Sin čovečiji predaje se u ruke grešnika."

Kakva tragedija! Spavati u najkritičnijim trenucima bitke! Ne shvatajući šta donosi neviđena budućnost ispred njih! Spavati umesto da budu budni i da mole. Spavati, iako im je kazano šta treba skoro da se dogodi! Kako su samo mogli uraditi tako nešto?!

No, predložio bih vam da, pre nego što krenemo da kritikujemo njihove greške, izbliza pogledamo malo dalje od tri uspavana učenika koji spavaju dok bitka plamti! U stvari, u ovoj otrežnjujućoj postavci, treba da ugledamo sami sebe!

Jer, bojim se da smo i mi, takođe iako smo upisani u Njegovo Carstvo, iako smo se usudili identifikovati sa znakom Hrista, nađeni kako spavamo dok traju najkritičniji trenutci duhovne bitke!

TELESNOST NEĆE U BITKU!

Izgleda da živimo u mukama letargičnog sna - i da nismo svesni važnosti poziva za Božje Carstvo u vremenu kao što je ovo!

Izgleda da, umesto da budemo puni života i uzbuđenja za našu misiju i poziv,da smo dremljivi i rastreseni!

Dok se milioni izgubljenih duša mere na vagi večne sudbine i čekaju, mi, koji bi trebalo da smo sredstvo za Božju žetvu na kraju vremena, stojimo beskorisni i lenji da se podstaknemo odmaklošću vremena!

Bojim se da i mi ne prespavamo bitku!

Napoleon Bonaparte je znao, rano pre zore, otići u posetu iznenađenja svojim stražarskim jedinicama postavljenim na ključnim mestima bojnoga polja. Krišom bi se kretao po sivoj svetlosti zore kako bi proverio njihovu spremnost. Kako bi se prikradao stražarskim mestima na svakom bi ga stražari odmah zaustavili i izazvali. No, konačno je došao do jednog stražarskog mesta koje je trebalo da se dobro čuva, a reakcije od stražara nije bilo. Došavši bliže, vidio je par čizama ispupčenih ispod gomile suve kukuruzovine, a stražareva puška bila je položena pored. Napoleon nije ništa komentarisao. Samo je uzeo pušku i preuzeo stražu umesto spavajućeg stražara, te čekao da se probudi. Konačno, kukuruzovina je zašuškala i stražar je skočio da uzme svoju pušku sa mesta gde ju je ostavio, da bi tek tad shvatio da je nema! A na svoju sramotu, tada je primetio da nije sam. I ispred njega je stajao niko drugi do Napoleon, njegov komandant i general!

Možete li zamisliti šok koji mora da je osećao - uhvaćen spavajući umesto da bude na straži! A ja se pitam, kako će biti kada se Gospod Slave vrati! Šta će se desiti kada nas zatekne kako spavamo usred bitke!

Isus nas je upozorio u Marku 13:34-36, "Kao što čovek odlazeći ostavi kuću svoju, i da slugama svojim vlast, i svakome svoj posao; i vrataru zapovedi da straži. Stražite dakle; jer ne znate kad će doći gospodar od kuće, ili uveče ili u po noći, ili u petle, ili ujutru; Da ne dođe iznenada i da vas ne nađe, a vi spavate."

Crkvo, moramo se probuditi i shvatiti da smo usred bitke! Usred smo kritičnog vremena! A Bog je ostavio Crkvu sa autoritetom da radi Njegov posao i izvrši Njegovu volju! I polagaćemo račune za ono šta smo uradili i kako smo to uradili! Vreme je da se protresemo i probudimo! Da ne bi i mi bili zatečeni kako spavamo usred bitke!

Molili smo za probuđenje! Molili smo da Bog spasi naše voljene! Tražili smo više vremena da radimo! No izgleda da je jedino što smo uradili, da smo potrošili vreme koje nam je On dao kako bi mogli prespavati još jedan dan!

Kažemo kako priželjkujemo probuđenje! Kažemo kako želimo duše! No, shvatamo da ih nemamo! Ne radimo posao za koji nas je On pozvao!

U Pričama 13:4 stoji, "Željna je duša lenjivčeva, ali nema ništa".

Razlog zašto nemamo ništa nije u tome što nam nedostaje želje, već u tome što smo previše lenji da izađemo napolje i radimo! Želimo to, no ne toliko da izađemo i radimo za to, jer smo zarobljeni lenjim, labavim, dremljivim duhom lagodnosti i komfora!

Amos 6:1 kaže, "Teško bezbrižnima u Sionu!"

"Voljno" je vojni termin. Znači, vojniče odmori se - opusti se malo! To je pozicija nespremnosti za bitku!

No, u Pričama 13:4 kaže, "a duša vrednih ljudi obogatiće se!" Budemo li vredni, prijatelju, tek onda ćemo videti pravo oživljenje! Ne smemo zaspati u jeku bitke!

U Luki 9:32, čitamo kako su učenici spavali dok su bili na Gori Preobraženja. Gotovo da su prespavali moćno delo Božje! Malo je falilo da propuste Isusovu objavu Njegovog stvarnog identiteta! Ovi učenici su brzo zaspali, i tek kad su se probudili mogli su videti preobraženje!

Koliko puta smo mi bili pospani za ono što je Bog činio u našoj sredini, i poput Jakova na brdu Betelu, konačno se probudili iz naših snova o obećanju i moći, samo kako bismo rekli, "Bog ovde prebiva, a ja to nisam znao!"

Izgleda li vam Bog nevidljiv zato što je vaša vera neaktivna?

Na ivici smo moćnih Božjih dela na kraju vremena! Na ivici smo preokreta u Crkvi! I ne možemo sebi priuštiti da nas Bog pronađe kako spavamo usred bitke!

Prijatelju, živeti za Boga je bitka! Molitva je bitka! Post je bitka! Svedočenje i pridobijanje duša je bitka! A nonšalantno ponašanje i nizak moral vojnika usred vatrene bitke rezultira porazom, iako su mogli ostvariti pobedu!

Mi spavamo, a neprijatelj koristi prednost naše letargije!

Matej 13:25 - "A kad ljudi pospaše, dođe njegov neprijatelj i poseja kukolj po pšenici, pa otide!"

Veliki deo naših problema danas u crkvama je uzrokovan spavanjem njenih članova koji nisu bili svesni sadašnje opasnosti od neprijatelja!

Neprijatelj je posejao kukolj kako bi sprečio rast dobrog semena, i kako bi sprečio žeteoce u vreme žetve! Vrlo jednostavno: napadni izvor hrane i zaustavićeš delo Božje!

Zašto ljudi čine sve što mogu kako bi ometali Božji rad, deformišući sami sebe kao decu Božju? Nisu ništa više od kukolja! Oni su kukolj koji ometa rast, no također su i kukolj koji će jednog dana goreti!

A puno naših problema bi bilo rešeno i neprijatelj poražen da nismo spavali tokom bitke!

SPAVAŠ LI TI USRED BITKE?

Bitke pre nekoliko vekova su mnogo zavisile od pouzdanosti stražara. Stražar mora biti svestan da cela vojna jedinica zavisi od njegovog opreza i budnosti.

Zapamtimo:

* Pospani stražar je beskoristan u dan bitke!

* NEMOLJENJE - NEMAR - i nedostatak GORLJIVOSTI su sigurni znakovi spavajuće crkve!

* Ovaj duh LAODIKEJSKE MLAKOSTI ODGAJA (OBLIKUJE) SVETOVNU CRKVU!

* Ti i ja ne možemo sebi priuštiti da spavamo! Jer ovo je dan bitke!

* Šta će snaći našu Crkvu i naše domove ovisi o našoj budnosti i pažnji! Tvoje srce su ulazna vrata za neprijatelja koji može doći i razoriti svu pobedu i oživljenje koji mogu biti tvoji!

Dakle dopusti da te ponovo upitam: Spavaš li usred bitke?

Preveo: Ante Miliša.

^vrh

MOJ ŽIVOT - ŽIVA ŽRTVA

- Wesley L. Duewel

Žrtva je jedna od mera koje Bog neprestano koristi kada vrednuje naš život. Merite svoj život žrtvom, ali budite oprezni kako merite žrtvu drugih. Žrtva počinje u nevidljivom području srca, gde ne može videti niko drugi osim Boga. Istina, ona se pokazuje u mnogim vidovima našega života, ali je ona isto tako stvar koja se može najlakše pogrešno prosuditi. Najdublje žrtve često nisu u onim stvarima koje su vidljive ljudskom oku. Merite svoju vlastitu žrtvu, ali pustite Bogu da meri žrtvu drugih.

Pavle zahteva da život žrtve bude deo našeg duhovnog načina života. Njegova je slika žrtve verovatno glasnije govorila Jevrejima njegovog vremena nego što to govori nama danas. Svaki je Jevrejin prisustvovao prinošenju žrtve u hramu i znao je da to znači smrt za životinju koja je bila potpuno posvećena toj svrsi - da bude prineta kao žrtva.

A sada mi moramo prineti naša telesa (svakako, to uključuje čitavog našeg čoveka) kao živu žrtvu. I mi moramo biti potpuno predani Bogu, živeći samo za Njega, kao što je žrtvena životinja bila predana smrti. Razlika je u tome što mi dragovoljno prinosimo sami sebe, dok su se životinje prinosile u ime drugih.

"Molim vas stoga, braćo, milosti Božije radi, da svoja telesa prinesete na živu, svetu, bogougodnu žrtvu, da to bude vaša umna služba Bogu." (Rim. 12:1 EČ).

Pogledajte bogatstvo značenja ovoga stiha:

1. Vi ste dužnik Bogu za Njegovo milosrđe kojim vam je pribavio spasenje po cenu smrti Isusa Hrista, Njegova Sina. Vi ste dužnik za mnoštvo kasnijih milosrđa. U svetlu ovog ogromnog duga vidite da je potrebno da učinite potpuno predanje Bogu - predanje koje je žrtva, predanje bez obzira na cenu.

2. Vaše predanje mora biti dragovoljno. Dragovoljno se prinesite Bogu zbog svega onoga što je On po Hristu za vas učinio.

3. Vaše predanje mora biti motivisano ljubavlju radi Božjeg milosrđa. Ljubav se raduje u žrtvovanju ljubljenom.

4. Vaše predanje treba biti poput goruće žrtve, sveto i potpuno - potpuno posvećeno Bogu, potpuno predano bez obzira na cenu. Bogu ne dugujete ništa manje od svega vašega.

5. Vaše predanje života u dubljem smislu reči vaše je duhovno bogoštovlje. Reč "duhovno" može se prevesti i kao "razumno" a u sebi ima ponešto od oba značenja. Razum ne može umanjiti činjenicu da je Hrist dao sebe za vas. Bogoštovlje je ljubiti Boga toliko da učinite jedno takvo potpuno predanje vas samih i svega vašega.

6. Reč "prineti" ili "žrtvovati" na grčkom je u aoristu. Gramatički to znači da je to odlučan i trenutni čin sa trajnim rezultatom. To nije neko naše neodlučno posvećenje, već jedan čin koji ima namernu neopozivost i koji određuje naš duhovni način života od tada nadalje. Ne prinosite se neprestano, već živite u stavu neprestanog predanja, spremni učiniti ličnu žrtvu kad god vas Duh Sveti do toga dovede. To je pozitivno, dinamično predanje.

Taj stav potpunog žrtvenog predanja ima praktičnu primenu na mnogo načina. On može značiti vaše predanje u službu: žrtvovanje porodice, vremena ili novca. To je stav samoodricanja. To znači, uzeti svoj krst. Isus je rekao: "Ako ko hoće da ide za mnom, neka se odrekne samoga sebe i uzme svoj krst svaki dan, pa neka ide za mnom." (Lk. 9:23 EČ).

Samoodricanje je druga reč za žrtvu i deo je učeništva svakog hrišćanina. Učenik mora biti spreman slediti Učitelja što god ga to koštalo. Uzeti krst je u vreme Novoga zaveta značilo samo jedno; krst je bio sredstvo pogubljenja, a osoba koja je trebala biti pogubljena na njemu, morala ga je sama nositi. To nije bio neki romantičan simbol. Uzeti svoj krst značilo je da vas vode na pogubljenje.

Dakle, Isus je rekao: "Biti moj učenik znači biti voljan umreti za mene." Isto tako morate znati da se krst na vas ne stavlja. Sami ga morate dragovoljno uzeti. To se ne odnosi na bolest. Vi ne izabirete da budete bolesni. Niti se ne odnosi na nešto na što ste prisiljeni. Vi sami morate izabrati da ćete se pognuti, dragovoljno uzeti svoj krst i svakoga dana slediti Isusa - makar to za vas značilo veliku ličnu cenu pa čak i sam vaš život.

Danas većina hrišćana ima vrlo jeftino razumevanje šta to znači biti "Hristov učenik" tj. "Hrišćanin". Danas prosečan stil života jednog hrišćanina ne košta gotovo ništa. Isus želi sledbenike koji su voljni dragovoljno platiti cenu, koji su voljni trpeti za Njega ako je potrebno. To je sveto predanje kojim On želi da se okarakteriše vaš duhovan način života.

Merite svoj život svojom spremnošću da se za Isusa odričete sami sebe. Budite budni na povoljne prilike da poslušate Boga i proslavite ga, čak iako vas to skupo košta. Merite svoj život svojim dnevnim predanjem ljubavi, bez obzira na cenu. Merite svoju ljubav za Isusa svojom spremnošću da trpite za Njega ako vas Duh tako vodi, jer je Božjoj slavi to potrebno.

Merite svoj život brojnim prilikama kad namerno niste izabrali krst za koji ste osposobljeni da ga nosite za Isusa. Merite svoj život svojim stavom budnosti za povoljne prilike da se žrtvujete za Isusa.

Žrtva može, ali i ne mora uključivati novac i materijalne stvari. Vaše novčano predanje je važno za Hrista. On vodi brigu o vašem davanju. Kada je bio u Jerusalimu, gledao je ljude koji su davali prilog Bogu (Mk. 12:41). On je učio da se desetina mora davati, ali da mora biti u duhu žrtvovanja i sa životom pravednosti, (Mt. 23:23).

Merite svoj život samoodricanjem luksuznih stvari i udobnosti da bi ste mogli više dati za širenje Hristovog carstva. To je područje u kome morate biti vrlo pažljivi u svojim prosuđivanjima. Što je luksuz za mene, može biti potreba za vas gde vi živite ili radite. Što je luksuz za bogatu osobu, može biti nužna potreba za bolesnu ili slabu. Ono što je luksuz za roditelja, može biti potreba za dete. Nemojte pokušavati da merite samoodricanje drugih. Merite svoje vlastito.

Sledeći put kada zaželite da potrošite novac na svoju odeću ili na nešto u svom domu, tražite od Boga da vam pokaže ima li On možda drugačiji predlog za vas. U Bibliji je jednostavnost uvek u vezi sa pobožnošću. Mnoge stvari možda nisu grešne, ali mogu biti smetnja duhu žrtvovanja. Čistoća, urednost i jednostavnost snaže naše svedočanstvo za Boga. Postoji li nešto što se odnosi na vašu odeću, navike, zabavu, na vaš dom, o čemu bi vam Bog želeo nešto šapnuti? Ne budite previše sigurni dok ga ne upitate. Merite svoj život svojim žrtvenim načinom života...

Merite svoj život žrtvenim korišćenjem vremena. Ništa se tako uzalud ne troši kao vreme. Gde je vaše srce, može se izmeriti stvarima za koje nalazite vremena. Većina ljudi nalazi vreme za ono šta zapravo želi. Ako stvarno želite moliti, manje vremena trošite na ležerne razgovore ili propustite obrok i koristite to vreme za molitvu; ustanite ranije ili žrtvujte vreme od nečeg drugog.

Želite li stvarno proučavati Reč Božju, manje vremena čitajte novine ili izostavite nešto drugo. Jeste li voljni žrtvovati vreme i pročitati pet poglavlja dnevno da bi ste pročitati čitavu Bibliju od Knjige Postanja do Otkrivenja svake godine? Ono što uistinu rado činite, nećete smatrati žrtvom u pronalaženju vremena.

Meriti možete i mnoge druge oblike žrtve za Isusa. Možda je potrebno da žrtvujete prijateljstvo nekih ljudi da bi ste se pokorili pozivu Božjem. Žrtvovati možete zajedništvo sa vašom porodicom da negde daleko radite za Boga. Žrtvovati možete odmor da nekome svedočite ili da ranije ustanete i da molite za svoju crkvu. Žrtvovati možete i nečiju naklonost upozoravajući na greh.

Zauzimajući stav koji je ispravan u Božjim očima, žrtvovati možete i svoje prilike napredovanja. Žrtvovati možete i svoje vlastite planove da bi ste vršili volju Božju. Žrtvovati možete veliku platu ostajući verni pozivu Božjem. Žrtvovati možete vreme za odmor ili hobi da bi ste stavili Hrista i Njegovo carstvo na prvo mesto. Svaki izbor sa sobom nosi priliku za žrtvu, a izbor koji vi učinite, služiće kao mera za vaš život.

Merite svoj život time koliko se neprestano odričete sami sebe da bi ste ugodili Bogu. Merite svoj život time kako potpuno predajete svoju volju da činite volju Božju. Merite svoj život koliko radosno se odričete sebe kad činite žrtve. Je li žrtva karakteristika vašeg načina života? Je li vaše predanje volji Božjoj uobičajena stvar? Je li stavljanje Božjih interesa ispred vaših vlastitih i Božje volje umesto vaše vlastite neprestano vaš izbor, tako da je čitav vaš život živa žrtva Bogu? To je merilo vašega života koji je dragocen u očima Božjim.

Merite svoj život ne onim koliko ste dobili, već onim koliko ste dali. Merite svoj život prema tome koliko žrtvujete stavljajući carstvo Hristovo na prvo mesto (Mt. 6:3). Merite svoj život radošću kojom se odričete sami sebe za Isusa. Merite svoj život dragovoljnim žrtvama.

^vrh

PRAVA POBOŽNOST

- Charles G. Finney

"Ako dakle jedete, ako li pijete, ako li šta drugo činite, sve na slavu Božiju činite." (1. Kor. 10:31)

"I sve šta god činite rečju ili delom, sve činite u ime Gospoda Isusa Hrista hvaleći Boga i Oca kroza Nj... i sve šta god činite, od srca činite kao Gospodu, a ne kao ljudima." (Kol. 3:17,23)

"Jer ni jedan od nas ne živi sebi, i ni jedan ne umire sebi. Jer ako živimo, Gospodu živimo; a ako umiremo, Gospodu umiremo. Ako, dakle, živimo, ako umiremo, Gospodnji smo." (Rim. 14:7-8)

Ovi stihovi iz Svetog pisma otkrivaju nam pravu suštinu pobožnosti prema Bogu. U razmatranju ove teme želim da prikažem:

I. Šta nije pobožnost Bogu.

II. Šta jeste prava pobožnost Bogu.

III. Da je pobožnost, i ništa manje od pobožnosti, istinsko hrišćanstvo.

IV. Nekoliko učestalih grešaka koje se prave oko ove teme.

I. Šta nije pobožnost Bogu?

1. Pobožnost se ne sastoji od čitanja Biblije, niti od molitve, niti od prisustvovanja crkvenim sastancima. Sve ove radnje mogu sačinjavati određene aspekte pobožnosti, ali se one ne mogu smatrati za samu pobožnost Bogu.

2. Pobožnost se ne sastoji od privatnog ili javnog predanja naših života Bogu. Naše predanje se može posmatrati samo kao poseban čin - naš zavet ili obećanje na pobožnost, ali ne i kao sama pobožnost.

3. Pobožnost se ne sastoji od pojedinačnih dela ili "duhovnih vežbi" bilo koje vrste. Iako to mogu biti pobožna dela, odnosno, "dela pobožnosti", no ni dela ni vežbe u sebi ne sačinjavaju pobožnost.

II. Šta jeste prava pobožnost Bogu?

Pobožnost je ono stanje srca u kojem je sve - ceo naš život, postojanje i sve što posedujemo - neprekidna žrtva Bogu. Prava pobožnost mora biti najviša posvećenost volje, koja dominira nad svime; šta jesmo i sve šta imamo - na svo naše vreme, mesta, poslove koje radimo, misli, reči i osećanja.

Napraviću jednu kratku ilustraciju, u vezi s tim.

Svi mi imamo određene ideje o tome kakav bi trebalo da je jedan pastor (sveštenik). Najverovatnije veruješ kako pastor u propovedanju Evanđelja mora na umu imati samo jedan cilj - a to je služba Bogu u spasenju (i kasnije u posvećenju) grešnika. S obzirom da on ispoveda da je Božji sluga, smatraš da on mora proučavati, propovedati, i obavljati dužnosti sveštenika, ne za sebe, ne za svoju platu, ne zarad povećanja svoje popularnosti, već isključivo da bi proslavljao Boga. Dakle, ti ako ne vidiš kod njega te kvalitete ili karakteristike, onda zaključuješ da njegova služba ne može biti Bogu prihvatljiva, jer to onda nije njegova žrtva za Boga, njegova pobožnost Bogu - već pobožnost njemu samom.

Dakle, pobožnost kod pastora je stanje duha u kojem svoje pastorske dužnosti obavlja na slavu Bogu, i gde je njegov celi život neprekidna žrtva Bogu.

Opet, veruješ kako bi sveštenik trebalo da je predan Bogu i u svemu drugom kao što je u molitvi ili propovedanju. On ne samo da mora, već on je jednako predan Bogu kako dok stoji za oltarom, tako i kad i nije za oltarom. Ako je tokom sedmice bio uglavnom pod uticajem ovozemaljskih misli, onda će te iste misli zasigurno ovladati njegovo srce i u nedelju. Ako su mu želje tokom sedmice usmerene na zadovoljenje njegovih vlastitih interesa, nastojanja da promoviše samog sebe, budi siguran da će te iste želje biti u njemu i u nedelju.

Ako sve to vidiš, misliš kako je sveštenikova pobožnost ništa drugo do spoljašnja farsa - da on propoveda, moli, posećuje i obavlja svoje dužnosti uglavnom radi izdržavanja svoje porodice ili da bi bio čašćen i skrenuo pažnju na sebe. Da je on licemeran čovek i da bi trebalo da se kaje i obrati Bogu ili da radi nešto drugo.

Ako su tvoja razmišljanja po ovom pitanju slična, ona su nesumnjivo ispravna. Dakle, ti tu, gde nemaš ličnog interesa, formiraš ispravan sud i donosiš dobre odluke u vezi s karakterom i sudbinom takvog čoveka. Ali upamti, ni tvoja lična pobožnost Bogu ne sme biti ispod standarda, prema kom prosuđuješ drugog! Imaj na umu da nikakva posebna dela, gorljivost, kuljanje emocija, odluke za promene, ili obećanja neke buduće poslušnosti Bogu, ne čine pravu pobožnost.

Pobožnost je stanje volje, u kojem je naš um, naše srce "utopljeno" u Bogu kao predmetu njegove uzvišene ljubavi - u kojoj mi ne samo živimo i krećemo se u Bogu, već i za Boga. Drugim rečima, pobožnost je ono stanje srca, kada je sva pažnja preusmerena sa sebe i traženja sebe, ka Bogu - naše misli, namere, želje, privrženosti i emocije zavise i posvećene su Njemu .

III. Pobožnost, i ništa manje od pobožnosti, jeste istinsko hrišćanstvo

Pobožnost i istinska religija su identični.

1. Nemoguće je da ne budemo posvećeni predmetu naše uzvišene ljubavi. Ako Boga volimo uzvišenom ljubavlju, On će onda biti razlog našeg življenja. Ako neko voli Boga uzvišenom ljubavlju, biće svestan da živi za Boga, kao što je svestan da uopšte živi!

2. Sve manje od ovoga Bogu ne može biti prihvatljivo. Ako pobožnost nije navika, ili stanje srca, ako celo biće nije žrtva Bogu, onda On sigurno ima konkurenta u našim srcima. I On to neće trpeti. Pokušaj, da Ga udobrovolji izolovanim delima pobožnosti (kada to i nije navika ili stanje našeg srca) - je daleko odvratnije nego kad žena pokušava udobrovoljiti svoga muža sa povremenim osmehom, dok u isto vreme samo živi kako bi zadovoljila i pridobila nekog drugog muškarca.

3. Napuštanje tog stanja je otpadništvo srca. Kakvo god bilo spoljašnje ponašanje čoveka, onog trenutka kada napusti istinsku pobožnost Bogu - od uzvišene posvećenosti celog svog bića Bogu - on se, u svom srcu, odrekao hrišćanstva. On više nije u službi Gospodnjoj, već služi predmetu ka kom mu je srce okrenuto. A taj predmet, je postao i predmet njegove pobožnosti to je sada njegov bog.

V. Niz učestalih pogrešaka koje se prave oko ove teme

1. Mnogi misle da postoji stvarna razlika između onih "pobožnih" i onih drugih (svetskih) obaveza - kao da čovek može "obavljati neke svoje obaveze" a da to ne bude pobožnost Bogu. Obaveze pobožnosti, generalno govoreći, treba da su molitva i čitanje Svetog pisma, zajedno sa pevanjem i molitvom u zajedništvu Božjeg doma. Ljudi nedeljom sebe zamišljaju da su pobožni, dok tokom sedmice (osim kod onih nekoliko dela koje zovu "pobožnost") služe sami sebi i uzvišeno su posvećeni svojim vlastitim interesima.

Sve te ideje se pojavljuju kao rezultat potpunog nedostatka istinske pobožnosti, a pojedinci, koje takvi pogledi zabavljaju, još uvek ne razumeju šta je istinsko hrišćanstvo. Ništa nije "obaveza" ako se obavlja za Boga. Čovek koji je ispravno i u potpunosti pobožan, pobožan je u istoj meri svom dnevnom poslu kao što je i u nedelju. Dakle, on obavlja ovozemaljske poslove u istom duhu, kao i kad moli, čita svoju Bibliju, ili prisustvuje službi Božjoj u nedelju. Ako nije tako, onda on nije istinski pobožan.

2. No, zaista postoje ljudi koji stvarno žive za Boga i koji su očigledno u stanju pobožnosti srca, a koji izgleda ne shvataju da je Bogu svako delo koje je posvećeno Njemu prihvatljivo kao i molitva ili slavljenje. Ako ih nužne obaveze sprečavaju da provode dovoljno vremena u molitvi ili prisustvovanju sastancima, Sotona onda iskorištava njihovo neznanje i stavlja ih u ropstvo - zakona ili pravila. On ih pokušava ubediti u to kako zanemaruju svoje "propisane" obaveze prema Bogu baveći se drugim stvarima.

I sada bi ti, koji si odan Bogu, trebalo da razumeš da ako te njegovo proviđenje zatvori u kuću kako bi negovao bolesne, ili ako te spreči da se pridržavaš svojih uobičajenih sati lične molitve, ti nećeš pasti u ropstvo ili osudu zbog toga - ako si svestan da i ove druge obaveze obavljaš za Gospoda - kao Isusu samom.

3. Drugi misle da pobožnost može biti iskrena, ali da ona obuhvata samo neke određene obaveze. Na primer, čovek može iskreno moliti i sa pravim motivima, a da još uvek bude svetovan i sebičan. Čak i malo iskrenog razmišljanja o ovome, lako će nas uveriti da ovo jednostavno nije nemoguće. Međutim, nema iskrenije pobožnosti Bogu do u poništenju svoje vlastite sebičnosti. Pobožnost i sebičnost su u večnoj suprotnosti, ili imaš jedno ili imaš drugo.

4. Mnogi brkaju religiju emocija sa religijom volje. Možeš to videti u njihovim životima - plaču i izgledaju kao da su se smekšali i slomili. Obećaju da će se promeniti i posvetiti se potpuno Bogu. No, pokušaš li s njima imati posla, već sutradan, videćeš kako su izuzetno sebični - i uopšte nisu posvećeni Bogu, već i u svojim vlastitim interesima - ono što su juče rekli, već sutra ne važi. Oni su spremni iskoristiti bilo koga, čak i svoju braću u Hristu za svoju ličnu korist. Tako da je više nego očigledno da je njihovo omekšanje i lomljenje nije bilo ništa više od izliva emocija - a ne početak voljnog predanja i posvećenosti Bogu.

Par korisnih napomena

1. Pravi duh pobožnosti pretvoriće sve dugotranje brige i sve opterećujuće muke u duboko i konstantno zajedništvo s Bogom. Što su naše svakodnevne obaveze veće i neodložnije - ako ih obavljamo kao za Boga - to će naše zajedništvo s Bogom biti stalno. Jer šta god se uradi u duhu pobožnosti predstavlja zajedništvo s Bogom.

2. Oni koji ne održavaju zajedništva s Bogom u svojim dnevnim poslovima nisu hrišćani. Ako ne održavaš svesno zajedništva s Bogom u svom uobičajenom poslu, to je zato što svoj posao ne radiš u duhu pobožnosti i to je onda greh, jer "a šta god nije po veri greh je." (Rim. 14:23)

3. Oni koji ne mogu obavljati najobičniji posao u životu, jer misle da će ih to odvojiti od Boga, sigurno nisu u stanju pobožnosti.

4. Sva religijska nastojanja koja se ne čine u duhu pobožnosti jesu nezakonita pred Bogom. Ako osećaš nedoslednost u obavljanju određenog posla kao čina pobožnosti, to je onda nezakonit posao - a ti sam sebi sudija.

5. Ako nešto samo po sebi nije ni ispravno ni pogrešno, ono može postati ili ispravno ili pogrešno, zavisno od toga da li se to obavlja u duhu pobožnosti. Dakle...

6. Sebičan čovek će osuditi Božjeg čoveka, jer radi nešto što bi se smatralo grešnim da je on to radio, zato što su motivi njegovog srca u celosti pogrešni, jer sebičan čovek pretpostavlja da su motivi ove druge osobe, takođe, pogrešni.

S druge strane, pobožna osoba može pokloniti poverenje sebičnoj osobi kad nije vreme za to, uzimajući zdravo za gotovo frazu "ako je delo ispravno i motiv je ispravan".

7. Jedino stanje prave pobožnosti pruža duševni mir. Nijedno drugo stanje duha nije prihvatljivo. Ni u jednom drugom stanju snage duha se neće uskladiti. U bilo kom drugom stanju osim onog posvećenosti Bogu, postojaće unutrašnja pobuna i sukob unutar samog duha. Savest ukorava srce zbog sebičnosti. Otuda dakle, "Nema mira bezbožnicima, veli Gospod." (Isa. 48:22)

8. Onaj "ko se Tebe drži, čuvaš ga jednako u miru, jer se u Tebe uzda", (Isa. 26:3) i u stanju je neprekidne pobožnosti. Nemoguće je da ta osoba nema mir, jer prava pobožnost podrazumeva i uključuje mir.

I sada dragi brate ili sestro, imaš li duh pobožnosti? Nemoj mi odgovoriti, "Nadam se", jer te ništa osim tvoje svesne savesti ne bi smelo zadovoljiti. Ako si posvećen Bogu, ti to onda i znaš, a ako nisi svestan svoje posvećenosti Bogu, to je zato što ti nisi ispravno pobožan.

"Ne varajte se: Bog se ne da ružiti; jer šta čovek poseje ono će i požnjeti. Jer koji seje u telo svoje, od tela će požnjeti pogibao; a koji seje u duh, od duha će požnjeti život večni." (Gal. 6:7-8)

Čarls Fini (1792 - 1875) prvi put je objavio ovaj članak u časopisu "Oberlin Evangelist " 1839-e godine pod naslovom "Pobožnost". Članak je bez promena bio ponovo štampan u knjizi "Obećanje duha", takođe, autora Čarlsa Finija. Ovo je parafrazirana verzija tog teksta. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

BOGOSLUŽENJE U PRVOJ CRKVI

- L. Gardner

Sloboda u bogosluženju ne sme postati sloboda od bogosluženja. Niko nije ni dobar ni moralan ko ne štuje Boga. Mojsije upozorava Izraelce da mogu upasti u opasnost da zbog obilja blagoslova zaborave na Boga (5. Moj. 8) Greh neznabožaca je bilo zapostavljanje štovanja Boga: "I kao što ne marahu da poznadu Boga, zato ih Bog predade u pokvaren um da čine šta ne valja..." (Rim. 1,28 RDK)

Da li je štovanje Boga uvek dobro ili ispravno? Kako mogu znati da zaista štujem Boga? Šta je bogosluženje?

Prisustvovati nekom bogosluženju još ne znači da služim Bogu, da ga zaista i štujem. Mnogi ceo život učestvuju u bogosluženju a da nikad nisu shvatili njegovu pravu suštinu. Mnogi sastanci u crkvi su opterećeni jednoličnošću, prazninom i dosadom. Istinsko bogosluženje odiše svežinom i životom. Nama je danas više nego potrebno da uskladimo naša sadašnja bogosluženja sa bogosluženjem koje je vršeno u Prvoj hrišćanskoj crkvi - da se vratimo njegovoj prvoj ideji.

Mesto bogosluženja

Posle Hristovog vaznesenja učenici su bili u hramu (Lk. 24,53). Hrišćanska se crkva počela okupljati u jednom od tremova hrama u Jerusalimu (Dela 2,46). Takođe, apostoli su počeli naučavati i u hramu (Dela 4,1; 5,25). Pavle ne krije da za Dan Pedesetnice želi da ode u hram (Dela 20,16), da učestvuje u obredu očišćenja (Dela 21,26).

lako su Prvi hrišćani štovali Boga i u hramu, hram nije bio jedino mesto njihovog okupljanja, niti su zavisili od hrama. Mučenik Stefan objašnjava da "najviši ne živi u rukotvorenim crkvama", i to je stav Prve hrišćanske crkve (Dela 7,48). Isto, potvrđuje Pavle i Atinjanima: "Bog koji je stvorio svet i sve što je u njemu, On budući Gospodar neba i zemlje, ne živi u rukotvorenim crkvama..." (Dela 17,24). Crkva u celini, kao i svaki pojedini vernik su hram Božji (1. Kor. 3,16; 6,19).

U vreme Prve hrišćanske crkve i jevrejske sinagoge su se koristile kao mesta hrišćanskih bogosluženja: Stefan propoveda u sinagogi (Dela 6,8-10). To radi i Pavle (Dela 13,5) i Apolos (Dela 18,26). Mnogi su se Pavlovi slušaoci obratili u sinagogi. Zbog toga hrišćansko propovedanje u sinagogama nije uvek bilo rado prihvaćeno. Dalje, treba imati u vidu da je jevrejsko bogosluženje u sinagogama uticalo na razvoj liturgije tradicionalnog hrišćanskog bogosluženja.

Jerusalimska se crkva okupljala u hramu i po kućama (Dela 4,23; 12,12; 2,46-47). Ovo saznajemo iz Poslanice Rimljanima 16,5; 1. Korinćanima 16,19; Kološanima 4,15 i Filimonu 2. U Pavlovo vreme nije bilo crkvenih građevina, to svakako ne znači da je gradnja crkvi bila zabranjena, već pre nije bila uopšte potrebna.

Dan za bogosluženje

Jerusalimska se crkva svakodnevno sastajala na bogosluženje (Dela 2,46-47). Prema Delima 20,7 Crkva se u Troji sastajala svakog prvog dana u sedmici. F. F. Brus tvrdi da je ovo prvi nesumnjivi dokaz prakse koju i sada ima hrišćanska crkva sastajući se na bogosluženje nedeljom.

Sastajanje "Prvog dana u nedelji" se spominje i u 1. Poslanici Korinćanima 16,1 i u ranoj hrišćanskoj književnosti, Didahe i u Varnavinoj poslanici spominju se bogosluženja u prvi dan nedelje. Justin Mučenik, polovinom drugog veka spominje prvi dan u nedelji kao uobičajeni dan kad se hrišćanska crkva sastajala na bogosluženje, jer je to bio dan kad je Gospod uskrsnuo. Dalje, apostol Pavle upozorava na opasnost zakonskog praznovanja određenog dana: "Da vas dakle niko ne osuđuje za jelo ili za piće, ili za kakav praznik, ili za mladine, ili za subote. Koje je sve bilo sen od onog što htede da dođe, i telo je Hristovo." (Kol. 2,16-17 RDK)

Razlozi za bogosluženje

Osnova bogosluženja je proslavljanje i štovanje Boga: "Ako dakle jedete, ako li pijete, ako li šta drugo činite, sve na slavu Božiju činite!" (1. Kor. 10,31 RDK)

Postoji više razloga za bogosluženje datih u novozavetnim opisima. Luka kaže da su se hrišćani sastajali da lome hleb (Dela 20,7). Lomljenje hleba, kasnije Gospodnja večera, imala je značajno mesto u ranom hrišćanskom bogosluženju, ali ono nije bilo jedini razlog za okupljanje. Gospodnja se večera ne sme prenaglašavati na štetu ostalih vidova bogosluženja.

Proročko naučavanje u apostolskoj je crkvi služilo za izgradnju, podsticanje i upravljanje (1. Kor. 14,3; 14,5.12.26.31). Pavle prekorava one koji sebično koriste bogosluženje da naglase svoje ja - sebe. Prigovara hrišćanima u Korintu što su stvorili zabunu oko Gospodnje večere.

Pisac Poslanice Jevrejima poziva na vernost i daje još jedan razlog za okupljanje na bogosluženja: "... i pazimo na to da jedan drugoga podstičemo na ljubav i dobra dela, da ne ostavljamo svoje skupštine, kao što neki imaju običaj, nego da bodrimo jedan drugoga utoliko pre ukoliko vidite da se približava sudni dan." (Jev. 10,24-25 EČ).

Redosled u bogosluženju

Nema određenog reda bogosluženja u Novom zavetu. Opis iz Dela 2,42 ne može poslužiti kao obrazac za bogosluženje. Ne može se sa sigurnošću tvrditi ni o "programu", liturgiji, ni o tačnom redosledu. Jesu li se prvo molili, pa pevali i čitali Sveta pisma ili obratno, ovo nije moguće tvrditi sa sigurnošću. Bog nam je dao vrednosti bogosluženja i ostavio slobodu da sami odredimo redosled. I iz Pavlovog opisa bogosluženja u crkvi u Korintu može se zaključiti da je i tamo postojala sloboda u oblikovanju bogosluženja. U svakoj crkvi treba poštovati dobru tradiciju. Previše novosti zamara, ali zamara i previše starog, istog i naviknutog sadržaja. U oblikovanju treba da odluči razboritost i duhovna mudrost, a Biblijska mesta koja upućuju na to su sledeća:

1. Neka sve bude tako da bude na izgradnju. (1. Kor. 14,26)

2. Da sve bude pristojno i uredno. (1. Kor. 14,40)

3. Sve što se čini, neka bude u ljubavi učinjeno. (1. Kor. 16,40)

4. Šta god želite reći i učiniti, neka sve bude u ime Gospoda Isusa, da se po Njemu zahvaljuje Bogu, Ocu!" (Kol. 2,17)

Pavle je osudio najezdu neznabožačkih običaja i nered u crkvi za vreme bogosluženja (1. Kor. 10,14-21; 11,27-34; 14,140; 2. Tim. 4,1-7). Krive nauke, raskalašno ponašanje, neskromno odevanje, sumnjiva tumačenja Pisma ili njegovih poslanica, glupe primedbe i ludorije nemaju mesta u bogosluženju.

Sadržaj bogosluženja

Bogosluženje Prve hrišćanske crkve imalo je nekoliko sastavnih delova.

a. Čitanje Svetih pisama. Na bogosluženju su se čitala i proučavala Sveta pisma Staroga zaveta. Piše za Jevreje u Vereji: "Ovi pak behu plemenitiji od onih što žive u Solunu; oni primiše reč sa svim srcem, i svaki dan istraživahu po pismu je li to tako". (Dela 17,11) Na bogosluženjima su se čitale i apostolske poslanice: "I kad se ova poslanica pročita kod vas, učinite da se pročita i u laodikijskoj crkvi, i onu što je pisana u Laodikiju da i vi pročitate" (Kol. 4,16). Slično, ili mnogo snažnije u 1. Sol. 5,27: "Zaklinjem vas Gospodom da pročitate ovu poslanicu pred svom braćom svetom". I uputstvo Timotiju kaže isto: "Dokle dođem pazi na čitanje, utešavanje i učenje!" (1. Tim. 4,13). Odavde izvlačimo zaključak: Treba više čitati sveta pisma u crkvi pred celom zajednicom. U čitanju mogu učestvovati mnogi članovi i za većinu od njih to će biti jedino čitanje tokom te sedmice.

b. Propovedanje i naučavanje. U Novom je zavetu mnogo više propovedanja da se pridobiju za Hrista neobraćeni, nego naučavanja i obrazovanja obraćenih. Ipak, nema sumnje da je u Prvoj hrišćanskoj crkvi naučavanje imalo značajno mesto. Pavle upozorava Timotija na dužnost naučavanja: "Dokle dođem pazi na... učenje" (1. Tim. 4,13). Slično i u 2. Tim. 3, 15-17 i 4.14. Objašnjavanje i primena pročitane Božje reći bio je jedan od ključnih vidova bogosluženja u Prvoj hrišćanskoj crkvi. Trebalo je da hrišćani budu obavešteni o osnovnim biblijskim istinama i da budu postojani u njima. Kaže u Jevrejima 3,13: "Nego se utešavajte svaki dan, dokle se danas govori, da koji od vas ne odrveni od prevare grehovne." Pavle šalje Timotija u Solun sa naročitim zadatkom: "I poslasmo Timotija, brata svog i slugu Božijeg, i pomagača svog u jevanđelju Hristovom, da vas utvrdi i uteši u veri vašoj." (1. Sol. 3,2) Sličan zadatak ima i Tit u Titu 2,15. Ljude čvrste u veri treba poučiti i omogućiti im da oni poučavaju druge: "I šta si čuo od mene pred mnogim svedocima, ono predaj vernim ljudima, koji će biti vredni i druge naučiti." (2. Tim. 2,2) Dakle, u naučavanju učestvuje više ljudi, ali oni pre toga moraju biti poučeni. Bili su to početci "teološkog obrazovanja" ljudi koji će služiti u crkvi i naučavati. U ovome treba slediti Apostolsku crkvu.

c. Molitve. U Delima se često pominju molitve u Prvoj hrišćanskoj crkvi (Dela 2,42; 4,23; 12,12). Iz tih se molitvi zaključuje da se Crkva zahvaljivala, veličala Boga, molila se, zauzimala za nekoga, blagosiljala. Posebno se to susreće u Pavlovim poslanicama u kojima on veliča Boga za hrišćane i njihove vrednosti i moli za još veći napredak (Fil. 4,6; Ef. 1,15-23; 3,14-21; 2. Kor. 13,14). Posle svake molitve zajednica bi glasno izgovarala: "Amin" (1. Kor. 14,16), tj. slagala bi se sa izrečenim.

d. Večera Gospodnja. Isus je ustanovio Večeru Gospodnju (euharistiju) poslednje večeri koju je proveo sa svojim učenicima. Matejev izveštaj kaže: "I kad jeđahu, uze Isus hleb i blagoslovivši prelomi ga, i davaše učenicima, i reče: Uzmite, jedite; ovo je telo moje. I uze čašu i davši hvalu dade im govoreći: Pijte iz nje svi; Jer je ovo krv moja novog zaveta koja će se proliti za mnoge radi otpuštenja greha" (Mt. 26:26-28 RDK). I Marko i Luka izveštavaju na sličan način dodajući Isusov nalog da se to radi sve dok on ne dođe (Mk. 16,22; Lk. 12,19). Večera Gospodnja se još zove "Lomljenje hleba", "Zajednica", "Čaša blagoslova", "Gospodnja večera". Na temelju Dela 2,42; 20,7; 1. Kor. 10, 16-22; 11.23-32, Večera Gospodnja je imala značajno mesto u bogosluženju Prve hrišćanske crkve. I Biblijski izveštaji i izveštaji iz pisanja crkvenih otaca potvrđuju činjenicu da su Večeru Gospodnju imali barem jednom u sedmici.

Učestvovanje u Večeri Gospodnjoj  je sećanje na Hristovu smrt i uskrsnuće, učestvovanje u Hristovom telu i krvi, osvežavanje zajedništva sa Bogom i zajedništva braće i sestara.

e. Pevanje. Isus i njegovi učenici pevali su na Poslednjoj večeri pre odlaska u Getsimanski vrt (Mt. 26,30). Novozavetni pisci ne govore mnogo o pevanju na bogosluženjima, ali se svejedno da nazreti da se na bogosluženjima mnogo pevalo. Pevalo se i zajedno, i privatno. Na primer, govori se o Pavlu i Sili da su pevali u zatvoru u Filipi (Dela 16,25).

Pavle upućuje hrišćane da pevaju "duhom" i "umom" (1. Kor. 14,15). To znači da pevanje nije ponavljanje reči ili slogova u nedogled, niti se tiče nekog strogog reda, nego hrišćani pevaju pribrano i svesno, na podsticaj Duha Svetoga. Pesma je uključivala razum i osećanja pevača. To se posebno da zaključiti iz Efescima 5,18-19: "I ne opijajte se vinom u kome je kurvarstvo, nego se još ispunjavajte duhom, govoreći među sobom u psalmima i pojanju i pesmama duhovnim, pevajući i pripevajući u srcima svojim Gospodu!" Slično i u Kološanima 3,16: "... učeći i savetujući sami sebe sa psalmima i pojanjem i pesmama duhovnim, u blagodati pevajući u srcima svojim Gospodu." Neki i u Filipljanima 2,6-11 i 1. Tim. 3,16 vide prve hrišćanske pesme, što nam govori i o sadržini pevanja. I u Otkrivenju neki su odeljci kao pesme, pa se o sadržini hrišćanskih pesama saznaje još više. Ta mesta su: 5,9.10.12.13.17; 11,17; 18,2-10; 19,1-2 6-8.

f. Dobrovoljni prilozi. Na bogosluženjima su se prikupljali doprinosi u korist osiromašenih i unesrećenih i za druge potrebe (Dela 4,32-37; 11,27-30; Rim. 15,26; 1. Kor. 16,1; 2. Kor. 9,6.7. 10-13). Pavle naglašava zapovest: "Tako je i Gospod naredio propovednicima evanđelja da od evanđelja žive" (1. Kor. 9,14 EČ). Prema Filipljanima 4,10 i18, neke su crkve svojim novčanim doprinosima podupirali one koji su javljali Radosnu vest. U svakom slučaju, davanje novčanih doprinosa u okviru bogosluženja bila je i jeste stvar ljubavi prema Božjem delu i vid učešća u bogosluženju.

Zaključak

Navedeni vidovi bogosluženja nisu postavljeni kao neki zakon, ali se prihvataju kao valjan i oproban vid bogosluženja. Kada hrišćani učestvuju u njemu pokrenuti ljubavlju prema Hristu i prema braći i sestrama, na pravom su putu da budu i ostanu Hristova crkva. Učestvovanje na bogosluženjima u vremenskim razmacima za koje se zajednica dogovori i u oblicima za koje se odluči, postaju način života članova te zajednice.

Svi ljudi treba da štuju Boga i da mu služe. To je njihova odgovornost prema Bogu. Hrišćani se na početku svog života odlučuju i obavezuju da će živeti u potčinjenosti svom Gospodu, što uključuje i redovito učestvovanje u bogosluženjima. Ovo učešće se ne uzima kao dužnost, obaveza potčinjenih, nego kao prednost spašenih. Kad štujemo Boga i služimo mu "u duhu i istini" slobodno izražavamo svoju ljubav, pouzdanje i štovanje Bogu Ocu i Isusu Hristu, svom Gospodu. Kad pojedinac raste i sazreva u Hristu, rašće i sazrevaće i njegov odnos prema bogoštovlju. Istinsko bogoštovlje će hraniti i produbljivati njegovu ljubav prema Bogu.

"Onome što sedi na prestolu, i Jagnjetu blagoslov i čast i slava i država va vek veka." (Otk. 5,13 RDK)

Prema: Iskre 1/87.

^vrh

NOVOZAVETNI ĐAKON

- Aleksandar Strauč

1. poglavlje

PRIORITETI PASTIRA: Reč i molitva

"A u te dane, kada je učenika sve više bivalo Jelinisti [Grci] podigoše viku na Jevreje domoroce, zato što su njihove udovice bile zapostavljene prilikom svakodnevnog deljenja pomoći. Tada Dvanaestorica sazvaše sve učenike i rekoše: ne priliči da mi zapostavimo reč Bož.u i da služimo oko trpeza. Stoga gledajte, braćo, da nađete sedam osvedočenih ljudi iz svoje sredine, pune Duha i mudrosti, kojima ćemo poveriti ovu dužnost; mi ćemo se i dalje posvetiti molitvi i propovedničkoj službi. I svide se ova reč svemu narodu, pa izabraše Stefana, čoveka puna vere i Duha Svetoga, zatim Filipa, Prohora, Nikanora, Timona, Parmena i Nikolu proselita iz Antioh.e. Njih postaviše pred apostole, koji se pomoliše Bogu i položiše ruke na njih." (Dela 6,1-6)

U pogledu crkvenih vođa, Dela apostolska 6. poglavlje su jedan od najznačajnijih odeljaka u Novom zavetu i treba da se svrstaju paralelno s Pavlovom porukom Efeskim starešinama (Dela 20,17-38) u pogledu značaja crkvenih vođa. Crkveni pastiri treba da pročitaju Dela 6 svakih šest meseci, jer su puna istine i snažna su pouka o crkvenim vođama i duhovnim prioritetima. Tu se naglašava da centralno mesto zauzima Reč Božija i staranje za siromašne. Ovo poglavlje sadrži razlog sukoba i rešenje problema, karakter vođa, finansije, molitve, evangelizaciju, ljubav, poniznost i zajedništvo. Ovaj odeljak se takođe direktno odnosi na đakone.

U cilju razumevanja uloge novozavetnih đakona, moramo na prvom mestu da razumemo ulogu pastira u crkvi. U oba slučaja gde se reč đakon pojavljuje, ona se pojavljuje u tesnoj vezi s pastirima crkve (vidi Filipljanima 1,1; 1. Timoteju 3,8-13). U Delima 6, gde se zapravo ne pojavljuje reč đakon, objašnjena nam je služba đakona i razlog zbog kojeg je uspostavljena. Ova služba je uspostavljena iz dva razloga: da oslobodi pastire kako bi svoje vreme i pažnju mogli prevashodno da posvete Reči i molitvi, i da zvanično obezbede određenu pomoć za potrebe vernika koji se nalaze u potrebi.

Sami apostoli su se snažno zalagali da se pastiri oslobode mnogih dužnosti vezanih za svakodnevne potrebe zajednice (Dela 6,2.4). U Delima 6,2 apostoli kažu: "Ne priliči da mi zapostavimo reč Božiju i da služimo oko trpeza". Zatim u Delima 6,4 oni nastavljaju: "Mi ćemo se i dalje posvetiti molitvi i propovedničkoj službi".

Pogledajmo pažljivo ove važne odeljke Pisma koji se odnose na temu našeg proučavanja. U ovom poglavlju, videćemo koji su prioriteti pastira kako bismo razumeli ulogu novozavetnih đakona.

U sledećem poglavlju, proučićemo zadatak koji je dat Sedmorici čiji je izbor označio početak đakonske službe. Ovo poglavlje završićemo odbranom Dela 6 kao početkom đakonske službe u Novom zavetu.

SUKOB OKO SIROMAŠNIH

"A u te dane, kada je učenika sve više bivalo Jelinisti [Grci] podigoše viku na Jevreje domoroce, zato što su njihove udovice bile zapostavljene prilikom svakodnevnog deljenja pomoći." (Dela 6,1)

Apostoli su uspostavili prvo zvanično telo koje je vodilo hrišćansku zajednicu. Dvanaestorica, kako ih evanđelista Luka naziva, bili su crkveno telo koje je nadgledalo i vodilo Crkvu.

Oni su bili odgovorni ne samo za poučavanje i nadgledanje pastirske službe u zajednicama, već i za prikupljanje i raspodelu crkvene pomoći (Dela 4,325,11). Ova odgovornost im je ubrzo postala teško breme.

Crkva u Jerusalimu je brzo rasla. Naravno, ovaj rast je bio dobar. Duh Božiji je moćno delovao u Jerusalimu i mnogi ljudi su prešli u hrišćanstvo. Crkva nije rasla samo brojčano već i u socijalnim potrebama. Veliki broj jelinističkih Jevreja je počeo da se pridružuje sledbenicima Isusa iz Nazareta. Jelinistički Jevreji su bili Jevreji čiji je maternji jezik bio grčki, i koji su se preselili u Jerusalim iz drugih zemalja. Oni su često nailazili na kulturološke i ideološke barijere kod palestinskih Jevreja koji su govorili aramejskim jezikom. Zbog ovih razlika, jelinistički Jevreji su prirodno oformili odvojenu socijalnu grupu. Ovo je kod konzervativnih "Jevreja starosedelaca", onih koji su od rođenja govorili aramejskim stvorilo određeno podozrenje.

Uprkos širokogrudom hrišćanskom stavu prema pomaganju onih koji su u potrebi, pojavio se problem između ove dve grupe vernika - Jelinista i Jevreja "starosedelaca". Kada se delila pomoć, jelinističke udovice su bile stavljene u zapećak. Jevrejski hrišćani, koji su bili dominantnija grupa, kontrolisali su podelu pomoći tako da su se jelinistički vernici bunili protiv njih.

Ovde je prvi test bratske ljubavi u zajednici. Mogu li hrišćani da prevaziđu svoje kulturološke i ostale razlike? Da li hrišćanska ljubav može da nadvlada vekovne kulturološke i socijalne predrasude, ili će ponos i strah prouzrokovati podvojenost, kao što se obično dešava? Da li će Božiji Sveti Duh biti nadvladan njihovim sukobom? Kakvo će biti njihovo hrišćansko svedočanstvo? Nešto se moralo učiniti da ne bi došlo do podele crkve.

APOSTOLI PREDUZIMAJU AKCIJU

"Tada Dvanaestorica sazvaše sve učenike i rekoše: ne priliči da mi zapostavimo reč Božiju i da služimo oko trpeza. Stoga gledajte, braćo, da nađete sedam osvedočenih ljudi iz svoje sredine, pune Duha i mudrosti, kojima ćemo poveriti ovu dužnost; mi ćemo se i dalje posvetiti molitvi i propovedničkoj službi." (Dela 6,2-4)

Dobar vođa mora uvek da pokaže sposobnost da se znalački suprotstavi problematičnim pitanjima i bude autoritativan. U stvari, problemi koji dovode do sukoba su najveći deo odgovornosti koji imaju vođe. Zaplašene vođe, koji odbijaju da se suprotstave nastalim problemima, su u prošlosti demoralisali mnoge crkve i organizacije. Bežanje od problema samo stvara još veće probleme. U ovoj situaciji, u kojoj se našla crkva u Jerusalimu, apostoli su upotrebili svoj autoritet i znanje. Njihovo delovanje je sprečilo potencijalne nevolje i stvorilo bolje okruženje za delovanje.

Okupivši zajednicu, apostoli su prvo izrazili svoje nezadovoljstvo situacijom. Oni počinju rečima: "Ne priliči da mi zapostavimo reč Božiju i da služimo oko trpeza." Ovo ne znači da apostoli nisu želeli da vode brigu o udovicama, niti da su želeli da kažu kako su oni isuviše važni da bi se time bavili. Ne, to zaista nije bila njihova namera! Gospod Isus ih je naučio da budu puni milosrđa i da imaju razumevanje. Tokom tri godine, svakodnevno su posmatrali Isusov život i gledali kako pokazuje Svoje razumevanje za one koji su bili u potrebi. Od prvog dana nakon Duhova (Pentekosta), apostoli su radosno opsluživali siromašne i bolesne (Dela 4,34-37; 5,16). Ali, briga o siromasima i bolesnima nije bio primarni zadatak koji im je Bog dao. Naprotiv, briga o ljudima u potrebi je mogla da ih udalji od njihove primarne dužnosti - od propovedanja Hristovog krsta.

Apostoli nisu imali nikakve sumnje u vezi njihovog poziva. Oni to naglašavaju rečima: "Ne priliči da mi zapostavimo reč Božiju".

Apostoli po ovom pitanju imaju jak osećaj odgovornosti. Oni znaju da nije pravo da zapostave propovedanje Reči kako bi služili udovice. Iako je briga za udovice važna, apostoli su znali da ne smeju da dozvole da ih ova služba odvoji od propovedanja i poučavanja Reči živoga Boga. To bi bilo pogrešno.

Mi svi znamo da nam je za život potrebna hrana. To je razlog zašto trošimo toliko snage kako bismo obezbedili hranu za sebe. Ipak, najveći broj ljudi nije svestan da im je neophodna i Reč Božija ukoliko žele da žive. U Starom zavetu, Mojsije je poručio Izraelu: "I mučio te je [Bog], i glađu te morio; ali te je opet hranio manom, za koju ti nisu znali ni oci tvoji, da bi ti pokazao da čovek ne živi o samom hlebu nego o svemu što izlazi iz usta Gospodnjih" (5. Mojsijeva 8,3). Naš Gospod je rekao: "Stičite ne propadljivo jelo, nego jelo koje ostaje za večni život, koje će vam Sin čovečiji dati; jer je njega potvrdio Bog Otac" (Jovan 6,27).

Istina je da ljudi ne mogu da žive bez Božije reči. Oni ne mogu da iskuse život kakav je Bog želeo za njih sve dok ne počnu da veruju u spasonosnu poruku Isusa Hrista. Izgubljenoj Adamovoj deci ništa ne može da bude važnije od Božije spasonosne poruke. Zbog toga je imperativ da pastiri Božjeg stada ne zapostavljaju Reč.

Štaviše, lokalna crkva ne može da sazri ili da se zaštiti od dušmana - lažnih učitelja - bez Njegove Reči, hleba Božijeg. Stoga bi za apostole bio neopisiv gubitak ako bi zapostavili propovedanje Božije Reči. Zapostavljanje propovedanja Reči Božije dovelo bi do uništenja crkve u Jerusalimu i svet ne bi mogao da čuje najznačajniju poruku koja im je bila namenjena.

Potreba da poučavaju Reč Božiju odnosi se na pastire svih vremena. Džon Oven (John Owen 1616-1683), vodeći puritanski komentator, prepoznao je značaj ovih principa: "Ista ta briga je još uvek zapovest za pastire i starešine crkava, sve dok njihova služba pomoći ne dođe u sukob s principima rada i dužnosti; zato oni koji to ispravno shvataju mogu da uštede svoje vreme i snagu (kurziv dodat) .

Pastiri crkava koje su otkupljene Hristovom krvlju moraju da budu sigurni, da kao i apostoli, s istim uverenjem kažu: "Ne priliči da mi zapostavimo reč Božiju i da služimo oko trpeza".

USREDSREĐIVANJE NA PRAVE PRIORITETE

Posle njihovog izrazitog naglašavanja da nije pravo da zapostave poučavanje Reči Božije, apostoli su čitavoj crkvi naglasili šta je pretežno: "Mi ćemo se i dalje posvetiti molitvi i propovedničkoj službi" (Dela 6,4). Ričard Longeneker (Richard N. Longenecker) u Ekspozitorskom biblijskom komentaru (The Expositor’s Bible Commentary), kaže da reč "posvetiti" podrazumeva "postojan i svrsishodan, ispravan i pouzdan pravac akcije." Apostoli su bili na pravom putu: oni su postojano i svrsishodno predali sebe molitvi i propovedanju Reči.

Osvedočen sam da su Dela 6,4 jedan od najvažnijih stihova Novoga zaveta namenjenih crkvenim pastirima, tu se iskazuju osnovni prioriteti za sve crkvene pastire: molitva i propovedanje Reči. Crkvenim pastirima je veoma lako da skrenu na sporedan kolosek.

Previše stvari im oduzima vreme i snagu; uvek ima puno ljudi kojima je potreban savet, crkveni programi zahtevaju administraciju, treba prisustvovati sastancima… Zato pastiri nemaju puno vremena za molitvu, proučavanje Svetoga pisma i poučavanje Reči Božije. Jedan pastir neke male crkve mi je rekao da od ponedeljka do četvrtka obavlja administrativne dužnosti, što mu ostavlja samo petak i deo subote za pripremu poruke iz Reči Božije. Moj odgovor je bio da sam ga podstakao da čita Dela 6 i da promeni svoje prioritete.

Moramo da razumemo da su pravi prioriteti crkvenih vođa uvek pod udarom. Uvek će biti toliko toga što treba uraditi. ’Preopterećenost’ uništava živote mnogih Božijih slugu i crkava. Robert i Julija Banks, vodeći australijski bračni par koji je uključen u kućni crkveni pokret pišu: "Kult posla i aktivnosti koji je toliko inficirao današnje hrišćane je najveća barijera da crkva postane ono što treba da bude." Veliki broj crkvenih pastira mora radikalno da insistira na rasporedu koji u prvi plan stavlja duhovne prioritete molitve i služenje iz Reči Božije. Đakoni crkava, takođe, treba da ustanove svoje prioritete, prvenstveno u svojim glavama. To je ono što su apostoli učinili u svojoj izjavi zajednici.

Molitva

Dela 6,1-4 se mogu još nazvati i pričom o uspehu, jer su apostoli pokazali lekciju koju ih je Isus naučio. Šta im je dalo pravo da s toliko samouverenosti poređaju svoje prioritete? Bili su sa Isusom. Oni su videli Njegov život i službu kao čoveka molitve i Reči (Marko 1,35-39). Poput svog Gospoda, i oni su bili ljudi molitve. Molitva je postala pretežniji deo njihove službe. Oni nisu gradili brodove za ribarsku industriju Galileje; oni su gradili Božije ljude. Bili su uključeni u duhovnu borbu za duše muškaraca i žena. Stoga je molitva bila jedna od njihovih osnovnih dužnosti.

Pastiri Božijeg stada mora da razumeju da je molitva pastirski posao, i da zahteva vreme i snagu. Hadson Tejlor (Hudson Taylor) osnivač Kineske unutrašnje misije (China Inland Mission) je jednom primetio: "Ne budite toliko zaposleni Hristovim poslom (ili bilo čime drugim) da nemate više snage za molitvu. Prava molitva zahteva snagu". Vilijam Keri (William Carey), otac savremene misije i misionar u Indiji, poznat je po rečima: "Molitva je moj pravi posao! Popravka cipela je sporedan posao, koji mi samo pomaže da platim račune". Molitva je zaista glavni posao crkvenih pastira. Dobro je da pastiri uvek imaju na umu reči apostola Jakova: "Mnogo može delotvorna molitva pravednika" (Jakov 5,16b).

Mnogo se toga može reći o nužnoj ulozi koju molitva igra u pastirskoj službi, ali prostor nam to ne dozvoljava. Zbog toga ću završiti žestokim izazovom i savetom Pola E. Bilhajmera (Paul E. Billheimer) u njegovoj nadahnutoj knjizi Određeni za tron (Destined for the Throne):

"Crkva bez pametnog, dobro organizovanog i sistematskog molitvenog programa jednostavno radi poput religijskog guseničara… Bilo koji crkveni program, bez obzira koliko je impresivan, ukoliko nije potpomognut adekvatnim molitvenim programom, malo je više od crkvenog guseničara, koji čini malo ili čak ništa da uništi sotonino carstvo…"

"Da li neko misli da se duše mogu izbaviti iz sotoninih kandži ljudskim razmišljanjima, hipnotičkom silom ljudske snage, šarmom ljudskog magnetizma, elokvencijom, artikulacijom ili tehnikom magije Medison Avenije? Sve ove darove Bog može da koristi, ali oni definitivno nemaju sile da sami izbave nijednu jedinu dušu iz carstva greha."

Reč

Pored molitve, prioritet pastira je i propovedanje Reči - evangelizacija i poučavanje vernika. Molitva i Reč moraju uvek da idu zajedno. Naš Gospod je bio silan čovek molitve i Reči. E. M. Baunds (E. M. Bounds), pisac mnogih knjiga o molitvi, upozorava na duhovne slabosti pastira koji se ne mole dovoljno: "Današnji ljudi su slabi u molitvi. Ponos učenja se suprotstavlja našoj poniznoj zavisnosti o molitvi… Svaki propovednik koji ne učini da molitva postane glavni činilac u njegovom životu i službi je slaba karika u Božijem poslu".

Kroz celi Novi zavet imamo svedočanstvo o tome koje su prioritete imali Hristos i Njegovi učenici dok su propovedali i poučavali Reč Božiju. U Marku 3,14 čitamo: "I postavi Dvanaestoricu da budu s njim i da ih pošalje da propovedaju". Od početka hrišćanstva, na dan Duhova (Pedesetnice), mi čitamo o principijalnoj ulozi učenja i propovedanja Reči. Apostol Petar je propovedao Reč i tri hiljade ljudi se obratilo. U sobi punoj starijih slušalaca, Petar je izjavio da je Hristos njemu i drugim apostolima zapovedio da propovedaju Reč: "I on nam je zapovedio da objavimo narodu i da posvedočimo da je on od Boga…" (Dela 10,42). Ako apostoli utroše previše vremena brinući se za potrebe udovica, njihova primarna misija propovedanja Reči neobraćenima i poučavanje crkve biće ozbiljno ometena. Reč Božija mora ići napred.

Propovedanje Reči nije ništa manje važno za današnje pastire crkava. Pogledajmo kako dr Martin Lojd-Džons (Martyn Lloyd-Jones), iz Vestminsterske katedrale u Londonu sumira ovaj odeljak: "Sada su jednom za svagda postavljeni prioriteti. To je osnovni zadatak Crkve, osnovni zadatak crkvenih vođa, ljudi koji su zauzeli određene autoritativne pozicije. Mi ne smemo da dozvolimo da nas bilo šta odvrati od ovoga, bez obzira koliko dobar razlog imali ili koliko je velika potreba."

Lojd-Džons naglašava da je snaga poučavanja Reči Božije bila uzrok svih velikih hrišćanskih probuđenja. Slično tome, sve oblasti hrišćanskih zastranjivanja su bile rezultat gubljenja Pisma iz centra Božijeg rada. On piše: "Nije li jasno, kada pogledate crkvenu istoriju iz ptičije perspektive, da su periodi propadanja tokom istorije crkve uvek nastajali u vreme kada je malaksavalo propovedanje Reči? Šta je to što je uvek najavljivalo početak reformacije ili probuđenja? To je obnavljanje propovedanja… Probuđenje pravog propovedanja je uvek nagoveštavalo ove velike pokrete u istoriji Crkve."

Džems Paker (James I. Packer), širom sveta poznati autor i profesor Ridžent koledža (Regent College) u Kanadi, takođe veruje da će crkvena probuđenja doživeti neuspeh ukoliko se ne zasnivaju na biblijskom propovedanju: "Ja stalno podržavam mišljenje da ukoliko današnje traženje probuđenja nije, zajedno s drugim činiocima, potraga za pravim propovedanjem, ono će se pokazati kao plitko i jalovo."

Osnovna karakteristika novozavetne crkve jeste da je u njenom centru objavljivanje i poučavanja Božije Reči. Kada pastiri zanemare Reč Božiju, oni sabotiraju Božiji rad. Stoga, lekcija iz Dela 6,1-4 mora da se stalno i iznova ponavlja, kao što Džon Stot (John R. W. Stott), bivši rektor Ol Souls (All Soul’s) crkve u Londonu i počasni kapelan engleske kraljice kaže: "Crkva svih generacija treba ponovo da nauči lekciju iz Dela 6. Nema ničeg pogrešnog u apostolskom revnovanju za Boga i Njegovu Crkvu. Oni su bili marljivo zauzeti, poput Hrista, milosrdnom službom udovicama koje su bile u potrebi. Ali to nije bila služba u koju su oni, kao apostoli, bili pozvani. Njihov poziv je bila molitva i propovedanje. Socijalna briga za udovice je odgovornost drugih."

Stot nastavlja da podstiče propovednike rečima: "Ukoliko bi današnji pastiri ozbiljno pristupili novozavetnom naglašavanju prioriteta propovedanja i poučavanja, ne bi samo oni lično osetili izuzetno ispunjenje, već bi to bez sumnje imalo snažan uticaj na celu Crkvu. Umesto toga, mi imamo tragične izveštaje da su mnogi propovednici u stvari administratori, čiji simboli službe su kancelarije umesto proučavanja i telefon umesto Biblije."

Apostoli su imali jasno određene prioritete kojih su se čvrsto držali. Crkva je napredovala kako duhovno tako i brojčano jer su oni bili predani svojoj službi. Zapamtimo reči pobožnog izraelskog sudije Samuila, kako bi stalno gorele u našim srcima i mislima i kako bi vodile naše duhovne prioritete:

"A meni ne dao Bog da zgrešim Gospodu i prestanem moliti se za vas; nego ću vas upućivati na put dobar i prav" (1. Samuilova 12,23).

Ovo je prvo poglavlje iz knjige NOVOZAVETNI ĐAKON, Aleksandra Strauča.

NOVOZAVETNI ĐAKON je svojevstan priručnik za đakonsku službu. Na 190 str. autor nam ukazuje na biblijske principe ove, kod nas često zapostavljene i podcenjene, službe u crkvama.

Knjigu možete naručiti

U Srbiji na tel: 063.396 331 ili na e-mail: uhsd@eunet.yu

U Bosni i Hercegovini na tel: 061.527 091 ili na e-mail: riznice_m@lsinter.net

U Hrvatskoj na tel: 099.212 45 79 ili na e-mail: krscanski-centar@os.htnet.hr

^vrh

NAKON TOGA...

- Veronika i Norbert Fric

Đorđe je malo zbunjeno pogledao oko sebe. Sve tako "sasvim obično" nije zamišljao... Zidovi su bili obloženi policama prepunim knjiga; čovek pored pisaće mašine je imao "profesionalni" osmeh, ne baš srdačan.

Đorđe je osećao kako mu se znoje dlanovi.

"Hteo bi ovde da se prijavim" počeo je bojažljivo, razmišljajući šta dalje da kaže. "Moj život je došao do kraja i hteo bi da se prijavim za nebo..."

"To svi žele." rekao je čovek, ne promenivši ni malo izraz lica.

"Stvarno?" čudio se Đorđe. "Pre toga su mnogi, koliko znam, govorili potpuno drugačije. Mislili su da će im u nebu biti dosadno."

"Kada ljudi shvate da je stvarnost potpuno drugačija od njihovih iluzija, koje na zemlji imaju u vezi sa nebom i paklom, veoma brzo menjaju mišljenje."

"Ja, takođe", pomislio je Đorđe.

Nedaleko stajali su njegova tašta i prvi komšija, sa kojima je na zemlji bio na smrt posvađan. Eh, kada bi sa njima morao provesti večnost...

"Dobro. Hajde da pogledamo šta možemo da uradimo." Rekao je čovek za pisaćim stolom. Njegov glas je ulivao poverenje. Đorđe se malo ohrabri. Ionako nije mogao sebi ništa zameriti.

"Šta treba da uradim da bi ušao u nebo?"

"Treba vam šest hiljada poena."

"A kako ih mogu steći?"

"Dobrim delima, besprekornim i moralnim životom itd."

"Aha," nasmešio se Đorđe "to neće biti nikakav problem. Nisam bio loš čovek. Nikoga nisam ubio, nikada nisam krao, uvek sam se trudio da budem ljubazan prema drugima, redovno, ili skoro redovno sam odlazio u crkvu..."

"Čekajte malo," rekao je čovek "sve se to mora bodovati, a zatim ćemo bodove sabrati."

"U redu." Gospodin Đorđević je imao potpuni mir. "Treba li ja da govorim, ili ćete vi postavljati pitanja?"

"Počnite polako."

"Dakle, to nije ni malo jednostavno. Čovek jednostavno ne vodi evidenciju o svim dobrim delima što ih je uradio," raspričao se Đorđe potpuno ohrabren.

"Mi vodimo celokupnu evidenciju, i sve smo ih zabeležili. Za to ne morate da se brinete."

Zašto je Đorđe nakon tih reči opet izgubio samopouzdanje? Nije hteo o tome da razmišlja. Radije je opet počeo da govori.

"Dakle, počnimo od supruge. Uvek sam prema njoj bio uljudan, nikada je nisam tukao i nikada nije morala da moli za novac. Uvek sam se brinuo da ga imamo dovoljno. Vrlo retko smo se posvađali i nikada, nikada nisam na nju vikao." Sa olakšanjem je gledao kako čovek za pisaćim stolom upisuje neke crtice. "Kada se radi o našoj deci: veoma sam ih voleo, naročito sina. Radio sam do iznemoglosti da bi mu omogućio bolji život. Hteo sam da završi gimnaziju, plaćao sam mu dopunske časove, kada su mu bili potrebni, danju i noću sam ga savetovao..."

"Šta je na kraju od njega bilo?"

Na trenutak zbunjen, Đorđe je pogledao čoveka za stolom. Treba li da kaže istinu? Sada mu hvalisanje ne bi pomoglo. Ovde verovatno sve znaju.

"Znate, upao je u loše društvo... Tako se zahvalio za moj trud oko njega." Đorđe je iz navike stavio ruku na srce, ali sada to nije imalo takav svetački efekat kao obično. Ne, nego je sa nevericom posmatrao kako čovek neke crtice koje je prethodno upisao sada briše gumicom.

"Šta to radite?"

"Za ovo vam ne možemo dati ni jedan poen. To i sami shvatate."

Đorđe je hteo da kaže još nešto u svoju odbranu, ali je odjednom video to što nikada na zemlji nije hteo da vidi: uvek je previše zahtevao od svog sina - i tako mu zagorčavao život. "Da... Shvatam. Zatim sam imao još i ćerku. Izrasla je u pristojnu i lepu devojku."

Dok je govorio primetio je da je dobio još jedan poen. Pobunio se: "Šta? Zar samo jedan poen za sve to? A šta sa onim neprospavanim noćima, koje smo zajedno proveli, kada je bila bolesna? Šta sa studijama, na kojima sam je finansijski pomagao?"

"Te neprospavane noći, koliko mi je poznato, idu u prilog vašoj ženi; a ostalo ćemo malo detaljnije analizirati."

Đorđe se rastužio.

"Dakle, idemo dalje. Moja tašta je bila stvarno jako zla žena. Uprkos tome sam se uvek prema njoj ophodio sa primerenom dozom poštovanja." Nagnuo se malo napred. "Zar samo jedan poen za to? Znate li samo koliko me je to koštalo živaca?"

"Znam, znam," umirivao ga je čovek za stolom"... ali vi trebalo je da je volite."

"Moju taštu?! Da li je bilo načina za tako nešto?"

Izgledalo je kao da čovek iza stola ne želi ulaziti u detalje: "Idemo dalje."

Đorđe je umorno nastavio dalje: "Svom komšiji sam puno puta pomagao..."

"... ali ste se na kraju razišli kao neprijatelji," prekinuo ga je čovek.

"Pa naravno," ljutito je uzvratio Đorđe. "Zar je sa njime bio moguć razuman dogovor?" Rezignirano je pogledao svog nepodmitljivog sagovornika. "Dakle, koliko dosada imam poena?

"Trideset dva." Đorđe je skoro ostao bez daha. "Dakle, na kraju bi mogao da imam najviše pedeset poena? Zar nema načina da se zaradi više poena? Probajmo sa Deset zapovesti; njih sam skoro sve ispunio."

"Da," prijateljski je potvrdio čovek, "...tu bi bilo puno bodova."

Sa dubokim uzdahom je Đorđe pokušao naći neki oslonac. "Krenimo od ovoga: Ne kradi! Uvek sam bio jako pošten. Moj brat je krao još kao dete, ali ja nisam."

"A šta sa porezom? Jeste li uvek bili potpuno pošteni?"

Đorđe je progutao knedlu. "Ali... to nije nikakva krađa. To svi rade."

"Žao mi je, pokrali ste na taj način državu. A kako je to onda bilo sa onim osiguranjem, to ste..."

"Zar se i to smatra za krađu?!?", sa nevericom u glasu ga je prekinuo Đorđe. "Znate šta, pustimo sada to. Ako ste takav sitničar, nećemo ni spominjati zapovest o lažnom svedočenju. Naravno, ponekad sam koristio laž za "zlu ne trebalo", ali sam se trudio da ne lažem sa zlom namerom..." Samo jedan pogled na čoveka za stolom mu je sve govorio. "Pokušajmo sa sledećom zapovešću: Ne ubij! Sigurno znam da sam ovu zapovest ispunio. Koliko ću bodova za nju dobiti?"

"Moramo najpre neke stvari da razjasnimo. Setite se vašeg komentara kada je sud presudio u korist vašeg komšije." Muk. "Rekli ste: ’Tom čoveku ću jednog dana zavrnuti šiju!’"

"To se tako samo kaže. Na kraju to ipak nisam uradio."

"A koliko ste puta samo proračunavali koliko će dugo živeti vaša bolesna tašta, i šta ćete nakon toga naslediti? Zar niste lekaru govorili da ne bi trebalo da joj produžuje muke sa time što joj produžuje život?" Po prvi put je Đorđe bio potpuno iznerviran. "Ali, ona je umrla potpuno prirodnom smrću. Nisam je ja ubio."

"Ta želja je bila u vašem srcu. Hteli ste da zloupotrebite lekara za vaše planove."

"Moja tašta sada o tome sve već zna, zar ne?" pitao je Đorđe teško uzdišući.

"Da, naravno. Ovde svako zna sve o drugima."

"Baš sve?"

"Da, baš sve."

"Iako sam samo jednom učinio preljubu, ni tu neću dobiti poene, je li?"

Čovek za stolom je samo odmahnuo glavom.

"Nećete mi dati ni jedan poen, iako znate da sam svojoj ženi bio veran 37 godina? A to je bio samo jedan trenutak slabosti, obična sitnica. Pa, ipak ja nisam bio od onog soja ljudi koji su stalno jurili za tuđim ženama."

"Ni u mislima?"

"U mislima?!" uzviknuo je Đorđe zabrinuto. "Šta sve čovek samo ne uradi u mislima. Svet bi se naopačke prevrnuo da se može ostvariti sve što ljudi samo pomisle. Uvek sam bio normalan, nikada nisam bio posebno zao. Ne možete biti baš takav sitničar!"

"Gospodine Đorđe, moj pretpostavljeni ima jako istančan osećaj za pravednost. Koliko ste često dozivali Božju pravednost, koja na kraju treba da se ispuni? Evo je sada ovde. Bog nikoga nije ostavio u neznanju u vezi sa konačnim sudom. Za to ste sigurno već čuli. Zar ne?"

"Pa naravno, ali sam mislio da nisam toliko zao da bi bio osuđen."

"Zašto je onda Bog poslao svog Sina da umre za grešnike?"

"Tome sam verovao." Đorđe je odjednom malo živnuo. "Zar nije u Bibliji napisano, da će onaj koji veruje u Isusa Hrista, imati život večni?"

"Taj deo sigurno dobro poznajete. Međutim, vi u njega uopšte niste verovali.Odbacili ste činjenicu da je on ikada živeo. Odlazak u crkvu nedeljom i usmeravanje svojih misli u tom pravcu ste smatrali za neku vrstu mistike. Žrtva Gospoda Isusa za vas nije imala nikakvog smisla. Hteli ste to savladati sopstvenom snagom. Duboko u sebi niste verovali da je Isus morao da umre lično za vas, jer ne bi mogli opstati pred Bogom."

"Ovo, na žalost, ne mogu da poreknem. Međutim, ne mogu se prisetiti da mi je neko rekao da ste ovde toliko strogi. Imam li još neke šanse?"

"U jednu knjigu smo zabeležili sve što ste u životu uradili - i dobro i zlo. Mogli bi to da uporedimo. Ako preostane šest hiljada poena - možete ostati ovde. Treba li da donesem tu knjigu...?"

Đorđe je samo odmahnuo rukom. "Ostavite to tako kako jeste, to nikada ne mogu dostići. Međutim, hteo bi još nešto da vam kažem, pre nego što odem. Vi, verovatno, ni ne slutite kako to na zemlji izgleda. Na taj način ovamo niko ne može ući!"

Onda je na trenutak zaćutao...

"Ali... Recite mi, odakle su svi ovi ljudi koji tako veseli hodaju unaokolo? Ne verujem da su mogli zaslužiti mnogo više poena od mene. Da li su možda nekoga potplatili da bi dospeli ovamo?" dobacio je zlonamerno. Sada mu je i onako već bilo svejedno šta njegov sagovornik misli o njemu. Međutim, on je ostao potpuno miran.

"Vi još uvek niste shvatili šta želim da vam kažem. Ovi ljudi su dobili ulaznicu, to sigurno..."

"Pa, na to sam i mislio!" prekinuo ga je Đorđe iznervirano.

"... ali je nisu platili. Niko nije mogao toliko da plati, osim jednog. Taj je platio odjednom za sve. Ulaznicu vrednu šest hiljada poena je bilo moguće dobiti za džabe. Ko je slomio svoj ponos i primio tu ulaznicu kao dar od Gospoda Isusa Hrista, zato što je shvatio da sam nikada neće zaraditi dovoljan broj poena, taj ima slobodan ulaz... za celu večnost."

"I taj može zauvek da živi na ovom predivnom mestu?"

"Zauvek." Potvrdio je čovek tiho.

"Zašto mi to onda niko nije rekao. Pa, to bih odmah uradio! Bio sam pogrešno informisan! Mislio sam da je dovoljno ako se čovek trudi da živi pravedno. Pa govori se: ’To što želiš sebi - čini drugima!’ Uvek sam se trudio da živim tako. Zar ne možete da napravite izuzetak?" Đorđe je sav očajan pokušao da uhvati čoveka za ruku, ali se on pretvorio u magličasto priviđenje.

"Gde ste sada nestali!? Saslušajte me! Nemojte me ostavljati ovde samog! Ne želim da idem na to strašno mesto!"

Đorđe se probudio sav okupan u znoju. Usplahireno je pogledao oko sebe. Bila je svuda tama, upravo takva kao tamo, na tom mestu, kuda nikako nije hteo da ode.

"Šta je, mili? Jesi li nešto loše sanjao?"

"Sanjao...?" Da, bio je to samo san!

Đorđe je skočio iz kreveta.

"Samo san!" ponavljao je sav srećan. Još je imao šanse, i hteo je u potpunosti da je iskoristi, kako njegov san nikada ne bi postao stvarnost!

"I kao što je ljudima određeno jednom umreti, a potom sud." (Jevrejima 9, 27)

"Ko veruje Sina, ima život večni; a ko ne veruje Sina, neće videti život, nego gnev Božji ostaje na njemu." (Jovan 3,36)

Izvor: ETOS.

^vrh

misaone refleksije

AKO NAS UHVATE, NESTAĆEMO ZAUVEK

U Severnoj Koreji hrišćane istrebljuju "do treće generacije"

Severna Koreja je najizolovanija zemlja na svetu. Iz nje prodiru informacije samo povremeno. Ima vrlo malo vesti od očevidaca koji govore o uslovima u radnim logorima komunističke države u kojima su zlostavljani i hrišćani. Severna Koreja se već godinama nalazi na prvom mestu na spisku međunarodne organizacije Open Doors koja posmatra države gde se dešava najokrutnije zlostavljanje vernika. Kao turistička grupa, nekoliko ljudi iz nemačkog ogranka ove organizacije su posetili ovu zemlju i proveli u njoj dve nedelje. Manuel Liesenfeld je ispričao svoje utiske koje je stekao na ovom putovanju.

Tri miliona ljudi umrlo od gladi

Severna Koreja je "raj u kome svi ljudi mogu provesti slobodan i srećan život". Tako tvrdi propaganda vlasti. To je laž i svako se može uveriti u to. Dalje kaže: "Zahvaljujući mudrosti Kim Ir-sena i njegovog sina, svi građani Severne Koreje imaju hranu, odeću, posao i stan uključujući i besplatno školovanje i lekarske preglede." Slične parole su poznate iz prošlosti komunističkih režima (u zemljama Varšavskog pakta - prim. prev.). Ali Koreja sve to "kruniše" naglašavanjem da "tek sad treba zaista da dođe ono pravo".

Nekoliko primera: Po gradovima policajke, kao marionete, satima regulišu saobraćaj koji jedva da i postoji. Severna Koreja ima armiju od milion vojnika koji peške marširaju auto-putevima ili se voze na starim kamionima koji su, ne retko, na drveni ugalj. U Severnoj Koreji je od 1950. g. po procenama, od gladi umrlo oko tri miliona ljudi. Preko 60% dece ispod sedam godina je neuhranjeno. Svugde je moguće videti iznemogle ljude kako očajnički traže nešto za jelo. Pored svega toga Kim Čong-il svake godine troši više od 3,12 milijarde evra da bi bio slavljen.

Pakao na zemlji

Oko 200.000 zatvorenika, a među njima i na hiljade hrišćana, su internirani u oko 25 radnih logora, koje naši mediji teško da ikad i pomenu. Ljudi tamo moraju da rade u nezamislivim uslovima, često i do potpune iznemoglosti. Procenjuje se da zatvorenici proizvode čak 40% bruto nacionalnog dohotka.

Ovde "raj" pokazuje šta je zapravo: pakao na zemlji. Između 1972. i 1998. g. u radnim logorima je izgubilo život, prema procenama, oko 400.000 ljudi. Zatvorenici i osuđenici na prinudni rad su oni koji - često samo šapatom - kritikuju sistem ili nepodnošljive uslove života. Hrišćani su u Severnoj Koreji smatrani za neprijatelje države. Kim Čong-il ih naziva "kučkini sinovi" (bastardi) i namerava da ih istrebi. Bogu se podsmeva i naziva ga lažovom koji zahteva mesto "velikog vođe" za sebe. Oficijelno, crkva je smatrana za organizaciju koja širi "otrovne ideje usmerene protiv vlasti". U isto vreme se u brošurama i razgovorima sa predstavnicima zapadnih crkava tvrdi da je sloboda veroispovesti zagarantovana.

Ne gledati u nebo

"Okrutne scene se dešavaju u radnim logorima", govori bivša zatvorenica Sun Ok Li koja je u logoru uzverovala u Isusa. Njene reči su u međuvremenu bile potvrđene:

"Sa hrišćanima u severnokorejskim radnim logorima postupaju najokrutnije. Ne samo da dobijaju najopasnije radne zadatke i manje jela i pića, nego ne smeju ni da pogledaju u nebo ka svome Bogu. Mnogi su za te godine dobili deformaciju vratnog dela kičme zato što su primorani da neprestano gledaju u zemlju", kaže Sun Ok Li. Kad hrišćani pevaju pesmu, stražari ih gaze tako da im unakaze lica. No, sve to Kim Čong-ilu nije dovoljno. Njegov cilj je da likvidira hrišćane sve do treće generacije.

Crkva raste

"Trudne hrišćanke su primoravane na abortus. Inekcijom im na silu ubrizgavaju otrov u plod. Smrtna agonija deteta i nesnosni bolovi majke traju često i 24 sata. Ako se dete rodi živo, pred očima majke biva ubijeno", kaže bivša zatvorenica koja je iz neshvatljivih razloga puštena posle šest godina i uspela je da pobegne u Južnu Koreju.

"Ipak, koliko god bili hrišćani zlostavljani, nisu se odrekli svoje vere", kaže dalje. "U trenutku smrti su se držali za ruke i vikali su: "Gospode, Gospode!" Nikad pre nisam videla ljude da ovako umiru."

Hrišćani u Severnoj Koreji plaćaju visoku cenu za svoju veru. Pa ipak, čak 70% ljudi iz Severne Koreje, kojima uspe da pobegnu u Kinu i tamo postanu hrišćani, vraća se nazad u svoju zemlju da bi tamo uz veliku opasnost, propovedali evanđelje. Crkva raste - tajno. "Ispod vunenih pokrivača smo šaputali molitve i pesme kojih smo se setili. Znali smo da ćemo, ako nas uhvate, nestati zauvek".

Preuzeto uz dozvolu glavnog urednika "Život víry", 10/2005., str. 11-12 koji je članak uz dozvolu preuzeo iz Idea Spektrum 25/2005. Preveo: Pavel Leštan.

SVETLA BUDUĆNOST

- Stančević Sreten

Navirući bez prestanka suze

što umorne oči vlaže,

čiste dušu od naslage greha

utehu i oproštaj traže.

Saznanjem jedine i čiste istine

koju svako sam mora da nađe,

srušio se zid sumnje i bola

neznanjem i gordošću građen.

Otvorivši svoje novo srce

ti istinu radosno primaš,

srećan što ćeš kovčeg sa najvećim blagom

sa Hristom zauvek da imaš.

O’ koliko patnji i neprespavanih noći

zbog banalnih stvari i sitnih problema,

predajući svoje srce i život Hristu

budućnost postaje lepa i strepnje više nema.

(Matej 11:28-30)

AMIŠI OPRAŠTAJU!

- 8. oktobar 2006. Izvor: B92

Vašington -- Amiši oprostili ubici devojčica i sakupljaju novac za pomoć njegovoj porodici.

Američka zajednica Amiša, iz okoline grada u kome je nedavno Čarls Roberts upao u školu i ubio pet devojčica, posle čega je izvršio samoubistvo, je u subotu prisustvovala njegovoj sahrani i njegovoj porodici izrazila ljubav i oproštaj.

Amiška zajednica je, ne samo oprostila ubici zločin, već i sakuplja novac za pomoć njegovoj udovici i troje dece.

KAKO RASTAVITI KIKIRIKI NA DELOVE?

- Priložio: Vlatko Dir

Verovatno ste čuli priču o velikom američkom naučniku Dr. Džordžu Vašingtonu Karveru. Jednom je na predavanju koje je održao u Mineapolisu spomenuo kako se desilo da je došao do svojih neverovatnih naučnih otkrića u pogledu korišćenja kikirikija. Rekao je, kako prenosi Glen Klark (u knjizi - Čovek koji govori sa cvećem, Macalister Park Publishing Company, St. Paul, Minnesota), ovako:

"Pre mnogo godina," nastavio je, "otišao sam do svoje laboratorije i rekao, 'Dragi Gospode Tvorče, molim te reci mi, za šta je načinjen svemir?'

Veliki Tvorac je odgovorio, 'Želiš da znaš previše za svoj tako maleni um. Pitaj nešto što višee odgovara tvojoj veličini.'

Tada sam upitao, 'Dragi Gospode Tvorče, reci mi, za šta je načinjen čovek?' Veliki Tvorac je ponovo odgovorio, 'Mali čoveče, još uvek pitaš previše. Smanji obim svog zahteva i promeni mu nameru.'

Tada sam upitao, 'Molim te Gospodine Tvorče, da li bi mi rekao zašto je kikiriki načinjen?'

'Ovo je već bolje, ali čak je i to beskrajno. Šta želiš da znaš o kikirikiju?'

'Gospode Tvorče, može li se od kikirikija napraviti mleko?'

'Koju vrstu mleka hoćeš, dobro punomasno, ili obično obrano mleko za domaćinstvo?'

'Dobro, punomasno.'

I tada me je veliki Tvorac naučio kako da rastavim kikiriki na delove i ponovo ga sastavim. I iz ovog procesa su proizašli svi ovi proizvodi."

Preko sat vremena Dr. Karver je vadio iz kutije sa uzorcima neprekidnu procesiju pudera, mastila, putera, šampona, kreozotnog ulja, sirćeta, leka protiv peruti, instant kafe, boja, masa nalik gumi, sapuna, salata, lakova za drvo...

Dr. Džordž Vašington Karver (1864-1943) je rođen kao rob oslobođen posle Američkog građanskog rata. Siroče, usvojeno od strane svojih bivših vlasnika, sanjalo je da sazna kako cveće raste. Iako je sa obrazovanjem krenuo kasno, završio je srednju školu i koledž uprkos svim poteškoćama i rasizmu kao jedan od prvih crnih studenata. Kasnije postao profesor.

Poljoprivredni hemičar i naučnik odbio je godišnju platu od sto hiljada američkih dolara (po današnjim merilima preko milion dolara), da bi nastavio istraživanje u korist svojih sunarodnika.

Otkrio je tri stotine načina kako da se koristi kikiriki i nekoliko stotina više kako da se koristi soja, pekan i slatki krompir.

Pomagao je osiromašenim farmerima juga SAD da ekonomski napreduju dajući im recepte i savete kako da načine ili poboljšaju industrijsko mazivo, lepkove, majonez, varikinu, sosove, gorivo, beton, mastilo, papir, veštačku gumu, pastu za brijanje, začine, puder, puter, pastu za cipele...

Unapredio je i preporodio poljoprivredu i ekonomiju celog američkog juga.

Živeo je skromno i nije profitirao od svojih otkrića. Patentirao je samo tri proizvoda, a sve ostalo je razdelio čovečanstvu. "Bog mi ih je dao," imao je običaj da kaže za svoje ideje. "Kako ih mogu prodati drugima?"

Svu svoju životnu ušteđevinu dao je na osnivanje Karverove istraživačke fondacije, da bi se rad na unapređivanju poljoprivrede nastavio.

"Mogao je dodati bogatstvo slavi, ali ne mareći za njih pronašao je sreću i čast u pomaganju svetu." - Epitaf na grobu Džordža Vašingtona Karvera.

^vrh

Smešna strana

MRMLJANJE

Pre svakog ručka muž je redovno gunđao i kritikovao ženino kuvanje, a posle toga kao glava porodice zahvaljivao bi Bogu za hranu.

Jednog dana, posle ove uobičajne kombinacije gunđanja i molitve, njegova ćerka je zapitala: "Tata, da li nas Bog stvarno čuje kada se molimo?"

Otac se zadovoljno smeškao, pošto je uvideo da je sada dobar trenutak da svojoj devojčici pruži jednu lekciju o molitvi, te odgovori: "Da, naravno. On čuje svaku našu molitvu."

"A, da li On čuje i sve što kažemo?", pita dalje devojčica.

"Da, svakako", reče otac.

"Pa, u šta od onoga što kažemo Bog ne veruje?"

PECANJE...

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 38 / 2007.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Lekcije iz Božićne priče - David R. Reid

* Malahija - Tim Hadli

* Marketing prevare - Moris Roberts

* Nova tolerancija - K. Ham i J. McDowell

* Konačni sukob - Frenk i Ida Me Hemond

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Verujem da živimo u poslednjim danima, poslednjim danima milosti. Sud nas čeka, sud ili probuđenje, milosrđe ili gnev Božji. Ne želimo li milosrđe, moraćemo prihvatiti sud. Ništa osim probuđenja nas ne može spasiti. To je istina za svakog pojedinca. A to je istina i za Crkvu, i za našu zemlju.

Danas stojimo na raskršću. Ako Bog ne pošalje probuđenje, možda će morati poslati sud. Od nas zavisi hoće li to biti sud ili probuđenje. Možemo postati obični propovednici Evanđelja ili se možemo uhvatiti za rogove oltara i ne dati Bogu mira dok se još jednom ne pokaže u moćnoj sili probuđenja." (Oswald J. Smith)

Dragi naši čitaoci,

na početku ovog broja vas pozdravljamo za ovim Osvaldovim rečima. Rečima koje zvone na probuđenje duha. Na život, stvaran život, ne na imitaciju života. Na stvarnu duboku duhovnost, a ne na "obličje pobožnosti".

"Pogledaj, usliši me, Gospode, Bože moj!

Prosvetli oči moje da ne zaspim na smrt." (Ps. 13:3 RDK)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

LEKCIJE IZ BOŽIĆNE PRIČE

- David R. Reid

Bog je izabrao da najbolju vest ikad objavljenu u istoriji sveta, najpre objavi običnim ljudima.

"I reče im anđeo: "Ne bojte se; jer gle, javljam vam veliku radost koja će biti svemu narodu. Jer vam se danas rodi spas, koji je Hristos Gospod, u gradu Davidovom. I eto vam znaka: Naći ćete dete povito gde leži u jaslama." (Luka 2:10-12)

Božićna priča, zapisana u drugoj glavi Lukinog evanđelja, toliko je postala sastavni deo naše kulture i tradicije da ponekad zaboravimo da je to u stvari iz Svetog Pisma. Kada čujemo da se poznate reči često čitaju tokom sezone praznika, naši umovi zamišljaju stvari poput scena rođenja, Božićne parade i programe. No, druga glava Lukinog evanđelja nije samo priča iz Božićnog vremena; to je Biblija. I kao Božja Reč, ima nam šta reći svaki dan u godini. Hajde da iz izveštaja o Gospodnjem rođenju pogledamo u neke lekcije koje vrede tokom cele godine.

Lekcija ambijenta

Prva lekcija je lekcija ambijenta. Isusovo se rođenje dogodilo u vreme kada je Rimsko carstvo bilo pod kontrolom takozvanog civilizovanog sveta. Kao vrhovni vladar, Car Avgust (Luka 2:1) je vladao svetom svojom gvozdenom rukom. On je izdao proglas da se treba napraviti popis stanovništva i tako je sve u carstvu prisilio da mu se pokore. Koja moć! Koji autoritet! Ljudskom oku je sigurno izgledalo da je Car donosio sve odluke.

No, ko je stvarno kontrolisao celu situaciju? Da li je to stvarno bio Car? Nema šanse! Biblija ne ostavlja nimalo sumnje da je Bog bio taj koji je suvereno vladao svetskim događajima toga vremena kako bi pripremio pozornicu za rođenje Spasitelja čovečanstva. Moćni je Car bio samo marioneta u rukama svemogućega Boga (Priče 21:1).

Jedan od starozavetnih proroka predvideo je da će se Mesija roditi u Vitlejemu judejskom (Mihej 5:2). No, Vitlejem je bio samo jedan mali, nevažni gradić, a Marija je živela severnije u galilejskom gradu Nazaretu (Luka 2:4). U stanju u kakvom je bila, Mariji je putovanje od gotovo 160 kilometara po teškim, neravnim putevima izgledalo teško izvodljivo, gotovo nemoguće. No, Bog je pokrenuo Cara i svet kako bi se to desilo i Mesija je rođen na vreme, prema rasporedu i u Vitlejemu.

Lekcija tadašnjeg ambijenta sigurno se može primeniti i na današnje vreme. Bog još uvek ima kontrolu nad situacijom u svetu. Možda izgleda da svetski vladari i političke vođe donose sve važne odluke, no Bog je još uvek na svom prestolju i ima konačnu kontrolu. Njegov plan pripreme svetske scene za povratak Isusa Hrista se realizuje taman prema rasporedu.

A njegov plan za živote nas kao pojedinaca, takođe, se realizuje u skladu sa Njegovom namerom za svakoga ponaosob. Možda ne možemo u potpunosti razumeti Božje bavljenje nama, kao što Marija i Josif nisu razumeli zašto je Bog dopustio da im se događaju "nevolje". Razmišljaj o znaku povezanom sa ovim rođenjem u odnosu na ogovarajuće prijatelje i rodbinu. Razmišljaj o situaciji u kojoj "za njih nije bilo mesta u gostionici" (Luka 2:7) u vreme Marijinih trudova. Razmišljaj o traumi bega noću u Egipat zbog Herodovog plana da pobije sve bebe u Vitlejemu (Matej 2:13-16).

Isto kao šta je u to vreme Bog činio nešto čudesno u životima Marije i Josifa kroz ove iskušavajuće okolnosti, On isto tako kontroliše situaciju u našim životima danas. I nasuprot nevoljama, možemo biti uvereni da je sve šta se događa usmereno ka našem konačnom blagoslovu (Rimljanima 8:28-29). Važno je zapaziti da ne postoji nigde zabeleženo da su se Josif ili Marija ikada žalili ili suprostavili Božjim putevima. Ponizno su se predali Božjoj kontroli sa svim svojim okolnostima. Može li se isto reći i za nas?

Lekcija od pastira

Nekoliko lekcija također možemo naučiti od pastira iz Lukinog izveštaja. Seti se da pastiri u to vreme nisu baš bili na vrhu društvene lestvice. Zapravo, bili su na jednoj od niže rangiranih stepenica društvene lestvice. Danas takve ljude nazivamo "običan narod". Ali, Bog je izabrao da najveće vesti čitave istorije prvo obznani običnim ljudima. Dobre vesti o Spasitelju čitavog čovečanstva nisu bile objavljene caru Avgustu, niti "bogatim i slavnim" ljudima u Rimu.

Ni verske vođe Jevreja takođe nisu bili prvi koji su čuli dobre vesti, iako se Božji glas preko proroka i anđela nije čuo gotovo 400 godina. Bog je izabrao da najveću objavu svih vremena objavi jednostavnim pastirima koji su u noći čuvali svoje ovce. Božja ocena "važnih ljudi" ovog vremena je značajno drukčija od ljudske.

Bog još uvek donosi dobre vesti običnim ljudima. Spasenje se ne nudi samo intelektualcima ili društvenoj eliti. Dobra vest je za svakoga, jer Bogu je stalo do svakoga: "...Gospod... neće da ko pogine, nego svi da dođu u pokajanje." (2. Petrova 3:9). Može li se isto reći i za nas? Većina nas mora priznati da često zanemarujemo ili se opiremo podeliti Hrista sa onima koji su odbačeni iz društva i sa drugim "običnim narodom" koji na prvi pogled ne izgledaju sasvim normalno. Nemojmo nikad zaboraviti da je Bog najbolje vesti najpre obznanio pastirima.

Još lekcija od pastira

Neke druge lekcije od pastira nalazimo u njihovoj reakciji na dobru vest. Pastiri nisu posumnjali u Božju poruku, niti su kasnili sa svojom reakcijom na nju. Rekli su: "Poći ćemo tamo u Vitlejem i videćemo, što se je dogodilo... Otiđoše brzo tamo i nađoše..." (Luka 2:15-16 Šarić). Nije začudo što je njihova vera bila nagrađena. Oni koji danas sumnjaju u Božju reč moraju naučiti ovu lekciju od pastira. Moguće je da zbog ovoga naša vera danas izgleda bez radosti? (Jovan 15:11). Primećujete li da pastiri nisu samo verovali u ono šta je Bog rekao, već su i delovali po Božjoj reči.

Koliko često danas hrišćani zastanu na ovoj fazi delovanja po veri. Ne, oni ni jednog trena neće posumnjati u Bibliju, no propuštaju da deluju po onome šta ona kaže. Uzmite na primer reči našeg Gospoda u Mateju 6:25-34. Tamo nam se kaže da se ničega ne bojimo, jer će se Bog pobrinuti za sve neophodne stvari u našim životima, ako Mu samo verujemo i dajemo Mu čast. Verujemo li ovim stihovima? Naravno! Zašto smo onda sve vreme tako napeti u vezi sa svim? Zato što u suštini ne delujemo po Božjoj Reči. Pastiri nas mogu mnogo toga naučiti o delovanju po veri.

Luka 2:20 nam pokazuje jednu drugu reakciju pastira na dobru vest. Nakon šta su je čuli, vratili su se svojim kućama, svojim porodicama i svojim ovcama. Iako su videli Spasitelja i iskusili veliku radost koju su anđeli bili predvideli (2:10), vratili su se svojim odgovornostima kao muževi, očevi i pastiri. Razlika je bila samo u tome što su se vratili svojim odgovornostima hvaleći i slaveći Boga (2:20). Kakvi su samo svedoci bili u svojim domovima, zajednicama i na radnim mestima!

Neki hrišćani misle da kad postanu vernici ili kad dožive iskustvo "osvajanja vrhunca planine" sa Gospodom, da se sve mora dramatično i drastično promeniti. Odmah se žele ispisati iz škole, ili dati otkaz na svom sekularnom poslu te za sobom ostaviti svoje zemaljske obaveze i odgovornosti, kako bi mogli slobodno služiti i hvaliti Gospoda! Takvo je razmišljanje zasigurno nebiblijsko! Opredeljenost za Hrista treba za rezultat da ima da postanemo bolji studenti i radnici, odgovorniji supružnici, roditelji i članovi zajednice.

Više ne odugovlačimo sa našim zadacima i obavezama! Naše kredite otplaćujemo redovno! Na vreme dolazimo na određeno mesto dogovora! Istina je da će nas Gospod možda usmeriti ka novim područjima odgovornosti kako se, rastući u Njemu, naši prioriteti budu menjali. No, ne hvalimo i slavimo Boga okrećući leđa sadašnjim odgovornostima. Poput pastira, hvalimo Ga i slavimo vraćajući se istim odgovornostima, ali kao ljudi koji su promenjeni zauvek.

Lekcije znaka

Konačno, imamo i lekciju znaka. Znak da je Bog posetio svoj narod i da je Spasitelj došao - da je bio samo mala beba, odeven u komadiće odeće i položen u jasle. Kako jedinstveno! Zašto ne gromovi i munje? Zašto ne veliki zemljotres? Zašto ne natpisi na nebu? Zašto ne makar oreol oko bebine glave? Zato što je znak sam za sebe, taj znak novorođenog deteta, prikazao dobru vest - da je Bog postao čovek! Večni Božji sin, taj što je stvorio vasionu, u potpunosti se odrekao svih spoljašnjih manifestacija slave i veličanstvenosti, postao čovekom rodivši se kao ljudska beba.

Iz najveće rajske slave do najnižih uslova na zemlji - zamotan kao seljačka beba u komadiće odeće i položen u jasle iz kojih jedu životinje; to je znak koji je ne samo dokazao autentičnost Božje poruke, već je potvrdio dubinu i širinu Božje ljubavi za čovečanstvo. Takođe, znamo da se poniznost, koju je naš Gospod preuzeo na sebe, nije zaustavila na jaslama. Kako bi okajao naše grehe, ponizio se sve do smrti u krajnjoj nemilosti na rimskome krstu - najviši dokaz Božje ljubavi za tebe i mene (Filipljanima 2:5-8).

Znak za danas

Koji je to znak koji Bog daje danas kako bi dokazao autentičnost svoje poruke dobre vesti i kako bi dokazao svoju neprestanu ljubav za ljude? To nije niti fantastično prikazivanje na nebesima, niti veliko čudo na zemlji. Današnji je znak sličan znaku onog vremena - život Gospoda Isusa predstavljen u običnom, svakidašnjem okruženju. Hrist živi u svakom hrišćaninu, neovisno od toga gde smo. Naša tela su poput komadića odeće. Što postanemo skromniji i ponizniji, to će više život i ljubav našeg Spasitelja biti vidljiviji u nama (2. Korinćanima 4:7-11). Ovo je put koji je Bog izabrao da dopusti svom Sinu da bude viđen od strane sveta. Je li naš život znak koji dokazuje autentičnost Božje ljubavi?

Izvor: Grace & Truth Magazine, Dec. 1999. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

MALAHIJA

- Tim Hadli

Malahijinih sedam lekcija za danas

Postoji li ijedno područje u našem životu u kom Gospodu dajemo ostatke?

"Previše licemera!" plakao je, dok sam govorio na misiji izbavljenja. "Bog želi stvarnost!", nastavio je. "Ne trebaju mu foliranti!" Ne znam koji su bili motivi ovog čoveka da sa mnom podeli ovakvo svoje mišljenje, no bio je potpuno u pravu! Bog želi stvarnost u našoj ljubavi za Njega, dok Ga slavimo, dok Mu služimo. Božja želja za Njegov narod bilo koje generacije jeste da Mu odaje čast, svojim životima u svemu što radi i govori! Ovo je kratak sažetak Malahijeve poruke.

Malahija je bio poslednji prorok koji je govorio sve do Jovana Krstitelja, a Jovan se pojavio u jevanđeljima 400 godina kasnije. Ne znamo mnogo o Malahiji, čije ime u stvari znači "Moj glasnik", ali poslednja knjiga Starog zaveta nosi upravo njegovo ime. Njegovi savremenici su bili Agej i Zaharija, moguće čak i Nemija. Sva tri proroka opisali su nisko duhovno stanje Božjeg naroda. Nije nam kazano odakle je Malahija bio, niti kad ga je Bog pozvao u službu, no njegova je poruka bila jasna i tako potrebna Božjem narodu. Ni mi se danas nimalo ne razlikujemo! U stvari, i danas imamo mnogo stanja iz Malahijinog vremena. Iz njegove poruke možemo naučiti sedam važnih lekcija, koje će nam pomoći da budemo živi za Boga, u ovom našem vremenu.

1. Seti se Božje ljubavi

Malahijina poruka počinje upravo tamo gdje počinje svaki odlazak od Boga - u srcu. Narod Judeje je izgubio poštovanje za Božju ljubav, koju je Bog gajio prema njima. Mojsije im je rekao: "Jer si ti narod svet Gospodu Bogu svom, tebe je izabrao Gospod Bog tvoj da mu budeš narod osobit mimo sve narode na zemlji... što vas Gospod ljubi." (5. Mojsijeva 7:6-8). A Jeremija im je poručivao: "Ljubim te ljubavlju večnom" (Jeremija 31:3). Bog je pokazao svoju ljubav koju ima za njih, dajući im prednost pred Ezavovim potomcima i pomažući im da se vrate i izgrade opustošenu zemlju i dozvolivši im da vide Njegovu veličinu pokazanu nad drugima i izvan granica Izraela (Malahija 1:2-5). I pored svega, oni su još uvek pitali: Bože, "u čemu nas ljubiš"?

Ni mi danas nismo drugačiji. I naša srca lako mogu postati neosetljiva za Njegovu ljubav prema nama, i zaboravljamo da "U ovom je ljubav ne da mi pokazasmo ljubav k Bogu, nego da On pokaza ljubav k nama, i posla Sina svog da očisti grehe naše." (1. Jovanova 4:10). Počnemo li gubiti iz vida Njegovu veliku ljubav koju on ima za nas, druge će nas stvari polako početi privlačiti. Upravo to se dogodilo crkvi u Efesu - ostavili su svoju prvu ljubav (Otkrivenje 2:4). Dozvolili su da se toliko drugih stvari uvuče u njihove živote i stane između njih i Boga, i tako izgube svoju privrženost prema Hristu. To se upravo desilo Izraelcima u Malahijinim danima. Tražeći materijalne blagoslove kao dokaz Božje ljubavi, postali su slepi za sve šta je On učinio. Kao hrišćani, moramo neprekidno dopuštati Božjoj reči i Njegovoj ljubavi, koju on ima za nas, da neprestano osvežava i natapa naša srca.

2. Poštuj Boga

Zbog toga što su izgubili iz vida Božju ljubav, počeli su zaboravljati i Božju veličinu, i prezirati Njegovo ime. Stihovi iz Malahije 1:6-2:9 upućeni su sveštenicima koji je trebalo da podučavaju narod da treba dati čast, tj. uzdizati Božji karakter i Njegov ugled. Umesto toga, oni su te stvari smatrali malo vrednima - običnima. Treba nam biti jasno da Božje ime sadrži u sebi sve ono što On jeste - Njegove osobine, božanstvo i veličanstvo. Malahija je upotrebio frazu "Moje ime" najmanje osam puta kako bi ubedio sveštenike da su oni zanemarivali te stvari. Kad su pitali: "U čem preziremo ime Tvoje?" Malahija im je odgovorio na dva načina.

1) Prvo, ovi sveštenici su Gospodu davali ono što mi nazivamo "ostacima" (Malahija 1:6-14). Žrtvovali su bolesne i hrome životinje koje ne bi na poklon dali ni svom starešini. Međutim, oni su se usudili da ih donose pred Gospoda? No pre nego što budemo prestrogi prema njima, hajde da preispitamo naše vlastite živote. Postoje li područja u našim životima gde i mi Gospodu dajemo ostatke - ono što nam ne treba? Ponašamo li se i mi tako kao da Njegovo ime ima malu vrednost? Lako je dati Mu nedelju i možda jedno veče tokom sedmice, no On želi od nas da budemo žive žrtve, sveti i Njemu prihvatljivi, svaki dan našega života i svim stvarima koje posedujemo (Rimljanima 12:1). Veoma je lako je zaboraviti da bi svaka oblast našeg života trebalo da je na čast njegovom imenu.

2) Drugo, ovi sveštenici su najbolje zadržavali za sebe. Izgubili su iz vida privilegiju što su Božji predstavnici, i negirali su Njegov Zakon (Malahija 2:1-9). Malahija 2:5-7 pruža šest osnovnih uslova ako želimo predstavljati Boga.

Prvo, treba imati strahopoštovanje prema Bogu. Ako se ovo izgubi, naše će se svetlo svedočanstva zamagliti i On će imati male koristi od nas u ovom mračnom svetu. Drugo, treba poznati i objavljivati istinu. Potaknuti smo da vredno sebe predstavimo Bogu, kao radnici koji se nemaju čega stideti i koji pravilno dele Reč istine. A rečeno nam je da propovedamo samo istinu (2. Timoteju 2:15, 4:2). Treće, treba se okrenuti i stajati podalje od greha: "Beži od želja mladosti" (2. Timoteju, 2:22). Četvrto, treba da hodamo sa Bogom svakodnevno u Njegovoj Reči i u molitvi. Peto, treba druge usmeravati ka Hristu, a ne ka sebi samima. Šesto, nikada ne smemo zaboraviti da smo mi Božji glasnici. Sveštenici Malahijinog vremena nisu izvršavali ovih šest osnovnih stvari i tako su sramotili ime svoga Boga. Neka nam Gospod pomogne da rastemo u našem poštovanju onoga šta On jeste i u šta nas je doveo.

3. Preispitajmo našu vernost

Malahija je onda izazvao celi narod da preispita svoju vernost Bogu u dva područja.

1) Prvo je ukazao na to da oni jedan drugoga tretiraju "izdajnički" (Malahija 2:10), to jest, nelojalno, neverno i podlo. Podsetio ih je kako su neiskreni u svojim međusobnim odnosima, u koje su dovedeni i koliko su i Njemu samom bili neiskreni. Mi se takođe moramo podsetiti naših međusobnih odnosa, kao hrišćani. Pavle nas izaziva: "Zato odbacite laž, i govorite istinu svaki sa svojim bližnjim; jer smo udi jedan drugom." Dalje on nastavlja: "A budite jedan drugom blagi, milostivi, praštajući jedan drugom, kao što je i Bog u Hristu oprostio vama. (Efescima 4:25,32). I mi možemo biti podjednako krivi ako se izdajnički i licemerno odnosimo jedni prema drugima, poput ljudi Malahijinog vremena.

1) Drugo, prorok se suprotstavio muškarcima iz naroda po pitanju razvoda od svojih žena i ženidbe sa pagankama (Malahija 2:11-16). Ovo je, takođe, nazvao izdajništvom. U stvari reč "izdajnički" pojavljuje se čak pet puta u drugom poglavlju. Ovi muškarci su kršili svoje zavete Bogu i svojim ženama, odnoseći se prema njima kao prema bezvrednim stvarima. Ovo se na mnogo načina dešava i danas, pošto bračni odnosi u očima mnogih imaju veoma malu vrednost. Malahija ih je podsetio na četiri stvari na koje se svaki muž mora podsetiti: prvo, da ostane sa ženom iz svoje mladosti; drugo, ona treba biti njegova družica; treće, ona je njegova žena prema zavetnom odnosu sklopljenom pred Bogom; i četvrto, Bog mrzi razvod (Malahija 2:14-16). S obzirom da se ni jedan od ovih standarda nije promenio i sami bi trebalo da se zabrinemo. Drugim rečima, treba da preispitamo naše odnose i se pobrinemo da našim partnerima budemo verni u mislima, rečima i delima.

4. Odgovori na Božju pravdu

Kako da odgovorimo na Božje vođstvo tj. suverenost? Da li da ispitujemo način na koji on deluje u našim životima? Malahija je nastavio da izaziva narod upravo po ovom pitanju (Malahija 2:17-3:6). Mnogi od nas su pitali: "Zašto se loše stvari događaju dobrim ljudima i zašto se dobre stvari događaju lošim ljudima?" Lako možemo postati poput naroda u Malahijino vreme. Ljudi su pravdali sami sebe, a korili Boga zbog svojih teških okolnosti. No moramo se setiti da Bog kaže: "Jer misli moje nisu vaše misli, niti su vaši putevi moji putevi... Nego koliko su nebesa više od zemlje, toliko su putevi moji viši od vaših puteva, i misli moje od vaših misli." (Isaija 55:8-9).

Narod je pitao: "Gde je Bog pravde?" Malahija je odgovorio najajvljujući dva glasnika - Jovana Krstitelja i Gospoda Isusa. Jovan Krstitelj (Malahija 3:1, Matej 11:10, Marko 1:2, Luka 7:27) je imao jedinstvenu privilegiju propovedanja na kraju Starog i početku Novog zaveta. Kako je Jovan Krstitelj odgovorio na njihovo pitanje o Božjoj pravednosti? Pokazao je Izraelu na Isusa kao Božje jagnje (Jovan 1:29-31). Kada je Isus došao na ovaj svet, došao je kao zamena za grešnike. On je na krstu u potpunosti zadovoljio Božju pravdu. (Rimljanima 3:21-26).

Drugi glasnik u stihu 3:1 je sam Gospod. Malahija 3:2-6 govori o drugom dolasku Gospoda, kada se vrati kao Car nad carevima. Doći će nenajavljen (Matej 24:36) kako bi očistio nepripremljen i nečist narod. Toga će dana Gospod Isus doći sa bespoštednim sudom prema svemu šta je nepravedno (Malahija 3:5). Daje li odgovor ovo na njihovo pitanje o pravednom Bogu? Malahija ih podseća da Bog ima program koji mi ne možemo videti, ni razumeti. On vidi celu sliku, dok mi možemo videti samo jedan njen delić. Kada pitanja navru, treba se setiti da je Bog BOG. Niti se On menja, niti se menjaju Njegovi planovi, Njegova ljubav, Njegova milost, ili Njegova Svetost.

5. Odbij krasti od Boga

Peta lekcija koju je Malahija podučavao jest da ne krademo od Boga. Postoji mnogo načina na koje se može krasti od Boga, od onoga šta po pravdi pripada Njemu. Dok naše vreme, talenti i desetine u potpunosti pripadaju Bogu, Malahija nas izaziva sledećim (3:7-12), izazovom, davanjem desetka. Desetak je bio deset procenata od roda žita, voća, životinja ili novca (3. Mojsijeva 27:30-34, Nehemija 13:5). Unutar hrama su postojale posebne prostorije u kojima su se ti desetci skladištili.

Davanje desetka se smatralo, kao jedan od načina slavljenja Boga, čak i pre nego što je Zakon bio dat (1. Mojsijeva 14:20, 28:22, Jevrejima 7). Ako bi bilo ko zadržao svoj desetak on je tada krao od Boga, tj. uskraćivao to slavljenje. U Novom zavetu nema direktne zapovesti za davanje desetka, no u 1. Korinćanima 16:1-2 se sugeriše da hrišćani daju koliko god su u mogućnosti. U 2. Korinćanima 7:9, davanje se povezuje sa milošću. Druga stvar koju Malahija ističe jest da kadgod krademo od Boga, onda takođe potkradamo i sami sebe, uskraćujemo sebi blagoslove koje Bog želi podeliti sa nama. Ovi blagoslovi ne moraju biti uvek materijalni (2. Korinćanima 9:6-15), no setimo se Bog nije čoveku nikakav dužnik i da Bogu nikad ne možemo dati više no što On je u stanju dati nama!

6. Odbij iskušenje za jadikovanje

Nema ništa lakše od jadikovanja i kukanja. Nikakva nadarenost nije potrebna da bi se kritikovali drugi ili okolnosti života. Samo jedna reč depresivne kritike će imati snažan uticaj na veru svih oko nas. To je još jedna lekcija koju je trebalo da nauče ljudi onog vremena. A to je da su njihova gunđanja bila okrenuta protiv Boga. Osećali su, kao da je beskorisno služiti Bogu: "Koja je moja korist od toga?" bio je njihov odnos (Malahija 3:13-15) prema službi. I sami se često osećamo na isti način pitajući se: "Zašto ići u crkvu kad tamo stalno slušamo iste poruke?" Lako je kritikovati naše duhovne vođe, no ono šta treba da uradimo jeste da molimo za one koje je Gospod podigao da bi nas vodili bliže Bogu (Jevrejima 13:7,17).

Narod se, takođe, žalio na to, da su zli napredovali, dok su oni patili. S vremena na vreme se možemo umoriti služeći Mu, te i sami možemo početi da se osećamo na isti način. Tada moramo pogledati na predmet naše vere, na Gospoda Isusa. On je najuzvišeniji primer kakav treba biti jedan Božji sluga. Naše oči treba da su fokusirane na Njega, ne samo kako bi imali snage da Mu služimo sa radošću, već kako bi i sami sve više postajali poput Njega!

Malahija nam nudi tri saveta koji će nam pomoći da ne jadikujemo. Prvo, posedovanje straha Božjeg. On će nas podsticati da Bogu uvek damo prioritet u našim životima - da razmišljamo o Njemu, Njegovim osećajima, i Njegovim zapovestima. To je ono što znači bojati se Gospoda. Popularni izraz našeg vremena je: "Šta bi Isus uradio?" Kada bi ovo pitanje postalo više od puke fraze, ono bi nam uistinu pomoglo da se više bojimo Gospoda. Druga stvar koja se spominje jest da treba često da razgovaramo jedan sa drugim. Važno je da imamo hrišćanske prijatelje sa kojima možemo podeliti Hrista. Kada bi jedan sa drugim više razgovarali o Hristu, imali bismo manje vremena za jadikovanje i kritikovanje. Treća stvar je meditiranje nad Njegovim imenom. Jer svako Gospodnje ime opisuje Njegov određeni karakter, Njegovu lepotu i njegovu veličinu. Gospod Isus je istinit, plemenit, pravedan, svet. Jedino u Njemu možemo naći istinske vrline i nešto šta je vredno slavljenja (Filipljanima 4:8). Hajde da meditiramo o Njemu!

7. Raduj se Danu koji dolazi

Sedma i posljednja Malahijeva lekcija nas uči da se radujemo dolazećem Gospodnjem Danu. Ovo nije neki verski zanos, već Njegov stvarni drugi dolazak, kada dođe da vlada, kada će Gospod doći po svoje.

Poput Sunca Pravednosti, Gospod Isus je Izraelova nada. Tokom ovog vremena Gospod Isus će vladati kao Car nad carevima, a Crkva će takođe vladati sa Njim. Svaki hrišćanin bi sa uzbudljivim iščekivanjem trebalo da gleda ka tom dolazećem danu - Njegovom Danu!

A šta je s nama?

Malahijeva poruka je bila usmerena pravo u srce problema i izazivala je ljude da ozbiljno preispitaju svoje živote u sedam važnih područja. I mi danas uradili bismo dobru stvar kada bi smo dopustili Božjem Duhu da ispita naša srca na isti način, kako bismo videli jesmo li stvarni (ispravni) u svemu što radimo za Njega.

Izvor: "Grace & Truth Magazine, Februar 1999. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

MARKETING PREVARE

- Moris Roberts

Đavolova velika sposobnost, je u tome što ljudima konstantno nameće primamljive ponude, ali iza svega toga je uvek neka skrivena i neprijatna stvar po njih. Njegove laži, zamke i jeresi nikada nisu potpuno nove. Uvek ih iznova i iznova koristi. Uvek su stručno upakovane i primamljivo ponuđene svakoj novoj generaciji. Đavolovu genijalnost je moguće videti u njegovoj sposobnosti da prezentira laž kao istinu, slano kao slatko, tamu kao svetlost, otrov kao lek i greh kao vrednost. Ako čovek ne pazi, đavo ga može ubediti da ispije čitav bokal prljave vode kao čašu vina, ili da hrani svoju dušu pomijama umesto probranom hranom. Sposoban je neprimetno prinuditi pametnog čoveka da se na bogosluženju ponaša kao budala, sposoban je obrazovanog navesti da veruje dečjim bajkama i mnoge može navesti da omalovažavaju i vređaju druge ljude, istovremeno govoreći kako su oni vrlo pobožni ili borci za toleranciju i ljudska prava.

Sa nepravdom je uvek vezana neka laž. Kada se nepravednost pojavi u religioznim pitanjima, to uvek rezultira odbacivanjem vere ili njenom podsmevanju. Đavolji cilj je da umanji vrednost obožavanja Boga i da promeni pobožnost u glumu i imitaciju, što uvek dovede do podsmevanja. Na ovaj način, đavo ljudima oduzima Hrista, sakriva evanđelje i onemogućuje im ulazak u nebo.

"Tajna bezakonja" (2. Solunjanima 2,7) ukazuje na to da sve zablude imaju dublji koren nego što se to na prvi pogled čini. Nepažljivom gledaocu može mnogo grešaka izgledati potpuno bezazleno: "Isus ima sličnu suštinu kao i Otac", "Biblija sadrži Božju reč", "Sveto pismo i sveta tradicija su Božja reč", "Paklena vatra jeste metafora", "Samo crkva može ispravno tumačiti Bibliju", "Na zemlji mora postojati samo jedna vidljiva Glava vidljive Crkve", itd. Spisak sličnih prevara bi mogao biti beskonačan. Koliko god takvi iskazi izgledali bezazleno, njihovo poreklo i kraj je u paklu. Sve su to jako lepo upakovane prevare, koje nepažljivi ljudi primaju kao bezopasne izraze pobožnosti i odanosti "svojoj veri". Iza ove pobožne nepravednosti se sakriva pogubna inteligencija i manipulacija, koja jako vešto pozlaćuje poluistine tako, da izgledaju kao potpune istine i stručno sastavlja pogrešne formulacije tako da izgledaju kao najveće istine.

Đavolovo delovanje u propagiranju lažnih doktrina se očigledno ne ograničava samo na produkciju laži i njeno prezentovanje. Čini se, da on ima moć da hipnotiše ljudsku misao. Na to misli i apostol Pavle, kada pita crkvu u Galatiji:

O nerazumni Galati! Ko vas je opčinio da se ne pokoravate istini? (Galaćanima 3,1)

Malo pre toga su primili učenje pravog evanđelja. Sada su već napola uvereni u potpunu suprotnost! Pavle im, veoma začuđen, piše:

Čudim se da se tako odmah odvraćate na drugo jevanđelje od Onog koji vas pozva blagodaću Hristovom. (Galaćanima 1,6).

Laž na koju su se uhvatili, je bila toliko prihvatljiva, da su zamalo odbacili istinu! Njihovi umovi su bili pod omamljujućim uticajem - bili su vešto izmanipulisani.

Ovaj faktor manipulacije ne sme da se ignoriše. Laž može biti fascinantna i privlačna. Ponekad privlači intelekt ("kao Bog ćeš raspoznavati dobro i zlo"), ponekad je to želja za moći (Diotref, koji je želeo da bude uvek prvi u svemu), ponekad je to želja za nečim novim (naklonost ka izmišljenim događajima), ponekad je to želja za užicima u ovom životu ("više je ljubio ovaj svet"). Laž nam se servira ne samo lepo upakovana, nego i efektno reklamirana.

Đavolova sposobnost da propagira laži je usko povezana sa njegovom neumornom istrajnošću, sa kojom prati kako se iz godine u godinu menja religiozno raspoloženje. Da li ljudi u crkvi žele probuđenje? Neka ga imaju barem kao burno emotivno iskustvo, koje će biti reklamirano kao "delovanje Duha"! Da li ljudi u crkvi vide da ih je sve manje i manje? Potreban im je novi program koji će sve to dovesti u red. Da li se ljudi u crkvi osećaju intelektualno manje vredni? Moraju da imaju propovednika koji razume najnoviju teoriju religije. Čeznu li ljudi za crkvenim jedinstvom? Mogu ga imati ako se crkva ujedini u jednu masu bez veroispovesti. Da li je crkva izgubila svoj autoritet? Mora da ima prisniju vezu sa jedinom "Svetom Crkvom apostolskom". Đavo će ljudima pružiti sve osim jednostavnog Hristovog evanđelja. Sve mogu imati, ali bez živog Hrista.

Jedan od velikih đavolovih prijatelja jeste gosp. Verski fanatik. On je za sotonu veliki i neprocenjivi pomoćnik, i njegov uspešni prodavac religioznih laži. Verski ekstremista jeste čovek koji revnuje u tome da se "ispravna stvar" što više preuveliča i nametne. Može se reći da su se sve velike istorijske greške dogodile zahvaljujući pomoći verskih ekstremista.

Religiozni ekstremisti su tokom cele istorije pretvarali istinu u laž. Od zakona prave samo puko poznavanje njegovih odredbi, ali ne i življenje istih, od vere iluziju, od pastoralne službe strogu kontrolu, od biblijskog odvajanja monaško zatvaranje, od propovedanja govorništvo, od tajne misteriju, i od pobožnosti farsu. Ekstremista izvlači zaključke koji sve više i više stežu slušaoce i sledbenike. Oslepljuje ih i ispira im mozak, pa više nisu kadri misliti svojom glavom, već samo slepo slediti "jedinu istinu".

Međutim, veliki neprijatelj đavolove trgovačke strategije jeste hrišćanin koji otvoreno razmišlja o stvarima oko sebe. On je taj koji pažljivo čita Sveto Pismo, nastoji ga otvorenim umom (bez predrasuda) shvatiti i trudi se da prema njemu i živi. On je čovek koji sve ispituje. On analizira stare "stinite", ali i nove "obećavajuće" religiozne metode i prakse, koje se naglašavaju u učenju i u bogosluženju crkve. Hrišćanin koji razmišlja, i ne prihvata sve zdravo za gotovo, jeste teret u svakoj crkvi koja teži da bude "moderna" i od sveta prihvaćena, kao i tamo gde se želi "ugraditi" kontrola čoveka - kroz manipulacije.

Hrišćanin koji razmišlja i analizira, zna za mnoge loše i zle stvari iz crkvene istorije, i ima ne baš omiljenu naviku da poredi sa ono što se već desilo u istoriji sa ovim što se dešava danas. Tvrdoglav je, i uglavnom odbija da promeni staro dobro učenje Biblije za neko neprovereno - novo. Ne voli ono staro samo zato što je staro, nego voli to što je istina, zato što je to istina. Voli sve što je ispravno, zato što je ispravno. Više mu je stalo do istine, makar i bolne, nego do zablude ma koliko umilno zvučala. Takav čovek želi samo "slavu koja od Boga dolazi".

Od svih kupaca kojima đavo nudi svoju robu, niko nije toliko nepoželjan, kao što je to hrišćanin koji razmišlja svojom glavom. Takav čovek sve kvari. Nekada bi đavo jednostavno pripremio gosp. Verskom fanatiku spaljivanje na lomači. Danas se mora zadovoljiti samo sa time što će takvog čoveka načiniti omraženim i ismevanim, staviće ga na naslovne stranice žute štampe, nazvaće ga staromodnim, netolerantnim, fanatikom, sektašom, itd, itd...

Prema: Zapas o dušu br. 76.

^vrh

NOVA TOLERANCIJA

- K. Ham i J. McDowell

1) NETOLERANTNA TOLERANCIJA

Poziv na toleranciju zvuči politički korektno. Međutim, sadrži li on skrivenu opasnost za Hristove sledbenike? Da li je ljubav isto što i tolerancija?

Ne baš tako davno, reč "tolerancija" je značila "izdržavanje ili podnošenje nekoga ili nečega ko nam se (ili što nam se) nije baš lično sviđao-(lo)". Međutim, ta reč je sada redifinisana na "sve vrednosti, sva verovanja, stilove življenja, ili da svačija tvrđenja su jednaka tj. istinita". Pobijanje toga bi značilo da je osoba "netolerantna" i stoga vredna prezira. Šta ovo znači za hrišćane?

Isus je rekao: "Ja sam put i istina i život; niko neće doći k Ocu do kroza me." (Jovan 14:6).

A apostol Petar je rekao: "U ime Isusa Hrista Nazarećanina, koga ste vi raspeli, koga je Bog podigao iz mrtvih... Nema ni u jednome drugom spasenja; jer nema drugoga imena pod nebom, danoga ljudima, kojim treba da se spasemo." (Dela 4:10-12).

Nova definicija "tolerancije" čini tvrdnje hrišćana na ekskluzivnost "netolerantnima", što navodno opravdava toliko anti-hrišćanstva u medijima i obrazovnom sistemu.

No ovaj argument je očigledno nelogičan i samoopovrgavajući. A to je, ako ovi advokati "tolerancije" odbacuju hrišćanstvo, onda oni ovo verovanje ne tretiraju "jednakim". Znači, u praksi, da parafraziram Džordža Orvela u Životinjskoj farmi, "sva verovanja su jednaka, no neka su ipak jednakija od drugih". Rezultat toga je ekstremna netolerancija prema hrišćanstvu od strane ljudi koji toliko govore o toleranciji svih pogleda. Ukratko, oni su netolerantni prema "netoleranciji", i na taj način bi trebalo da su netolerantni i sami prema sebi!

Licemerje nove tolerancije je nedavno pokazano na dva univerziteta. Na Texas Tech univerzitetu u Lubbocku, Majkl Dini, profesor biologije, rekao je da ni jednom studentu ne bi preporučio da upiše medicinsku školu ako ne veruje u teoriju evolucije. Dinov univerzitet je požurio da ga odbrani temeljeći to na "akademskoj slobodi".

Suprostavimo to onome što se desilo na univerzitetu Sidnej u Australiji. Određeni broj vrsnih akademika potpisali su jednu izjavu preko čitave stranice novinskog oglasa: "Prema bilo kom kriterijumu, Isus Hrist je jedna od najvećih osoba u istoriji. Više od toga, njegove tvrdnje da je On Božji Sin, koji je Boga učinio znanim i koji je preuzeo grehe ovoga sveta, može izdržati čak i najstrože ispitivanje. Ovo je naše ubeđenje, i mi potičemo svakog studenta da detaljno istraži ovu jedinstvenu ličnost, Isusa".

Ovo je probudilo histeriju o verskoj netoleranciji i zloupotrebi akademske slobode. Neki nehrišćanski studenti su čak izrazili svoje paranoične strahove o diskriminaciji, iako gore navedena izjava ne daje nikakve tvrdnje te vrste, za razliku od Dinijeve neskrivene netolerancije i diskriminacije naspram biblijskih hrišćana, koja je bezbrižno tolerisana.

Opasnost u opštoj filozofiji tolerancije

U opštoj filozofiji tolerancije skrivena je velika opasnost. U Australiji se formirala jedna grupa koja je sebe nazvala "Trpeljivost", i mnogi su je hrišćani smatrali bezopasnom organizacijom sa dobrim namerama. Cilj Trpeljivosti bio je da promoviše toleranciju svih religija, verovanja i doktrina. Glavna tema im je bila: "Moramo prestati biti netolerantni prema verovanjima drugih ljudi. Svako treba da ima pravo na svoje vlastito mišljenje po bilo kom pitanju."

Konačno, organizacija je izdala promotivni letak u kojem se prihvata ova "tolerancija" svih verovanja. Šta je prva stranica mogla da sadrži nego detaljnu listu svih stvari kojima su se oni protivili! Govore da su za toleranciju svih verovanja, ali su netolerantni prema učenju Stvaranja i apsolutima hrišćanstva.

Ljudi koji podučavaju toleranciju svih verovanja gotovo neizbežno se suprostavljaju hrišćanstvu. Oni ne mogu tolerisati hrišćane govoreći: "Ovde je ono što je ispravno, a ovde je ono što nije. Bog to kaže. I to je konačno." Njihov je odgovor: "O ne, to ne možemo tolerisati. Moramo tolerisati sva verovanja."

Šta oni u stvari rade? Oni su netolerantni prema temeljnim istinama hrišćanstva, jer apsoluti hrišćanstva se suprotstavljaju filozofiji koja kaže, "Sve je dozvoljeno ako je to u skladu sa ličnim mišljenjem (njegovom voljom, izborom) pojedinca." Nije teško uvideti da je ova popularna filozofija u stvari jako opasan anti-biblijski način razmišljanja, koji gotovo da može dovesti do stavljanja hrišćanstva van zakona.

Lično mišljenje i sleđenje Hrista

Postoji još jedno tužno gledište ove filozofije, a to je da svi ljudi imaju pravo na svoje mišljenje. Ovo se javno promoviše kao "ljudske slobode i prava" i ovo polako prožima sve delove našeg društva, čak i neke crkve.

Što se danas događa kad se crkve dotaknu pitanja kao što su abortus, homoseksualnost, uloga žene u crkvi, i tako dalje? Prečesto, hrišćani jednostavno nude mnogo različitih mišljenja revnosno iznoseći svoje vlastite ideje i verovanja. A njihove vođe često u tome učestvuju samo da bi saželi ova različita stanovišta bez da ponude konačne zaključke o tome šta je dobro, a šta je loše, šta jeste u skladu sa Božjom Reči, a šta nije.

Čudesna istina je da, kao hrišćani, mi možemo naše živote temeljiti na nečem daleko bitnijem od pustih ličnih mišljenja! Mi imamo utemeljeno znanje od Beskonačnog Stvorenja, našeg Stvoritelja, koje treba da nas upravlja. A zabeleška ovog najosnovnijeg znanja počinje najosnovnijom od svih knjiga, Postankom (Prva Mojsijeva). Naš Stvoritelj nas nije ostavio da tražimo svoj vlastiti put, on nam je obezbedio smernice i specifične principe po kojima trebamo živeti. Hrišćanske vođe bi trebalo da podsećaju ljude da smo mi u vlasništvu Boga i stoga je On taj koji određuje pravila. Ono što On kaže mora predstavljati temelj svih naših razmišljanja i ponašanja.

Naši zaključci moraju biti bazirani na temelju Božje Reči, a ne na pogrešivom ljudskom mišljenju - filozofijama!

2) RAZLIKA IZMEĐU

TOLERANCIJE I HRISTOVE LJUBAVI

Moramo ponizno slediti istinu. Danas je možda teško govoriti istinu, no Isus je rekao, "Istina će vas osloboditi".

Slediti istinu u ovom kontekstu znači suprotstaviti se novoj doktrini tolerancije. To znači podučavati našu decu da zagrle sve ljude, ali ne sva verovanja. To znači pokazati im kako slušati ljude i učiti od njih, bez da se obavezno slože sa njima. To znači pomoći im da hrabro, ali ponizno govore istinu, čak i ako to znači da će biti predmet ismejavanja ili mržnje.

Međutim, uvek moramo imati na umu što nam je rekao apostol Petar: "Nego Gospoda Boga svetite u srcima svojim. A budite svagda gotovi na odgovor svakome koji vas zapita za vaše nadanje." (1. Pet. 3:15).

Moramo agresivno vežbati ljubav. Izgleda da svako voli ljubav, no tako ih malo prepoznaje kako je ljubav nekompatibilna sa novom tolerancijom. Tolerancija jednostavno izbegava da uvredi bilo koga. Moramo pomoći našoj deci da žive u ljubavi, koja aktivno traži da promoviše dobro u drugoj osobi.

Tolerancija kaže, "Moraš odobriti ono šta ja radim."

Ljubav odgovara, "Moram uraditi nešto još teže, voleću te čak i kad me tvoje ponašanje duboko vređa."

Tolerancija kaže, "Moraš se složiti sa mojim mišljenjem."

Ljubav odgovara, "Moram uraditi nešto još teže; reći ću ti istinu, jer sam uveren da će te 'istina osloboditi', u svakom smislu."

Tolerancija kaže, "Moraš mi dopustiti da živim na svoj način."

Ljubav odgovara, "Moram uraditi nešto još teže; pomoći ću ti da slediš bolji put, jer verujem da zaslužuješ ono najbolje."

Tolerancija pokušava biti neuvredljiva; dok ljubav preuzima rizik. Tolerancija slavi podelu; dok ljubav traži jedinstvo. Tolerancija ništa ne košta; za ljubav se mora dati sve - napraviti žrtva.

Verujem da se grozan potencijal nove tolerancije može izbeći, ali samo obnovljenom posvećenošću za istinu, pravdu i ljubav. Samo ovaj moćni trio vrlina može učiniti da spreči društvena propast. On može doneti istinsko zajedništvo i kulturu u sredini različitosti i neslaganja.

Parafrazirano: 1) Ken Ham. The Genesis Solution (Grand Rapids, MI: Baker Book House, 1998), pp. 47-51. 2) Josh McDowell. Focus on the Family (Colorado Springs, CO: 1999). Preveo: Ante Miliša. Izvor: http://www.christiananswers.net.

^vrh

KONAČNI SUKOB

- Frenk i Ida Me Hemond

Proučavajući biblijsku istoriju znamo da je Bog u određenim prilikama govorio svojim slugama kroz vizije i snove. Na dan Pentekosta apostol Petar je citirao jedan odeljak iz knjige proroka Joilja.

"U poslednje dane, govori Bog, izliću od svoga duha na sve ljude, pa će vaši sinovi i vaše kćeri prorokovati, i vaši mladići će gledati viđenja, a vaši starci će snivati snove." (Dela 2:17)

9. jula 1970. godine, Bog mi je progovorio kroz duhovni san. Jasno mi je stavljano do znanja kako svoju službu treba da podredim onome što mi je pokazano u snu. Moja molitva je da i vi budete blagosloveni i inspirisani kao i mnogi drugi kojima sam ispričao ovaj san.

San

Na početku sna ja ulazim u neki ogroman stadion koji je bio dupke pun, a u vazduhu se prosto osećalo uzbuđeno iščekivanje u vezi sa onim što će se dogoditi. U pitanju je bila bejzbol utakmica i ja sam bio jedan od igrača. Na sebi sam imao crveno-beli dres svoga tima. Takođe, video sam i igrače protivničkog tabora. Bili su obučeni u crno-bele dresove.

Ušavši na atletsku stazu primetio sam da su svi moji saigrači raspoređeni na uzdužnoj liniji uz teren (sa spoljne strane) i u vatri nekako konfuzne prepirke sa protivnicima. Ja nisam želeo da ostanem uz aut liniju, pa sam pošao dublje u teren, nadajući se da će i ostali krenuti za mnom. Čim sam pošao ka centru igrališta jedan protivnički igrač je krenuo sa mnom. Moj um je bio potpuno zaokupljen igrom. Podigao sam pogled ka suncu i procenio da preostaje samo još dva sata dnevne svetlosti. Igra će, znači, morati da počne vrlo brzo.

Konačno se završila svađa na aut liniji i timovi su počeli da zauzimaju svoja mesta. Moj tim je bio u polju, a protivnici na udarcu. Ja sam otišao u levo polje razumevajući da za sada ostajem izvan igre. Pogledao sam trenera koji se nalazio na sredini borilišta. Pokretom mi je pokazao da je moja dužnost motrenje na treću bazu i ja sam smesta zauzeo svoj položaj.

Zatim smo počeli sami sebe da bodrimo. Izgovarali smo jedni drugima reči ohrabrenja ne bi li kako podigli svoj borbeni duh. Potom smo prešli na vežbe istezanja - ispružili smo ruke, ukrutili kolena i saginjali se dodirujući dlanovima travu. Bili smo spremni za igru.

Bacač je zavitlao svoju prvu loptu. Igrač što je sa palicom dočekivao loptu opalio je po njoj iz sve snage. Lopta je poletela visoko preko moje glave i pala daleko, daleko izvan terena. Strah je zgrabio moje srce. Pomislio sam: "Ako je svaki njihov igrač tako snažan, kakve šanse mi uopšte imamo?" Shvatio sam kako moram biti veoma oprezan i nervozno sam se premeštao s noge na nogu. Krene li sledeća lopta u mom pravcu moraću biti spretan kao mačka - spreman da skočim na bilo koju stranu, uhvatim loptu i izbacim protivnika iz igre. Upravo u ovom trenutku san se završio. Kada sam se probudio i počeo da se prisećam sna moja prva reakcija je bila razočaranost. Ja sam voleo bejzbol i bio sam tužan što se san nije nastavio do kraja igre.

Tumačenje

Duhovni snovi ne mogu sami od sebe da se razumeju, za njih je neophodno tumačenje. Kada me je Duh Sveti narednog jutra podsetio na san, počeo je i da ga tumači. Dograbio sam olovku i papir zapisujući što sam brže mogao interpretaciju koja je stizala. Sve je bilo razjašnjeno za samo nekoliko trenutaka. Ono što mi je Duh otkrio ja sam zapisivao bez svojih komentara.

Teren za igru je ceo svet. Tribine sa gledaocima su slika koju opisuje stih iz poslanice Jevrejima:

"Zato, dakle, i mi kada imamo oko sebe toliki oblak svedoka..." (Jevr. 12:1)

Gospod mi je rekao da su oni na tribinama taj veliki oblak svedoka. Bili su to hrišćani koji su živeli u raznim epohama, a sada su sa nebesa gledali na svet. Svi patrijarsi i sveci Starog i Novog zaveta su bili na tribinama. Avram, Isak, Jakov, Josip, David, Danijel, Jeremija, Isaija, Petar, Jakov, Jovan i svi ostali. U prethodnim generacijama oni su nosili "štafetnu palicu". Mnogi od njih su bili veliki igrači i sada se nalaze u dvorani slavnih (kao što nam to otkriva poslanica Jevrejima u jedanaestom poglavlju), a sada nas navijajući posmatraju da vide kako ćemo igrati mi, današnja generacija.

Zatim mi je Bog progovorio: "Ovo je stvarni svet! Sada se događa konačni sukob između sila zla i pravednika. Utakmica u kojoj se nalaziš odlučuje o prvaku sveta!"

Dresovi na igračima su imali sledeće značenje. Naše uniforme su bile crveno-bele; crvena boja predstavlja krv Isusa Hrista i govori o snazi u njemu: "Oni su ga (satanu) pobedili krvlju Jagnjeta..." (Otk. 12:11); bela boja predstavlja čistoću. Oni koji se nalaze u Božjem timu, moraju biti okarakterisani čistoćom. Duh Sveti je stavio snažan naglasak na potrebu lične svetosti i praktične pravednosti. Nije vreme da se sa jednom nogom bude u svetu, a sa drugom u carstvu Božjem.

Protivnički tim je bio obučen u crno-belo. Crno je simbol zla što obeležava satanu i njegove zle rabote. Igrači protivničkog tima su bili jasno identifikovan kao "đavo i podanici". Bio sam zbunjen činjenicom što su i oni na svojim dresovima imali belu boju. Šta bi to moglo da znači? Još dok se pitanje formiralo u mom umu, Duh Sveti mi je odgovorio: "Crno-belo označava mešavinu dobra i zla." Satana nikada ljudima ne prilazi u crnom pokazujući svoje rogove. On nam prilazi u belom. Crno-belo predstavlja istinu i laž izmešano. Upravo u tome, u izmešanosti, se i nalazi njegova najveća snaga. Današnja generacija, više nego i jedna pre, je izložena toj pogubnoj mešavini dobra i zla, istine i laži.

"A Duh izričito kaže da će u poslednja vremena neki odstupiti od vere, obratiće pažnju na varljive duhove i demonske nauke..." (1. Tim. 4:1)

Ali kako to da sam i ja bio jedan od igrača tako važne utakmice? Moje prisustvo na terenu objasnio mi je Bog. Ja sam reprezent mnogih hrišćana koji su ušli na teren duhovnog rata i odlučno se suprotstavljaju silama pakla. Radoznalo sam rekao: "Ali Gospode, zašto su svi moji saigrači u svađi sa protivnicima i to na aut liniji?" Objašnjenje koje sam dobio glasi, da je to samo jedna od mnogih taktika neprijatelja. On pokušava da zadrži Božju decu u "autu"; da ih sveže kako se ne bi uključili u igru. Svađa predstavlja međudenominacione podele. Đavo zadržava hrišćane uz aut liniju zaposlivši ih da brane svoje doktrine i tradicije, ne shvatajući da su obmanuti. Došlo je vreme za Božje ljude da dođu u jedinstvo i da započnu utakmicu. U stvarnosti, to je ono što se dogodilo kroz veliko izliće Duha u poslednje dane.

Ono radi čega sam zabrinut je doba dana. Ostalo je još samo nekoliko sati dnevne svetlosti. Uistinu, dolazi noć kada neće moći da se radi. Mi živimo u poslednjim danima istorije i zato treba da koristimo svaki minut. Neizostavno moramo ući na teren i poraziti neprijatelje ljudske duše.

Konačno, timovi su ušli na teren. Jedan igrač nije tim! Faza istorije crkve u koju treba da uđemo zahteva timski rad - jedinstvo. Gospod me je podsetio da u jednom bejzbol timu postoji devet igrača. Broj devet upućuje na devet darova Duha i devet plodova Duha. Članovi Božjeg tima u ovom konačnom obračunu sa silama zla delovaće direktno, vođeni Duhom Božjim. Darovi Duha - reč mudrosti, reč znanja, vera, dar isceljenja, dar činjenja čudesa, proroštvo, dar razlikovanja duhova, različiti jezici i tumačenje jezika (1. Kor. 12:8-10) - će se manifestovati u njihovim životima. Plod Duha - ljubav, radost, mir, dugotrpljenje, čestitost, dobrota, vera, krotost i uzdržljivost (Gal. 5:22-23) - će karakterisati njihove živote. Slava Bogu! On svoj tim izvodi na teren u našim danima. To je tim koji je ispunjen Duhom. Darovi Svetog Duha su ponovo prisutni u crkvi. Plod Duha je evidentan u životima Božje dece kao nikada pre. Barijere koje su nas odvajale i tako dugo zadržavale na aut liniji su prevladane. Denominacioni zidovi su srušeni. Doktrinalna pitanja koja su nas delila su spaljena. Isus je Gospod! Možemo zajedno da ga slavimo i da služimo jedni drugima pod dirigentskom palicom Duha.

Kada sam krenuo na teren, jedan protivnički igrač je pošao za mnom. U stvari, ja sam u borilište ušao zbog iskustva pomazanja Duha. Bio sam "obučen" u silu i počeo sam da napadam đavola. To se dogodilo pošto su darovi Duha počeli da se manifestuju u mojoj službi, a rezultanta sile je bila usmerena protiv gospodara zla. Krštenje u Duhu, naravno, nije kao kakvom čarolijom odnelo sve moje probleme - ruku na srce, problemi su mi izgledali veći nego ikada. Preko noći, većina mojih prijatelja su postali moji neprijatelji! Odbacili su me uz optužbu da sam ponosit i obmanjivač. Strah je stegao moje srce i pitao sam se šta će biti sa mnom? Demonska sila je u onoj areni krenula za mnom, da mi se suprotstavi.

U tom trenutku, stajao sam na levom polju. Znate li šta podrazumevam pod izrazom stajati na levom polju? Ta fraza se koristi da bi opisala osobu koja je zbunjena i ne zna gde se nalazi. Ja sam znao da sam na utakmici, i da sam na terenu, ali nisam znao šta bi trebalo da igram. Ovo je tačan opis dileme u kojoj sam se našao posle krštenja Duhom. Zar to nije opis mnogih hrišćana? Oni su na "terenu", ali zato što nikada nisu otkrili Božju volju za svoje živote, po tom terenu tek besciljno lutaju. Na taj način nisu baš nekakva pomoć timu. Mesto koje bi trebalo da popune ostaje prazno i u liniji (igrača) zjape rupe. Ali, tu je Trener, koji je spreman da pruži instrukcije svojim igračima. Ko je Trener? - Duh Sveti! A gde možemo da ga pronađemo?

Sada dolazimo do jedne čudne pojave u snu. Obično je trener uz aut liniju ili na klupi sa rezervnim igračima, a u mome snu on je bio na sredini terena. Gde je Duh Sveti danas? Upravo među nama! On je tu da bi nam pružio instrukcije čim dignemo pogled ka njemu. Meni je pokazao kako treba da pokrivam treću bazu. Malo kasnije ću vam reći kakvo značenje ima ta treća baza.

Ostali igrači su brzo zauzeli svoje pozicije i utakmica samo što nije počela. Krenuli smo sa uzvikivanjem reči ohrabrenja jedni drugima. Oh, kako to mora da je bila prijatna muzika Treneru.

"... i pazimo na to da jedan drugoga podstičemo na ljubav i dobra dela, da ne ostavljamo svoje skupštine, kao što neki imaju običaj, nego da bodrimo jedan drugoga utoliko pre ukoliko vidite da se približava sudni dan." (Jevr. 10:24-25)

Potom je počelo naše zagrevanje. Gospod mi je stavio do znanja da su fizičke vežbe zagrevanja i treninga paralela sa duhovnim vežbanjem hrišćana. Imamo li nameru da ostanemo u neophodnoj kondiciji za duhovnu borbu, moraćemo da sledimo pravila duhovne fiskulture - da kleknemo na svoja kolena u molitvi, da podignemo svoje ruke u slavljenju i da savijemo svoja leđa (prignemo svoje glave) u obožavanju. Aliluja! Učesnici završnog konflikta (svetskog prvenstva) će uvek biti u vrhunskoj formi. Pobrinimo se da naredni biblijski stih nikada ne bude naša karakteristika:

"...jer su deca ovoga sveta prema svom rodu mudrija od sinova svetlosti." (Lk. 16:8b)

Kada se sportisti podvrgavaju disciplini i odricanju da bi osvojili kakvu zemaljsku nagradu, zar hrišćani ne bi trebali da budu spremni na plaćanje i veće cene za pobedu u najvažnijoj ikada odigranoj utakmici? Ali vratimo se sada onoj utakmici što upravo počinje. Bog mi je pokazao da se naš tim nalazi na polju - da je on tim koji se brani. "Isuviše dugo", govorio je Gospod, "moj narod se nalazi u defanzivi. Vreme je da pređe u napad. Dobra odbrana je važna, ali utakmica se ne može dobiti odbranom nego napadom. Crkva treba da pređe u ofanzivu, u duhovni rat - da izbacuje demone, da poražava poglavarstva i vlasti tame... Isus je rekao:

"Ali ako ja Božijim prstom izbacujem demone, onda je došlo do vas carstvo Božije." (Lk. 16:8b)

Došlo je vreme za duhovnu borbu i duhovnu pobedu. Pre nego što carstvo Božje postane realnost u vašem ili u mom životu moramo se suočiti sa silama pakla i pobediti ih. Pre nego što crkva bude u stanju da ispuni Hristovo proroštvo u vezi sa svojom pobedom (Mt. 16:18), moraće da krene u ofanzivu na đavola. Ohrabruje što se ova poruka danas snažno širi crkvom. Đavo nailazi na sve veći otpor i prisiljen je da ustukne. Po prvi put vidimo njegova leđa, a to je predivan vidik.

Sećam se priče o dečacima koji su igrali fudbal na poljančetu. Neki čovek koji je tuda prolazio zaustavio se i upitao jednog od igrača šta misli o igri. Upitani odgovori da je utakmica sjajna. "A koji je rezultat?" - nastavi čovek da se raspituje. "35 prema 0", odgovori zajapureni fudbaler. Sledilo je pitanje: "Za koga?" - pa kada je doznao da to protivnici vode, čovek je konstatovao kako oni drugi opasno biju dečaka sa kojim razgovara i njegove saigrače. "A ne čiko, mi ne gubimo utakmicu", samouvereno odgovori dečak. Prolaznik je bio potpuno zbunjen i želeo je da zna kako to neko ko gubi sa 35 prema nula nije pobeđen. "Pa mi još nismo ni počeli da igramo", objasnio je mali fudbaler.

Kakva sjajna ilustracija Crkve. Đavo igra sve vreme i postigao je neke rezultate, ali sada će Crkva početi da igra, da napada i da ga pobeđuje. Amin!

Opet sam malo "odlutao" od svoga sna i zato vratimo se nazad - na san. Lopta je bačena. Udarač je snažno opalio po lopti koja je letela visoko i daleko, ali je ipak pala u aut. Gospod mi je rekao: "Želim da ti pokažem učinak dela vašeg neprijatelja. On je kao i ova lopta što si je sada gledao. Zli ima određenu snagu i ono što radi je veoma impresivno, ali sve vreme to je običan faul!"

Strah koji me je zahvatio je nešto što se redovno događa Božjim slugama dok gledaju šta satana radi. Pitaju se ima li ikakve šanse da pobede. Oduševljenje i elan im malaksavaju. Ali Bog ne podiže takvu Crkvu. On je Gospod militantne Crkve. On je čekao na generaciju kao što je naša da istrči na teren i zauzme ga, što ćemo pod njegovim vođstvom i učiniti. Jeste li u timu? Hoćete li napasti đavola?

U ovom trenutku sna sam razumeo da moram biti potpuno spreman. Moram igrati najbolje što mogu; gotov da skočim u bilo kom pravcu i izbacim protivnika iz igre.

"Pazite, dakle, brižljivo kako živite, - ne kao nemudri, nego kao mudri, iskorišćavajući vreme, jer su dani zli." (Ef. 5:15-16)

San se odjednom, kako se meni činilo pre vremena, završio. Pitao sam Gospoda zašto mi nije dopustio da vidim kraj utakmice. "Zbog čega te interesuje kraj?" - upitao me je. Objasnio sam mu da bih želeo da vidim ko je pobedio. "Sine", započeo je Bog predivnu besedu, "ne moraš da vidiš kraj igre. Ta, već je znaš. Moja Reč ti je otkrila, da si ti igrač tima što pobeđuje. A što sam rekao, to će se dogoditi. Ne, ne moraš da znaš završetak, ali svakako znaj da je završni boj počeo.

Da dragi hrišćanski prijatelju, mi smo generacija koja živi u poslednjim danima. Konačni obračun između sila zla i Božje vojske se događa. Na sve strane vidimo dokaze te bitke. Nema više vremena za odlaganje. Duhovni rat traje. Jeste li uključeni u njega?

Nastavak

Tumačenje sna još nije završeno. Bog mi je rekao i šta predstavljaju baze:

Prva baza, društveni odnosi.

Druga baza, poslovni odnosi.

Treća baza, crkveni odnosi. Zbog toga je trebalo da ja pazim na treću bazu. Na meni je bilo (to je bio moj zadatak) da ne dopustim đavolu osvajanje treće baze - crkve.

Osnovna baza ili kuća (home base) predstavlja upravo ono što joj ime kazuje - odnose u porodici. Duh mi je pokazao da sve počinje i završava u toj, home base. Kada igrači Božjeg tima dođu na igru, moraju krenuti upravo od te baze. Uopšte nema značaja koliko dobro "trče" oko društvenih, poslovnih i crkvenih odnosa ako nisu dobro krenuli od home base. Rade li tako, samo pokazuju svoje licemerje.

Bog stavlja poseban naglasak na ispravne porodične odnose. Zbog toga obnavlja muževe i očeve da bi zauzeli svoja mesta autoriteta u porodicama. Porodično ognjište je osnova duhovnog života. To je Božja sveta odrednica. Ukoliko nemamo pravilan život u kući, ni jedan drugi naš odnos neće biti ispravan. Demoni iz protivničkog tima bacaju snažne "felš" (rotirajuće) lopte ka našim domovima. Da bismo protivnika pobedili sveukupno, prvo ga moramo zaustaviti u njegovim napadima na naše porodice. A to znači, da svaki član treba zauzeti svoju (bazu) ulogu onako kako je to Bog odredio.

"Žene da se pokoravaju svojim muževima kao Gospodu... Muževi, volite svoje žene - kao što je i Hristos zavoleo Crkvu i samoga sebe predao za nju... Deco, slušajte svoje roditelje u Gospodu, jer je to pravo." (Ef. 5:22, 25 i 6:1)

Prvi ispit hrišćanskog života događa se u kući. Ukoliko ljubav, radost i mir u Duhu Svetom nije izvor naših života i odnosa između članovima domaćinstva, satana je zadobio pobedu. Kada nam postane jasno da se to dogodilo, da je Zli zakoračio u našu kuću, vreme je za duhovni rat. Porazite li satanu u svom sopstvenom životu i životima svojih ukućana bićete u stanju da duhovni rat prenesete i na druga područja života.

U paraboli o trunu i balvanu Isus je nedvosmisleno stavio do znanja, kako pre no što budemo mogli da služimo drugima, u red moramo dovesti sopstveni život. Osigurajmo se da nema ni jedne jedine svinje u našoj dnevnoj sobi.

Preuzeto iz knjige: SVINJE U DNEVNOJ SOBI - Frenk i Ida Me Hemond. Prevod sa engleskog: Ivan Božer. "Evanđeoska crkva" - Temerin 2005.

Ovo štivo je namenjeno za internu upotrebu, uglavnom studentima i profesorima teologije, kao i pastorima, sa ciljem da pokrije oblast o kojoj gotovo da i nema literature na srpskom jeziku.

^vrh

misaone refleksije

MORSKE ZVEZDE

- nepoznati autor

Tek što je Sunce počelo da širi svoje zrake preko okeana, Andrija je uskočio u svoje sandale i zgrabio peškir za plažu.

"Doviđenja, mama", promrmljao je i brzo umakao kroz vrata.

Andrija je voleo što živi pored okeana. Da se on pita ostao bi tu celog života. Svako jutro pre doručka po žalu je tražio morske zvezde. Andrija nije skupljao ova morska stvorenja da iz toga izvuče neku svoju zaradu, kao što su to pojedini ljudi činili. Da je želeo, mogao je da ih proda u nekoj od mnogobrojnih radnji koje su trgovale školjkama. Međutim, Andrija je svakog jutra tražio morske zvezde da bi ih spasao. Ponekad ih je plima izbacivala na obalu i ostavljala nasukane. Ako bi predugo ostale na vrelom suncu, uginule bi. Tako je Andrija postao njihov spasilac.

Tog jutra sreo je nekog starijeg čoveka koji je krenuo ranom zorom da traži školjke.

"Zdravo, ti tamo", oglasio se čovek, "kako ide sa hvatanjem školjki od jutros?"

"Ima lepih školjki malo dalje niz obalu", odgovorio je Andrija.

"Da li si ti sakupljač?"

Andrija se sagnuo i podigao jednu malu morsku zvezdu koja se nalazila pored bačene konzerve od nekog osvežavajućeg pića. "Ne, ja dolazim ovamo svako jutro pre doručka da tražim morske zvezde. Tražim one koje je voda izbacila na obalu i vraćam ih natrag u vodu."

"Činiš li to svaki dan?"

"Trudim se da to činim."

Čovek je odmahnuo glavom. "Dečače, to je veliki posao. Čemu to pomaže, kada ih verovatno ima na hiljade izbačenih na obalu duž ove dugačke plaže? Kakva korist od toga? To neće spasiti sve te zvezde?"

Andrija je pogledao malu morsku zvezdu koju je držao u ruci i bacajući je natrag u okean rekao: "Ali ovu hoće!"

Kao i Andrija, i ti možeš da učiniš za ljude oko sebe neku naoko malenu stvar, koja može da promeni nečiji život. Da izraziš Ljubav (1. Jn. 4:7-8) i da kažeš par reči o tvome Gospodu - Isusu Hristu (Jn. 3:16).

HRIŠĆANSKI NAČIN DA SE UMANJI STRES

- preuzeto sa Interneta

Jednom je neki anđeo rekao: "Nikada nemoj da pozajmljuješ od budućnosti. Ako se sekiraš šta će se sutra desiti i to se ne dogodi, uzalud si se sekirao. Čak i ako se desi, sekiraćeš se dva puta."

1. Moli se.

2. Idi na vreme na spavanje.

3. Ustani na vreme, tako da počneš dan bez žurbe.

4. Reci: "Ne!" poduhvatima koji se ne uklapaju u tvoj raspored, ili koji bi mogli da dovedu tvoje mentalno zdravlje u pitanje.

5. Poveri zadatke sposobnim ljudima.

6. Pojednostavi i razmrsi svoj život.

7. Manje je više. (Mada je jedna stvar često nedovoljna, dve su često - previše).

8. Daj sebi više vremena da bi nešto uradio ili negde stigao.

9. Uspostavi ritam. Razredi krupne promene i komplikovane poduhvate na duže vremenske staze; ne nagomilavaj ono što treba da uradiš.

10. Ne žuri (strpi se malo).

11. Razdvoj brige od staranja. Ako situacija zahteva da se za nju postara, pronađi šta bi Bog želeo da ti učiniš i predaj brigu Njemu. Ako ništa ne možeš da uradiš, zaboravi je.

12. Živi u okvirima svog budžeta; ne pozajmljuj da bi kupio osnovne stvari.

13. Imaj rezervu; duplikat ključ od kola u džepu, ekstra ključ od stana, ekstra poštanske marke, itd.

14. D.J.Z.Z. (Drži jezik za zubima). Sam ovaj savet te može sačuvati od strahovito mnogo problema.

15. Svakodnevno udovolji "detetu u sebi".

16. Nosi sa sobom Bibliju, tako da možeš da čitaš dok čekaš u redu.

17. Odmaraj se.

18. Hrani se pravilno.

19. Organizuj se, tako da sve ima svoje mesto.

20. Slušaj dobre trake, ili CD dok voziš, da bi poboljšao kvalitet svog života.

21. Zapisuj misli i iznenadna nadahnuća.

22. Nađi svakodnevno trenutak da budeš nasamo - sa sobom.

23. Imaš problem? Razgovaraj sa Bogom na licu mesta. Teži da sasečeš male probleme u začetku. Nemoj čekati službu da bi se pomolio.

24. Sprijatelji se sa pobožnim ljudima.

25. Imaj beležnicu sa omiljenim stihovima pri ruci.

26. Upamti da je najkraći most između očaja i nade jedno dobro - "Hvala ti Isuse!"

27. Smej se.

28. Još više se smej!

29. Budi ozbiljan prema svom poslu, ali sebe ne uzimaj ozbiljno.

30. Pothranjuj stav praštanja (većina ljudi daje od sebe najbolje što može).

31. Budi ljubazan prema neljubaznim ljudima (njima je to verovatno najpotrebnije).

32. Zgazi svoj egoizam.

33. Govori malo; slušaj mnogo više.

34. Uspori!

35. Podseti sebe da ti nisi generalni i odgovorni direktor celog Svemira.

36. Svako veče pred spavanje razmišljaj o nečemu za šta si zahvalan, a da za to nisi bio ikada pre. BOG IMA NAČINE DA SITUACIJU OKO TEBE POTPUNO PREOKRENE. "Ako je Bog s nama, ko će na nas?" (Rimljanima 8:31)

37. I zapamti, Filipljanima 4:13: "Sve mogu u Isusu Hristu koji mi moć daje."

NA PUTU USPEHA

- preuzeto sa Interneta

Put do uspeha nije prav. Na njemu se nalaze: krivina zvana - Promašaj, petlja po imenu - Konfuzija, ležeći policajci po imenu - Prijatelji, crvena svetla zvana - Neprijatelji, svetla upozorenja po imenu - Porodica. Iskusićeš bušne gume po imenu - Zaposlenje.

Ali, ako imaš rezervnu gumu koja se zove - Odlučnost, motor koji se zove - Strpljenje, osiguranje zvano - Vera, vozača po imenu - Isus, stićićeš do mesta koje se zove - Uspeh.

^vrh

Smešna strana

ZAPITAM SE...

"Kada pogledam na moju pastvu", reče jedan pastor drugom, "zapitam se: gde su siromasi? A kada pogledam u korpicu za dobrovoljne priloge, zapitam se: gde su bogati?"

MOLITVA ŽELJA

Zapita pastor malog Jovicu: "Da li se svake večeri moliš Bogu?"

"Ne baš svake večeri. Nekad pre spavanja ne poželim ništa!"

NAJVEĆA KRUNA

Učiteljica nedeljne škole priča deci kako će im jednog dana biti od Boga darovane krune.

"Recite mi", zapitala je decu, "a ko će to dobiti najveću krunu?"

Jedan dečak se javi i konstatuje: "Onaj ko ima najveću glavu."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 39/ 2007.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Dobra vest sa groblja - George Hawke

* Evangelizacija - Nepoznat autor

* Uzroci potopa - Voren Berkli

* Cybersex - Mark Hinds

* Bez kompromisa (1) - Melodi Grin

* misaone refleksije

* Smešna strana

Može se reći da ljubav prema Bogu ima dva lica: ljubav prema Hristu i ljubav prema onima koji su Hristovi. Ovo je činjenica u koju ne treba sumnjati - ovakva ljubav je potpuna - Bogougodna i tu se više ništa ne može dodati niti oduzeti. Ipak, možemo mnogo govoriti o tome kako Boga ljubimo a da svojim delima to potpuno poričemo, postajemo "sveti lažovi", kako o tome kratko i jasno piše apostol Jovan (1. Jn. 4:19-21).

Razmišljajmo o ispovedanju Božije ljubavi i na ovaj način: Bog je nedodirljiv i nevidljiv, Bog je Duh. Mi smo dodirljivi i vidljivi, što znači, u stanju smo da vidimo, dodirujemo, razgovaramo i čujemo druge. Kad me obuzme tuga, bolest ili nesreća, neko može da mi se približi u iskrenoj brizi i sa iskrenim zanimanjem, pa dok mi govori, dok mi se smeši, ili dok ćutke plače sa mnom, on onda pokazuje da mu je stalo do mene. Tada, iako sve to ništa ne može dodati Božjoj ljubavi kojom me On ljubi, ipak utiče na mene, i to na moje stanje duha. To znači, da mi se kroz tu osobu Bog sam približio i saosećao sa mnom.

Ti i ja možemo jedan drugom učiniti da nevidljivi Bog postane stvaran, i možemo jedan drugom pomoći da shvatimo šta znači da nas Bog iskreno ljubi. Kad to jasno shvatimo, kad u potpunosti uđemo u to, naši međusobni odnosi u crkvi neće biti samo refleksna dužnost, nego radost - nebeska radost.

Dragi naši čitaoci,

naša želja je, da nam Gospod pomogne u doprinosu tome, da naš brat i sestra u Hristu, što potpunije saznaju šta znači to "da ih Isus ljubi", i da u tome uživaju, i slave Ga zbog toga. Pomozimo jedni drugima da Hrista što stvarnije doživimo.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DOBRA VEST SA GROBLJA

- George Hawke

Svaki grad, mesto ili selo ima svoje groblje koje čuva sećanja na ljude raznoraznih životnih sudbina, podsećajući nas da smrt dolazi i svakome od nas. Ne vrati li se Hrist u međuvremenu, naša će tela takođe završiti na groblju. To je prirodna posledica "osuđenosti na raspadljivost", koju delimo sa ostatkom svih Božjih stvorenja (Rimljanima 8:21). Čak i ako bi brigu o tvom zdravlju vodi najbolji medicinski specijalisti na svetu, jednog ćeš dana ipak morati da se suočiš sa smrću.

Prazan grob

No, temelj hrišćanske vere je prazan grob, obeležen radosnim uzvikom, "Uskrsnuo je!" (Marko 16:6, IŠ). Nakon što je bio razapet, Hrist je bio stavljen u grob koji je bio iskopan u steni te zatvoren velikim kamenom (Matej 27:60). Lukin izveštaj o tome šta se desilo je sledeći: "A u prvi dan nedeljni dođoše vrlo rano na grob, i donesoše mirise što pripraviše, i neke druge žene s njima; Ali nađoše kamen odvaljen od groba. I ušavši ne nađoše telo Gospoda Isusa. I kad se one čuđahu tome, gle, dva čoveka staše pred njima u sjajnim haljinama; A kad se one uplašiše i oboriše lica k zemlji, rekoše im: 'Što tražite Živoga među mrtvima? Nije ovde; nego ustade; opomenite se kako vam kaza kad beše još u Galileji, Govoreći da Sin čovečiji treba da se preda u ruke ljudi grešnika i da se razapne i treći dan da ustane.'" (Luka 24:1-7)

Kasnije toga dana, Isus se pridružio dvojici svojih sledbenika dok su išli iz Jerusalima u Emaus (Luka 24:13-35). Oni su bili zapanjeni činjenicom da je grob bio prazan, dok Isusa nisu prepoznali. Interesantno je primetiti njihove reakcije nakon što su Ga prepoznali. Srca su im se tako zagrejala dok je Gospod razgovarao sa njima i objašnjavao im navode Svetog pisma. Bili su ohrabreni razumevši ono što je Bog uradio sa Isusom. A onda su ustali i odmah se vratili u Jerusalim, koji je bio udaljen nekih 11 kilometara, kako bi sve ispričali svojim kolegama, čiji je odgovor na to bio: "Zaista ustade Gospod, i javi se Simonu." (Luka 24:34). Takođe, oni su ponovo prepričali kako je On hodao uz njih, razgovarao sa njima, te kako im se otkrio. Njihov je, dakle, dokaz na vaskrslog Hrista bio i spoljašnji i unutrašnji. Umesto da budu očajni, bili su uzbuđeni te su krenuli širiti Dobru vest svim svojim prijateljima.

Za razliku od tela drugih ljudi, uključujući i cara Davida, Hristovo telo nije istrulilo u grobu (Dela 2:25-32, 13:36-37). Iako je imao sahranu i bio je stavljen u grob, Hrist je tri dana kasnije ustao od mrtvih, a videlo Ga je više od 500 ljudi (1. Korinćanima 15:6). Ženama više nije bilo potrebno da posećuju Hristov grob. Njegovo vaskrsnuće bilo je jasan dokaz njegove pobede nad smrću i dolaska sile Carstva Božijeg, koja je život večni (1. Korinćanima 15:50-57). To je, takođe, bila "generalna proba" dolazećeg vaskrsnuća za sve vernike: "…tako će i po Hristu svi oživeti, …oni koji verovaše Hristu. (1. Korinćanima 15:22-23)

I mi ćemo vaskrsnuti

Poznati akcioni film Arnolda Švarcenegera, "Šesti dan" pokazuje novi svet u kojem su čoveku date božanske, biotehnološke moći. U filmu se genetske tehnologije koriste kako bi se eliminisale bolesti, a postoji i mogućnost kloniranja bilo kojeg živog bića. U filmu je to izvanredan svet u bliskoj budućnosti i u kojem je konačno moguća besmrtnost čoveka. Ovo je slično snu nekih današnjih naučnika koji istražuju dugovečnost i koji zamišljaju svet gde starenje ili čak smrt, nisu neizbežni.

No, Biblija kaže da ćemo svi umreti i da će svako ko je umro ustati iz groba (Jovan 5:28-29, Rimljanima 3:23, 6:23). Vaskrsnuće je suprotnost smrti. Smrću se duša odvaja od tela, dok se u vaskrsnuću telo i duša ponovo sjedinjuju. Biblija tvrdi da će ljudi završiti u jednom od dva vaskrsnuća, u zavisnosti od toga da li su njihova imena zapisana u "Knjizi života" (Otkrivenje 20:11-15). Oni koji ne budu u toj Knjizi, Bog će im suditi sa Velikog Belog prestola i oni će biti bačeni u "jezero ognjeno" - pakao. Oni čije ime je zapisano u "Knjizi života" su spašeni Hristovom smrću i ustaće na život večni kad se Hrist vrati. Onda će oni "svagda s Gospodom biti" (1. Solunjanima 4:17). Ove dve sudbine najbolje ilustruje priča o bogatašu i prosjaku Lazaru (Luka 16:19-31).

Mesto za spavanje

Drugi Lazar spomenut u Novom zavetu, koji je živeo u Vitaniji, je čovek koji je dvaput sahranjen (Jovan 11:1-44). Isus je rekao njegovoj sestri Marti, "Ja sam vaskrsenje i život; koji veruje mene ako i umre živeće. I nijedan koji živi i veruje mene neće umreti vavek." (Jovan 11:25-26). Tako će vernici koji su već umrli biti uskrsnuti kad ponovo ustanu u život i vrate pri Uzdignuću Crkve: "Koji veruje mene ako i umre živeće." S druge strane, vernici koji budu živi kad se On vrati biće transformisan "u trenuću oka" i biće prebačeni u nebesa: "I … koji veruje u mene neće umreti vavek."

Kad je Lazar umro, Hrist je rekao da spava (Jovan 11:11). Ova je metafora primenjena i na tela vernika koji su umrli, dajući na znanje da je takva smrt privremena, odmarajuća i mirna (1. Korinćanima 11:30). U stvari, sama reč "groblje" potiče iz grčkog jezika, a znači "mesto spavanja".

Tako, idući put kad vidiš groblje seti se dobre vesti Hristovog vaskrsnuća: On je ostavio svoje "mesto spavanja" praznim a groblja zaista to i jesu "mesta spavanja" za vernike dok čekaju svoje vaskrsnuće u slavu i za nevernike koji čekaju buđenje za odlazak na Sud Božji.

Izvor: Časopis "Grace and Truth", mart 2002.

^vrh

EVANGELIZACIJA

- Nepoznat autor

Govoriti drugima o Hristu

nisu formule, već način života.

Jedan moj prijatelj trenirao je nekoliko dečaka iz svog susedstva u fudbalu. U početku je osmogodišnjacima objasnio pravila igre i važnost dodavanja lopte. Pošto je prošlo poluvreme prve probne utakmice, pitao je jednog od igrača zašto je sve vreme propuštao loptu. "O", reče mališan, "znači, treba da je šutiram?!"

Često se tako udubimo u sitne detalje nečega da zaboravimo osnove toga. Kada govorimo o evangelizaciji, o potrebi da drugima govorimo o Hristu - znamo da je napisano bezbroj knjiga, da je održano mnogo seminara, i da smo čuli mnoge propovedi na ovu temu. No, negde i nekako usput - često nakon nekoliko bezuspešnih pokušaja - zaboravljamo šta je to zapravo evangelizacija, i tragajući za instant uspehom zaboravljamo osnove evangelizacije.

Poznavati osnove evangelizacije ne samo da je potrebno, nego ono nas oslobađa "ropskog" stava prema njoj samoj. Pa da pogledamo prvo šta evangelizacija nije, pre negoli što vidimo šta ona jeste.

ŠTA NIJE?

Evangelizaciju ne određuje pozitivni odaziv ljudi. Naše glavna uloga u evangeliziranju nije da mi stvaramo obraćenike - to je Božje delo! Pošteno je pitanje da li je naša evangelizacija biblijska ako ne vidimo roda, ali naša je odgovornost da jednostavno budemo poslušni u javljanju poruke Evanđelja. Bog je taj koji uverava i oživljava duhovno mrtve ljude na novi život. Ne možemo, na primer, reći da Pavle u Delima 17 nije evangelizirao samo zato što su se neki rugali a neki nisu verovali.

Drugo, evangelizacija nije nešto što možemo uključiti ili isključiti ili planirati u evangelizacionoj nedelji. Evangelizacija postaje često nešto što činimo u određeno vreme - deo nekakve crkvene tradicije. Međutim, Isus je rekao: "Vi ste svetlost sveta", a mi pokušavamo da je upalimo ili ugasimo kao sijalicu - prema nekakvim planovima. Evangelizacija bi trebalo da se događa u našem svakodnevnom životu, u našim svakodnevnim međuljudskim odnosima. Planirani evangelizacioni sastanci su svakako važni, ali bi trebalo da se događaju u kontekstu izgrađenih snažnih odnosa sa nehrišćanima u našoj okolini. Biblijska evangelizacija je 24 sata životni stil, i u okruženju u kojem se nalazimo.

Treće, evangelizacija nije varanje - zavođenje. Mnogi hrišćani (uključujući i mene) pozovu nehrišćane na nekakav "specijalni sastanak" na kome će se "dešavati specijalni program", ustvari propovedati Evanđelje. I namerno ih zaborave pripremiti za to. Tako, ljudi se osećaju kao "ulovljeni" i kao da im se Evanđelje "baca o glavu".

Bogu takvi mali trikovi nisu potrebni. Umesto toga, ako smo iskreni i otvoreni, Bog će sam ljude privući sebi. Pavle je želeo da to bude jasno: "Jer naš poziv nije od prevare, ni od nečistote, ni u lukavstvu" (1. Sol. 2,3 parafrazirano)

Četvrto, Evangeliziranje nije iskrivljavanje. Često smo u opasnosti da Božju Reč savijemo tako da što više odgovara nekim okolnostima ili ljudima, izostavljamo one "male stvari" - istine, kao na primer obratiti se i ostaviti greh. Laž je i to kada kažemo ljudima da će obraćenjem ispariti sve njihove brige. Da ponovo citiramo Pavla: "Nego se odrekosmo tajnoga srama da ne živimo u lukavstvu, niti da izvrćemo Božju reč" (2. Kor. 4,2).

Peto, evangelizacija - nije samo za super-evangelizatore. Isus je rekao: "Idite zato i naučite sve narode... učeći ih da drže sve što sam vam zapovedio" (Matej 28,19-20). Ali to ne znači da svi treba da postanemo Bili Grejem. Bog je odabrao neke ljude u crkvi i dao im darove evangeliziranja, ali želi da koristi svu svoju decu da javljaju Njegovu Radosnu vest. I, naravno, potrebni su mu najrazličitiji ljudi. Da, dok izgleda je nekima lako da govore o svom verovanju, drugoj vrsti ljudi to otežava da se otvore. Možda će takvima tiši i povučeniji ljudi lakše moći otvoriti srce.

ŠTA JESTE?

Pa, šta je onda evangelizacija? Prvo, to je obaveštavanje o odnosima, a ne o nekom učenju ili spisku crkvenih odredbi "smeš - ne smeš". Radosna vest je da Bog oprašta naše grehe zahvaljujući Hristovoj smrti i njegovom uskrsnuću, i da možemo postati njegovi prijatelji i više od toga "deca Božija". Zbog toga je bitno za uspešnu evangelizaciju da Hrišćani ljube Boga i da su u ispravnom odnosu sa Njim samim.

Stupiti u bliski odnos sa Bogom zahteva isti napor kao kada stupamo u neki međuljudski odnos. Treba da provodimo vreme u razgovoru sa Bogom kroz čitanje Biblije i molitvu. Tada otkrivamo koliko nas Bog ljubi i šta želi za tebe i od tebe. U tom procesu naš odnos se sa Njime produbljuje, više i više.

Drugo, evangelizacija se vrši iz ljubavi a ne iz osećanja krivice. Dok se tvoj odnos prema Bogu produbljuje, ustanovićeš da želiš drugima govoriti o Njemu. Mnogo je onih koji su na evangelizaciji kazali sami sebi pošto su čuli nekog oduševljenog govornika: "Od sada ću i ja biti oduševljeni evangelizator. Ići ću i celi svet ću pridobiti za Hrista". Međutim, u roku od nekoliko dana revnost je isparila i sada su slični balonu iz kog nestaje vazduh, a koji je samo pre nekoliko dana lep i okrugao lebdeo blizu tavanice.

Zaručnica ne kaže sebi: "Odlučila sam da ću biti oduševljena svojim verenikom." A mnogi čine upravo tako sa evangelizacijom. Evangelizira se ne samo iz ljubavi za Boga, već i iz ljubavi za druge ljude. Naravno, neke ljude je teže voleti nego druge. Kako ćemo naučiti da volimo ljude koji nisu baš za voleti, ljude koji vređaju ili koji nam kradu naše vreme? Oduvek su mi tu pomagale Isusove reči iz Mateja 25 da kada služimo "ovim najmanjima" služimo istovremeno Njemu. Kakva prednost! Pored toga ovi "nesimpatični" nas na kraju krajeva poučavaju o ljubavi a o čemu nismo ništa znali pre negoli što smo ih sreli.

Treće, evangelizacija je družiti se sa nehrišćanima. Hrišćani se i vrlo lako izdvajaju od nehrišćanskog društva. Zapravo skloni smo da kopamo svoje "mišije rupe" sopstvenog zajedništva i da gradimo "staklena zvona" kao svoja prebivališta. Naše rupe postanu toliko duboke da postajemo slični brodolomniku na pustom ostrvu koji je izgubio dodir sa ostatkom sveta. Ljudima je potreban neko ko će ih saslušati. Ispod njihovog samopouzdanja i šala kriju se stvarne osobe sa emocionalnim ranama i duhovnom nesigurnošću. Neko ko ljudima pristupa otvoreno, u ljubavi i sa razumevanjem, uvek je rado viđen i dobrodošao.

Isus je rekao: "Kao što otac posla mene, tako i ja šaljem vas" (Jn. 20,21). Isus je napustio svoj dom na nebu da bi stao rame uz rame sa sebičnim i samoživim ljudima poput nas. On šalje i hrišćane naših dana. On šalje i nas. Tebe i mene! Treba da izađemo iz svojih hrišćanskih geta i da stanemo rame uz rame sa ljudima oko nas, te da im darujemo nadu.

Potrebno je saslušati ljude i biti uz njih. Kada se neko od ljudi izjada, izraz poput "moliću se za vas" zvuči malo "svetački" - kao "pranje ruku" ili "udaranje recke na naš opasač". Umesto toga, možda je bolje pitati dotičnog: "Mogu li da vam pomognem? Kako?" Svakako, njemu je potrebna molitva, ali potrebno je da se mi sami istovremeno uključimo u njegov život.

Četvrto, evangelizacija je jasno prenošenje poruke. Evangelizacija jeste Radosna poruka. Činjenice o Isusu Hristu, o Njegovom životu, o Njegovoj smrti i o Njegovom uskrsnuću: to je potrebno da ljudi čuju. Ljudi mora da znaju da se treba odazvati ovim činjenicama, i to svojom ličnom odlukom da promene svoj životni stil i da nadalje stave svoje pouzdanje u Gospoda.

NEKA LJUDI SAZNAJU

Želiš li da te Bog upotrebi? Onda se moli za to, moli Boga za prilike. Onda ćeš moći očekivati da ti Bog otvori vrata za dobre razgovore sa pripremljenim srcima za Radosnu vest.

Sa malo razmišljanja i molitve mogu da se stvore velike prilike za svedočenje. U razgovoru sa prijateljima postavi pitanje, kao na primer: "Koji je tvoj životni cilj?" - umesto da jednostavno pitaš: "Kakav ti je bio vikend?" Ima mnogo pitanja koja mogu da vode razgovoru o duhovnim stvarima. Može biti korisno kada govoriš o svojim životnim iskustvima koja imaju veze sa tvojom verom u Isusa Hrista. Možeš reći: "U subotu uveče sam pomogao u crkvi prilikom uređenja sale." Možda će to pokrenuti diskusiju. Ako ljudi znaju da si hrišćanin, paziće na tebe - motriće svaki tvoj pokret. I to će prirodno stvoriti nove prilike za razgovor.

Ponekad hrišćani misle da mogu svedočiti i bez reči. Odlučio sam jednom kada sam radio preko studentskog servisa da ću tiho svedočiti. Dok su drugi studenti pričali prljave viceve za vreme ručka, ja sam se izdvajao da čitam Bibliju. Ali tako nikada nisam imao neku ozbiljnu priliku da sa njima razgovaram. Čuo sam za drugog hrišćanina koji je kod svog kolege svirao pesme na klaviru dok su drugovi pili. Nikada nije ništa govorio. Samo je svirao i otišao, i tako svako veče.

Pavle pita (pomalo sarkastično): "Kako mogu onda prizvati onoga u koga nisu verovali? A kako mogu verovati onoga o kome nisu čuli? A kako mogu čuti ako im neko ne propoveda? ...vera prema tome dolazi od slušanja poruke, a poruke se čuju rečju Hristovom" (Rim. 14,17).

Kada sam došao u internat kao student prve godine i raspakovao svoje knjige, stavio sam i svoju Bibliju na sto. Moj novi cimer je to video i rekao: "Nisi valjda neki hrišćanin?" Zapravo, koristio je malo neotesaniji rečnik. Nisam tačno znao kako da mu odgovorim zbog njegovog rečnika. Ali već samim tim što sam stavio Bibliju na sto, postao vidljiv - obeležen. I pošto je znao da sam hrišćanin, budno je pazio na mene, tj. moje ponašanje. Zanimljivo je to, da je on govorio drugim studentima o meni. U mom internatu je bilo nekih 200 studenata. Mladići, koje nikad ranije nisam video zaustavljali bi me i rekli bi mi: "Hej, čuo sam da si ti neki religiozni tip. Pričaj mi o tome..." Moj nehrišćanski cimer mi je otvarao mnoga vrata samo zbog one Biblije stavljene na moj sto.

Bog će otvoriti mnoga više vrata i za tebe, samo ako Ga za to zamoliš.

Izvor: Iskre 3/1988.

^vrh

UZROCI POTOPA

- Voren Berkli

Kad počneš čitati Bibliju i kreneš ispočetka sa Postanjem (Prvom knjigom Mojsijevom), saznaš da je Bog stvorio nebesa i zemlju te da je na svoju sliku stvorio i čoveka. Postavio ga je u vrt i dao mu pogodnu družicu. Bili su blagoslovljeni od Boga i uživali su u životu bez srama pre nego što su odabrali greh. Adam i Eva su tako uživali u mirnom životu sve dok nisu odbili poslušnost Bogu, šta je za posledicu imalo njihovo proterivanje iz Edemskog vrta. Adamu i Evi su se rodila deca, no Kajin je ubio Avelja. Peta glava Prve knjige Mojsijeve je pisani izvještaj o Adamovom plemenu, od Sita do Noja. U petom poglavlju ove knjige primetićeš kako se spominje tuce ljudi, no samo za jednog se kaže da je "hodao s Bogom". Njegovo ime je Enoh.

A onda dolaziš do vremena (1. Moj. 6) kada je zlo bilo rašireno u tolikoj meri, kada je greh postao tako popularan da je postao sastavni deo svakodnevnog života. A Bog je posmatrao. I "pokaja se Gospod što je stvorio čoveka na zemlji, i bi mu žao u srcu" (1. Moj. 6:6).

Bog je poslao vodeni potop kako bi uništio i očistio zemlju. Preživeli su jedino Noje i članovi njegove najbliže porodice, kako bi započeli ispočetka. Zašto se ovo dogodilo? Koji su uzroci dokumentovani u Svetom pismu? Ovde neću pokušavati dotaći svaki oblik greha koji je prevladavao u pretpotopnom razdoblju, već ću samo istaći tri uzroka, koji su očiti u Prvoj knjizi Mojsijevoj 6:1-8.

"A kad se ljudi počeše množiti na zemlji, i kćeri im se narodiše. Videći sinovi Božji kćeri čovečije kako su lepe uzimaše ih za žene koje hteše. A Gospod reče: Neće se duh moj do veka preti s ljudima, jer su telo; neka im još sto dvadeset godina. A beše tada divova na zemlji; a i posle, kad se sinovi Božji sastajahu sa kćerima čovečijim, pa im one rađahu sinove; to behu silni ljudi, od starine na glasu. I Gospod videći da je nevaljalstvo ljudsko veliko na zemlji, i da su sve misli srca njihovog svagda samo zle, pokaja se Gospod što je stvorio čoveka na zemlji, i bi mu žao u srcu. I reče Gospod: Hoću da istrebim sa zemlje ljude, koje sam stvorio, od čoveka do stoke i do sitne životinje i do ptica nebeskih; jer se kajem što sam ih stvorio. Ali Noje nađe milost pred Gospodom. " (1. Moj. 6:1-8)

1) Brak bez zrelosti

Kako su se sklapali brakovi u predpotopnom razdoblju? Muškarci bi videli lepe žene i uzimali bi ih za sebe. Isus govori o ovome kad kaže: "Jeđahu, pijahu, ženjahu se, udavahu se do onog dana kad Noje uđe u kovčeg, i dođe potop i pogubi sve." (Luka 17:27).

Ne verujem da Biblija preporučuje nešto što ljudi zovu "ljubav na prvi pogled". Znam da postoje priče ljudi sa sentimentalnom i romantičnom notom, poput one: "Kad sam prvi put video Matildu, znao sam da će mi biti žena." Ja, takođe, mogu poverovati, da dvoje ljudi započne odnos temeljen na ničem drugom do na fizičkoj privlačnosti. No, oni potom uđu u jedan odnos koji traje i napreduje. Uspešni brakovi ne sazrevaju i ne postaju trajni zbog fizičke privlačnosti! "Ljubav na prvi pogled" nije biblijski ideal za početak braka. Očaranost fizičkom lepotom i šarmom može biti podloga za dobre pesme i filmove, ali nikad snaga ili veza pravog braka.

Šta bi muškarac trebalo da traži? "... Nego u tajnom čoveku srca, u jednakosti krotkog i tihog duha, što je pred Bogom mnogoceno." (1. Pet. 3:4)

Lepota, akademsko dostignuće, bogatstvo, talenat, društveni šarm i popularnost - sve ovo zajedno ne može se uporediti sa karakterom neke osobe. (Idući put kad budeš čitao tekst u Pričama 31, obrati pažnju na to da tekst ne daje nikakav nagoveštaj ili podrazumevanje ženinog izgleda, već samo njezino srce i odgovorno ponašanje.)

Ovo ne znači su dobre žene ili muškarci, oni ružniji! Ne! Pismo ne preporučuje da moraš ignorisati fizičku lepotu. No ta lepota mora biti stavljena u perspektivu i da bude sekundarna u odnosu na nečiji karakter. Najuzvišenija vrsta lepote je ona "skrivena osoba srca". (Vidi Pri. 12:26)

Jedan vid grešnosti kod muškaraca koji je doveo do velikog potopa je bilo to da je tražio partnera na temelju telesnosti, iz želje da se zadovolji samo njegova lična seksualna požuda.

2) Popularnost bez pobožnosti

Vladajući muškarci onog vremena bili su "stari heroji, slavni ljudi". Ne kao Enoh, koji je hodao s Bogom (1. Moj. 5:22,24) i Noje koji je poslušno odgovorio na milost Božju (1. Moj. 6:8-22) ovi ljudi su bili vođeni samouzdizanjem, ambicijom da dominiraju i osvajaju, da budu poznati i hvaljeni od svih muškaraca. Bili su spremni i na bezbožne saveze, korišćenje fizičkog nasilja, izbegavanje Boga i njegovog moralnog reda, jer je njihova popularnost bila jedino za čim su stremili.

Isto zlo je bilo očito i nakon poplave. Muškarci su se okupili i razmišljali: "Hajde da sazidamo grad i kulu, kojoj će vrh biti do neba, da stečemo sebi ime, da se ne bismo rasejali po zemlji..." (1. Moj. 11:4). "Oholost dolazi pred pogibao, i ponosit duh pred propast. Bolje je biti poniznog duha s krotkima nego deliti plen s oholima. Ko pazi na reč, nalazi dobro, i ko se uzda u Gospoda, blago njemu." (Pri. 16:18-20).

Kada težimo našoj vlastitoj popularnosti, to samouzdizanje nas postavlja na zastrašujuće duhovno tlo. Samopromovisanje je neprijatno za Gospoda, uvredljivo za druge, moralno razarajuće i često kontraproduktivno. Preterani ponos upućuje nas na krajnju pobunu protiv Boga. Pavle je pisao o "sinu bezakonja, sinu pogiblom", koji će se usprotiviti i izdići sebe samoga iznad svega pokazujući sebe kao da je Bog (2. Sol. 2:4).

Kako bi izbegao ovo zlo (lični ponos, naduven duh) sledi Hrista koji je rekao: "jer sam krotak i smeran u srcu," (Mt. 11:29) I, "Budite mišljenja Hrista Isusa... (Ne činite) ništa uz prkos ili za praznu slavu, nego u poniznosti držite jedan drugoga za većeg od sebe" (Fil. 2:5,3). Ponos bez pobožnosti i straha Božjeg izazvaće poplavu narušenih odnosa i greha u tvom životu sa nesagledivim posledicama.

3) Razmišljanje bez istine

"I Gospod videći da je nevaljalstvo ljudsko veliko na zemlji, i da su sve misli srca njihovog svagda samo zle." (1. Moj. 6:5)

Ovo nisu povremene zle misli, koje se odmah odbace. Pogledaj šta je Bog vidio. "... da su sve misli srca njihovog svagda samo zle." Ovo je vrlo značajna izjava: Samo zlo, svo vreme! Dopustiti tvom umu da bude pod zlim uticajem; dopustiti da te zlo proguta; šta u stvari znači zlo misliti, zlo sanjati, govoriti, živeti - to je srž ove vrste greha.

Jedan od drugih opisa ljudskog zla u Bibliji nalazimo u Isaiji 59. Poglavlje počinje sa dobro poznatom potvrdom kako nas greh odvaja od Boga. Kroz ostatak poglavlja, daju se specifične definicije greha: nepoštenje, nasilje, ugnjetavanje, revolt. No, u sredini ovog poglavlja, ima jedna izjava u 7. stihu: "...misli su njihove bezakonje." Greh koji čine svoju pravu snagu crpi iz greha o kome razmišljaju. Misli koje nisu vođene Božjim istinama, već pune razmišljanja o bezakonju - uzrokuju poplavu greha sa užasnim posledicama. Isus je rekao da "iznutra" dolaze sva zla u ljudskom ponašanju. (Mk. 7:20-23).

Kako bismo ovo izbjegli, "Svrh svega što se čuva čuvaj srce svoje, jer iz njega izlazi život." (Pri. 4:23). Moja je odgovornost da sačuvam svoj um, da živim prema Božjim istinama, samo tako sam sebe mogu sačuvati od mnogih đavoljih napastvovanja.

* * *

Šta se to dogodilo da je bilo toliko loše da je Bog poslao veliki potop? Izbori bračnih partnera bez zrelog razmatranja karaktera; traženje lične popularnosti ali bez ikakvog straha Božijeg, delovanje ljudskog uma, nedostatak vladavine božanske istine. Ove stvari jednako su pogubne i u današnjem vremenu. No Isus je položio svoj život, kako mi ne bismo morali živeti destruktivnim i nepokornim životima. Kao i Noje, i mi možemo pronaći tu milost, postupiti po njoj i biti spašeni.

"Verom Noje primivši zapovest i pobojavši se onog što još ne vide, načini kovčeg za spasenje doma svog, kojim osudi sav svet, i posta naslednik pravde po veri. (Jev. 11:7)

Izvor: časopis "Abundant Life, Vol. 39, No. 2, 2004. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

CYBERSEX

- Mark Hinds

- Blud preko Interneta

Ranih osamdesetih godina skovan je termin "cyber-space" (kibernetički prostor). Grčki prefiks "cyber" može označavati nekakvu centralizovanu kontrolu moći. Internet, sa svojim širom sveta rasprostranjenim mrežama centralizuje širenje informacija. Sa kompjutera priključenog na Internet možemo pročitati sve veće novine u svetu, srediti naše tekuće račune, videti vremensku prognozu za kojigod deo sveta, kao i videti dokle je stigla naša pošiljka sa UPS-om. Možemo razgovarati sa prijateljima i porodicom širom sveta, komunicirajući e-mailom, brzim porukama ili putem video veze. I sve to iz privatnosti svoga doma.

Tamo u ranim devedesetim skovan je i termin "cybersex". Moderna komunikacija neometana geografskim granicama i daleko od javnosti dala je podstrek raznim seksualno orijentisanim konverzacijama i razmenama. Čat prostorije (Chat-rooms - prostori za interaktivne grupne diskusije u realnom vremenu) - postali su raj, kako za stare tako i za mlade. Bilo ko ko zna surfovati po Internetu može pronaći čatove, i utipkavanjem odgovarajućih tekstualnih sadržaja naći put do seksualno eksplicitne konverzacije te iskusiti cybersex. I sve ovo opet iz privatnosti svog vlastitog doma.

Nekima "digitalni seks" putem kompjutera možda neće izgledati kao nešto strašno, no to je greh ništa manje od fizički nedopuštenog seksa i sigurno ništa manje opasan. Iz tako nečeg izvanrednog kao šta je Internet, sada se pojavilo još jedno zlo oružje sotone. Cybersex je seks uma pri kojem se koristi seksualno eksplicitan jezik, tzv. "prljavi govor", koji hrani seksualnu požudu i maštanje.

Naravno, Biblija specifično ne spominje nigde reč cybersex, ali ona jasno zabranjuje ponašanje koje se neizbežno krije iza njega. Isus kaže da je "svaki koji pogleda na ženu sa željom" počinio greh u srcu." (Matej 5:28). Kod cybersexa nema fizičkog angažovanja tela u seksualnu aktivnost, no ima angažovanja srca. (Vidi Matej 15:19). Meditiranje nad seksualno sugestivnim govorom ili slikama teško da se može smatrati kao nešto plemenito, čisto, ljupko, ili vredno divljenja i pohvale (Vidi u Filipljanima 4:8).

Mladi ljudi su pogotovo skloni cybersex-u. Prosečni, Internetu vični tinejdžer konstantno kontaktira svoje prijatelje elektronskim putem. Sigurno da neće isključivo diskutovati šta imaju za domaći zadatak ili najnovije vesti iz škole. Mnogi borave u čat prostorijama razgovarajući šta seksualno žele raditi jedni drugima, koristeći pritom tako slikovit govor koji bi šokirao i iz čarapa istresao njihove roditelje.

Roditelji moraju biti svesni ove opasnosti i znati da će odgovornost i roditeljski nadzor kompjutera svoje dece biti dobar razlog da se odbije iskušenje. Ne propustite pregledati "history folder" Internet pretraživača, koji će vam pokazati stranice koje su deca pregledala na Internetu. Ako ne znate kako to uraditi - pitajte nekoga. Jasno dajte do znanja deci da ne smeju brisati taj folder i njegov sadržaj i da ga vi redovno pregledate. Dete koje radi samo dopuštene stvari neće imati razloga da se boji vaše provere!

No, seksualno eksplicitna čat konverzacija u realnom vremenu, može biti iskušenje i za odrasle takođe. I to zato šta je sve tako anonimno, i ti možeš biti ko god želiš. Polućelav srednjovečni muškarac pretvara se u snažnog tridesetogodišnjaka. Žena prosečnog izgleda predstavlja se kao striptizeta u noćnom klubu te automatski privlači mnoge da sa njom nastave on-lajn konverzaciju.

No, to može ići i u drugom smeru. Odrasla osoba se privremeno može pretvoriti u petnaestogodišnjaka u potrazi za naivnim tinejdžerom. U maju 2002. godine, devojčica iz šestog razreda se povezala sa pedofilom od 25 godina putem čat prostorije. Susreli su se u jednom šoping centru, gde ju je on silovao i ubio.

Možda je teško za bračne drugove da kontrolišu jedno drugo, no ako vidiš kako ti suprug ustaje usred noći, provodi neuobičajeno puno vremena za kompjuterom, možda ne bi bilo loše da proveriš njegov Internet History folder. Cybersex je napravio pustoš u velikom broju brakova, razorivši njegov temelj - ono vitalno poverenje koje mora postojati između muža i žene. Uništena je i intima među njima koja je održavala to poverenje.

I nemoj misliti da tvoja cybersex ovisnost ne može prerasti u stvarnu vezu. Znam jednu ženu koja se udala za čoveka, koji održava svoje seksualno eksplicitne konverzacije na čatu sa drugom ženom koja živi hiljadama milja daleko, on je to pretvorio u stvarne sastanke preljube, i tako varao svoju ženu. Solomun je dobro rekao "Hoće li ko uzeti ognja u nedra, a haljine da mu se ne upale?" (Priče 6:27). Provođenje vremena na Internetu u čat prostorijama ili na porno sajtovima je igranje sa vatrom. Dragi moji, nemojte ni započinjati sa time!

Iako je Internet izuzetna alatka za dobrobit čovečanstva, njegova tamna strana se uvukla duboko u našu kulturu. Božja Reč, čija je primena neprolazna, i koja je nadživela mnoge godine kulturnih promena i ćudljivih uticaja, jasno osuđuje cybersex i poručuje: "Kloni se svake seksualne nemoralnosti!"

Izvor: Časopis "Abundant Life", Broj 38. 6-7, 2003. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

BEZ KOMPROMISA (1. deo)

- Melodi Grin

Odlomak iz knjige "No Compromise"

(Bez kompromisa) autorke Melodi Grin.

"Gospode, pomozi mi opet!

Isuse moj, molim Te izlij svoj snažan život na mene... Gotovo da sam mrtav i treba mi želja da budem blizu Tebe. Molim te Bože, znaš da sam sasvim ozbiljan. Pošalji svog anđela da mi odgovori..." (Molitva iz dnevnika Kit Grina)

Jedne večeri februara 1979. godine, Kit je švrljao kroz svoje police sa knjigama - vadeći knjige i brzo prelazeći preko nekoliko stranica svake od njih. Primetila sam da je tako uporno radio, sve dok nije došao do jedne knjige koja mu je izgleda privukla pažnju. Poneo ju je do svoje omiljene stolice - pet dolara vrednog Naugahajd naslonjača koji smo "usvojili" u prodavnici polovnih stvari - i izvalio se da čita neko vreme. Nasmejala sam se i klimnula glavom. Kit se uvek hvatao knjiga koje bi mene preplašile već samom svojom debljinom.

Čini mi se da nije pročitao ni pola odlomka, kad me pozvao.

"Mel, sećaš li se ove knjige?" Nije mi izgledala poznato. "Ne, a o čemu je?" "O probuđenjima! Ali o onim stvarnim!" Prisetila sam se o čemu je govorio. Knjiga se zvala "Lekcije o probuđenju", a napisao ju je Čarls Fini, poznati vođa duhovnog probuđenja iz devetnaestog veka. Jedne me je noći, otprilike pre godinu dana, Kit nazvao sa puta jecajući u telefon. Pročitao mi je celi odlomak te knjige preko telefona! U poslednje vreme je dosta čitao Finija, a večeras je otkrio ponovo baš ovu knjigu.

Sada se vratio svom čitanju, a ja sam se spremila za krevet - pretpostavljajući da nije bilo dugih odlomaka za glasno čitanje.

Kad sam ušetala u dnevnu sobu da kažem laku noć, Kit je još uvek bio zaokupljen čitanjem. No, sada se već izraz na njegovom licu promenio od uzbuđenosti ka trezvenosti. Toliko je bio zaokupiran čitanjem da mi je jedva promrmljao pozdrav za laku noć. Otišla sam u spavaću sobu i ugasila svetlo.

Sledeća stvar koje se sećam bila je da me je Kit tresao da se probudim. Bila sam sva mamurna od sna i jedva sam mogla razumeti šta mi je govorio.

"Mel, probudi se, moraš se probuditi."

"Uh... zašto?"

"Dogodilo se! Ustani. Imaćemo poseban sastanak odmah sada!"

Naši glasovi su probudili Josiju i počeo je plakati kako bi privukao moju pažnju. Jedva da je bilo svanulo i kroz izmaglicu moje teturavosti pitala sam se, šta je to odjednom spopalo Kita.

"Moram ići i reći drugima," rekao je. "Vratiću se."

Kako sam svoju pažnju usmerila na Josiju, prednja vrata su se zalupila i Kit je otišao u svetlost sivoga jutra. Prvo mesto do kojeg je otišao bili su: Vejn Dilard (Wayne Dillard) i nekoliko drugih muškaraca, koji su živeli u jednoj kući do naše a bili su probuđeni na isti način kao i ja. Vejn mi je kasnije rekao šta se desilo kad je Kit protresao njega da se probudi.

"Čim sam napola otvorio svoje oči, mogao sam videti njegovo lice - izgledalo je kao da se smeje iznutra. Bio je sav ozaren."

"Vejn, ustani!" rekao je Kit. "Moramo održati sastanak." "U redu," progunđao je, "no, koliko je sati?" "Oko šest. Slušaj, bio sam napolju u "Nojevom kovčegu" (ime zgrade u kojoj je bila škola i crkva) i molio celu noć. I upravo sam spašen." "Šta si?"

"Upravo sam spašen!"

Kad su već u svih sedam kuća čuli za poseban sastanak koji je trebalo da imamo, naša zajednica je zujala od radoznalosti. Održavanje rano-jutarnjeg sastanka je samo po sebi bilo šok. Obično niko ne bi ni video Kita pre deset sati, zbog njegovog radnog rasporeda do kasnih noćnih sati. Posmatrala sam kako svako tiho i nekako besciljno ulazi u školsku prostoriju - međusobno razmenjujući upitne poglede. Izgledalo je kao da je nas svih sedamdeset bilo natrpano u dnevnu sobu, neki su čak prelazili i u hodnik kuhinje, uznemireno čekajući da saznaju šta se dešavalo.

Čim sam videla Kitovo lice, znala sam da se nešto veliko dešavalo. Oči su mu bile tako čiste i sjajne zračeći širokim osmehom. Nešto mu se dogodilo!

"Vi dobro znate kako sam se ja borio sa mnogo pitanja u vezi sa mojom službom i Gospodnjom voljom za moj život," počeo je. Zaista sam želeo da mi Bog postane nekako više stvaran. Eto, cele sam noći bio budan u "Nojevom kovčegu" i Bog mi je pokazao toliko greha u mom životu da sam proveo celu noć plačući i vapeći Gospodu. Rekao sam Gospodu da neću otići dok ne dobijem odgovore, bez obzira koliko vremena to potrajalo. I konačno se dogodilo. Doživeo sam dodir Gospodnji kao nikad u svom životu. I znam da sam upravo spašen - od sinoć sam spašen."

Kitove reči su zabezeknule sve nas, a ponajviše mene samu. Mogla sam čitati izraz na njihovim licima. Upravo spašen? Mislila sam, šta si dosad bio ako nisi bio spašen? No, Kit je samo nastavio da govori, ili ignorišući ili ne videći širom raširene oči i iznenađenje na našim licima. "Prošle noći sam čitao Finija i jednostavno nisam mogao preći preko članka "Oranje krčevine" (zapuštene njive, tzv. "parlaga"). Bog me uverio da u mom životu postoji previše neobrađenog zemljišta koje je tvrdo i zaraslo i čeka da bude obrađeno za Njega..."

Radost u Kitovim očima nadvila se nad svima, te kako su im se oči počele puniti suzama. Trepćući očima prema njima, Kit je izvadio nekoliko stranica papira iz svoje Biblije, razvio ih i nastavio da govori.

"Ja sam već sravnio ove stvari pred Bogom, a sada želim da se ispovediti i pred vama i tražim vaše oproštenje, jer su moji gresi imali uticaja i na vas. Pre svega, znam da nisam bio dobar vođa. Neke od vas sam ranio svojim rečima i svojim jadnim ponašanjima..."

Tu se Kit zaista slomio i počeo plakati, no dovoljno se kontrolišući da je uspeo da nastaviti govor.

"Bog mi je takođe pokazao područja ponosa i nevere u mom životu. Ne čitam Bibliju dovoljno, niti dovoljno molim. I tako sam nedisciplinovan. Bio sam loš primer svima vama. Nemam izgovora osim onog da sam lenj i da više volim samog sebe nego što stvarno volim Boga..."

Govorio je tako nekoliko minuta, izlivajući svoje srce i plačući.

"Još jedno područje koje mi je Bog pokazao jest područje mog nepoverenja u Njega za finansije. Javnosti smo prvo besplatno ponudili kasetu mog koncerta "Isus Severozapad". Međutim, u našem poslednjem biltenu, rekli smo da ćemo je poslati besplatno ili za donacije. Gospod mi je pokazao da nije trebalo pominjati donacije nakon obećanja da nećemo tražiti novac za kasetu, tako da ćemo iz ovih stopa svakome ko je naručio kasetu vratiti njegov novac.

"Znam da je moj greh slomio Bogu srce. Znam da je povredio vas takođe - i jako, jako mi je žao. Nisam dostojan da nosim sveto ime Hrišćanin. Molim vas, oprostite mi..."

Kit je onda uzeo Bibliju i čitao tekst iz Hošee. "Sejte pravdu, žećete milost; orite krčevinu, jer je vreme da tražite Gospoda, da bi došao i podaždio vam pravdom." (Osija 10:12).

Potom je nastavio: "Krčevina je zemljište koje je nekad bilo obrađivano, no otada je postalo tvrdo i beskorisno. Pre no šta može ponovo primiti seme, mora biti izorano i omekšano. Fini kaže da za izorati krčevinu u našem srcu, moramo pažljivo ispitati naše motive, naša dela i stanje uma."

A onda je, uzimajući Finijevu knjigu, Kit čitao svima. "Mnogo ljudi nikad ne razmišljaju da ovo učine. Ne obraćaju pažnju na svoja vlastita srca, i nikad ne znaju je li sve u redu ili nije u njihovom hodu sa Gospodom - donose li plodove ili su potpuno neplodni."

Kit je objasnio dve vrste greha o kojima Fini govori. O "nakupljenjim gresima", to su učinjene stvari i dela koje nismo smeli činiti, i za njih se nikad nismo pokajali - priznali pred Gospodom. Na Finijevoj listi je tu bilo: laganje, varanje, ogovaranje, gubljenje vremena, klevetanje drugih, ljubav za materijalne stvari, taština, zavist, gorčina, licemerstvo, rđav temperament i ometanje korisnosti drugih. Kit je dodao par područja koja Fini nije spomenuo, jednostavno zato što nisu bila toliko rasprostranjena u Finijevo vreme, kao šta su seksualni greh, droge i upletenost u lažne religije - ili praznoverje.

I kao da to nije bilo dovoljno, postoje takođe i "gresi propusta" - stvari koje bi trebalo da radimo, a ne radimo. U ovo su uključeni nedostatak ljubavi za Boga, za Bibliju, za molitvu, za siromašne i ljude u potrebi, za izgubljene oko nas i u stranim zemljama. Navedeni su takođe gresi nezahvalnosti, zanemarivanje pažnje kod naših reči i dela, i zanemarivanje samoodricanja.

Onda Fini opet kaže: "Mnogi koji izjavljuju da su hrišćani, voljni su uraditi gotovo bilo šta u veri, ali da to ne uključuje samoodricanje. Toliko su daleko od shvatanja da je samoodricanje prvi uslov za učeništvo (sleđenje Hrista), tako da oni uopšte i ne znaju šta je to (slediti Hrista)!"

Dok je Kit govorio, celu me obuhvatio čudan osećaj. Umesto razmišljanja da su stvari koje je uradio tako grozne, zatekla sam samu sebe kako ispitujem svoje vlastito srce, misleći, ako je Bog usmerio reflektor na Kita, šta to sve znači za mene? I već sam počela da sastavljam svoju duhovnu listu. Dugu listu...

Kit je nastavio glasno nam čitajući celi odlomak. To je bio pravi "koncept" za ispitivanje naših srca, tačku po tačku. Fini je rekao da "uopštena priznanja" nisu dovoljno dobra. S obzirom da su naši gresi počinjeni jedan po jedan, koliko god je to moguće treba da budu i okajani jedan po jedan - priznajući Bogu one grehe počinjene prema Njemu, i priznajući drugim ljudima grehe koje smo počinili prema njima. Površnost i prečice nisu dozvoljene - ne zadovoljavaju Boga! Kit je onda napravio malu pauzu, i izgledalo je da je duboko udahnuo pre negoli je nastavio.

"Ja verujem da Bog želi uraditi nešto moćno u životima svih nas. Ono šta je Bog uradio za mene, On želi uraditi i za vas. On želi da svi imamo čista srca, koja su blaga i otvorena za njega. Mi se svi moramo poniziti i obraditi "krčevinu" u našim srcima, kako bi Bog mogao biti proslavljen. Verujem da svi treba da prokrčimo svoj put do Boga. Stvarno mislim da bi svi trebalo za to i da molimo..."

Svi su sagnuli svoje glave i zatvorili oči. A onda je Kit počeo moliti vrlo snažnu molitvu i ćutanje se nadvilo nad celom sobom. U trenutku je nešto počelo da se događa.

Odjednom je jedna žena počela da plače. Bila je sedela na podu, a sada je ležala licem nadole, celo joj se telo kovitlalo od nekontrolisanih jecaja, plakala je. Još nekoliko osoba je počelo jecati, i sledeće šta se moglo videti je da smo svi bili na podu, plačući i vapeći Bogu. U stvari, neki od nas su verovatno mogli uraditi nešto više od jadikovanja. Osećaji su bili tako duboki da je bilo teško pretvoriti ih u reči. To je bilo vreme grčeva u želucu i traženja (preispitivanja) vlastite duše. Zvuk plača je počeo da se pojačava i ispunjava prostoriju - i to je trajalo, i trajalo.

Nakon dugo vremena, Kit je od svakoga tražio da ode i provede neko vreme nasamo sa Bogom. "Idite kući i neka svako napravi svoju listu. Izlistajte svako područje greha koje vam Gospod pokazuje i koje će nastaviti da vam pokazuje. Neka lista bude detaljna. Neka Gospod svojim reflektorom osvetli dubinu vaših srca."

Ponovno smo se sastali te večeri kao tokom nekoliko narednih dana - danju i noću. Satima bi molili, plakali i ponizno iznosili svoja priznanja. Svako je bio slomljen. Svi su pročitali listu svojih greha i tražili oprost od Boga i onih koji su tim gresima bili pogođeni. Moglo se osetiti tako čudesno Božje prisustvo u prostoriji, koje je ponekad bilo tako nadmoćno. I sve češće bi, nakon šta je neko podelio svoje grehe, suze žalosti zamenile suze radosnice - čak i smeh, nakon šta su dopreli do Boga daleko dublje nego ikad pre. Rekli su kako su se osećali očišćeni i osveženi na jedan sasvim novi način - kao da su im duše ponovo oživele i veliki teret je skinut sa njihovih ramena. Izgledalo je, da se to jednom po jednom, događalo svima. Kad kažem svima, mislim svima osim meni.

Nakon nekoliko dana, toliko je ljudi osetilo svoj "proboj" prema Bogu, da sam počela da brinem i pitala se: "Kada ću i ja to isto doživeti?"

Kit se takođe počeo brinuti za mene. Došao bi do mene dok sam ležala na podu moleći i rekao: "Osećaš li da si blizu proboja?" Toliko je bio uzbuđen, jer je i on dugo čekao da se probuđenje desi i meni, te je želeo biti siguran da se zaista nešto događa sa mnom...

(Nastavak u sledećem broju.)

Izvor: http://www.lastdaysministries.org/.

Kit Grin je zajedno sa svojom suprugom Melodi u kasnim sedamdesetim osnovao misiju "Last Days Ministries". Kit je nastupao kao reformator koji je pokušao očistiti crkvu od nebiblijskih navika i učenja, dok je Kitova muzika lirska mešavina tzv. Isusovog protestnog pokreta (Jesus movement) i evanđeoskih pisanih radova 19 veka. (Neke od Kitovih pesama možete preslušati sa ovog linka.)

Kitove pesme su često rađane u njegovim vlastitim duhovnim borbama. Upirao bi prstom u samoga sebe, stvarajući poeziju - a ostavljajući istovremeno prostora za Boga da ubedi i ostale, takođe. Znao je da je put do raja često vijuga kroz blatnjave doline, i nije video nikakve vrednosti da stvari prikaže drukčije.

Za Kita, susresti Isusa je jedna stvar. Postati kao On je nešto drugo. Nakon godina nastojanja da oceni svoju svetost u odnosu na Božju, sumnjajući ponekad u svoju vlastitu spašenost, Kit je došao do dubljeg razumevanja Isusove žrtve na krstu - kako bi mu oprostio grehe i odenuo ga u svoju pravednost. Nije da je Kit postao manje zabrinut svojom čistoćom i svetošću, već je sad bio više motivisan ljubavlju nego strahom u svom sleđenju Hrista.

28. jula, 1982. godine, avion kojim je Kit putovao se srušio. Kit je otišao kući, da bude sa svojim Isusom. Nesreća je takođe uzela život njegovom trogodišnjem sinu Josiji, i dvogodišnjoj kćerki Betani. Melodi je bila kod kuće sa njihovim jednogodišnjim detetom, Rebekom, a takođe je bila u šestoj sedmici trudnoće sa njihovim četvrtim detetom, Rejčel. Kitu je bilo samo 28 godina.

^vrh

misaone refleksije

NE ZABORAVI

- M. Guti i A. Jarm

Daj,

ali ne zaboravi da primaš!

Govori,

ali ne zaboravi da slušaš!

Razmišljaj,

ali ne zaboravi da moliš!

Moli,

ali ne zaboravi da radiš!

Radi,

ali ne zaboravi da slaviš!

Oslobodi se,

ali ne zaboravi da poslušaš!

Veruj u nebo,

ali stoj čvrsto na zemlji!

MALI VERNIK

- Preuzeto sa Interneta

Živeli jednom u utrobi trudne žene dva embriona…

Jedan od njih beše mali vernik a drugi beše mali skeptik.

Skeptik upita vernika: "Da li ti zaista veruješ u život posle rođenja?"

Mali vernik će na to: "Da svakako, kako da ne. Mi postojimo ovde samo zato da bi rasli i pripremali se za život posle rođenja, da budemo dovoljno jaki za ono što nas čeka posle."

Mali skeptik će na to: "Svašta, takvo nešto ne postoji. Kako bi uopšte trebao da izgleda taj život posle rođenja?"

Mali vernik: "Ni ja to ne znam tačno, ali sigurno će tamo biti mnogo jasnije nego ovde. Možda ćemo tamo trčati, poskakivati i jesti ustima."

Mali skeptik: "To je glupost! Poskakivati, trčati... to se ne može. Jesti ustima, kakvo smešno očekivanje. Postoji pupčana vrpca, kojom se hranimo i koja nam daje život. Osim toga nemoguće je verovati, da postoji život posle rođenja, zato što je pupčana vrpca vrlo kratka."

Mali vernik: "Oh, zaista je moguće. Biće to zasigurno, mnogo drugačije nego ovde, teško je i zamisliti sve to."

Mali skeptik: Još se nikada niko nije vratio posle porođaja. Porođajem se naš život završava. A život je jedno mučenje, sav je u mraku."

Mali vernik: "Iako tačno ne znam kako će tamo biti, kakav će biti taj život posle rođenja, u svakom slučaju biće tu moja majka, a ona će se za nas pobrinuti i uvek nam pomagati."

Mali skeptik: "Majka?! Ti veruješ u nekakvu majku? A gde je?"

Mali vernik: "Pa ovde svuda oko nas. Jesmo i živimo u njoj i preko nje. Bez nje uopšte ne bi postojali niti mogli živeti."

Mali skeptik: "Glupost! Ništa od neke majke još nisam video, oko nas je samo mrak a to znači da majka ne može ni postojati."

Mali vernik: "Nekad, kada smo potpuno tihi, mogu čuti njeno pevušenje, ili osećati kada mazi naš svet. U svakom slučaju ja verujem, da će naš pravi život početi tek posle rođenja!"

"Kako može čovek da se rodi kad je star? Zar može po drugi put da uđe u utrobu svoje majke i da se rodi? Odgovori Isus: zaista, zaista, kažem ti, ako se ko ne rodi vodom i Duhom, ne može ući u carstvo Božije. Što je rođeno od tela - telo je, a što je rođeno od Duha - duh je..."

"A svima, koji ga primiše, dade moć da postanu deca Božija, - onima što veruju u njegovo ime, koji se ne rodiše od krvi, ni od volje tela, ni od muževljeve volje - nego od Boga…" (Jn. 3:4-6; 1:12-13 EČ)

^vrh

Smešna strana

VEĆA RUKA

Učiteljica nedeljne škole je na kraju časa je iznela veliku korpicu sa bombonama da počasti decu u ime svog rođendana.

Prinevši korpicu punu bombona jednoj devojčici, reče joj: "Uzmi, koliko god želiš!"

"Koliko god želim?", upita devojčica.

"Da, koliko god možeš zahvatiti rukom," odgovori učiteljica.

"Sačekajte, da odem po mog tatu!", odvrati uzbuđeno devojčica.

"Pa, zašto po tatu?" zbunjeno će učiteljica.

"Moj tata ima veću ruku!" da brzi odgovor devojčica.

ŽRTVA ILI PRILOG

Učitelj nedeljne škole pokušava da deci objasni razliku između žrtve i priloga:

"Vidite deco, to vam je slično tome kada vaša majka za večeru spremi slasno pečeno pile. Majka na vaš tanjir stavi parče finog ukusnog belog mesa, ali umesto da ga vi pojedete, vi ga kradom sa svog tanjira smotate da bi ste ga kasnije dali svom psu. Vaša majka to primeti i kaže: 'E, vala nećeš!' I uzme vam to parče mesa i vrati ga na vaš tanjir. Posle večere, majka vam da tanjir pun kostiju za psa. Dok taj tanjir istresate pred vaše ljubljeno kuče vi mu kažete: 'Žao mi je, ali ja za tebe danas nemam žrtvu, imam samo prilog.' Dakle, to je ta razlika između žrtve i priloga..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 40 / 2007.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Nakon duge noći... - Chuck Smith

* Budite Varnava - Lapinni Akinyemi

* Živeti u materijalnom svetu - George Hawke

* Pet pojava koje mogu obogaljiti crkvu - J. Gerald Harris

* Bez kompromisa (2) - Melodi Grin

* misaone refleksije

* Smešna strana

"I ponizi se narod moj, na koji je prizvano ime moje, i pomole se, i potraže lice moje, i povrate se od zlih puteva svojih, i ja ću tada uslišiti s neba i oprostiću im greh njihov, i isceliću zemlju njihovu." (2. Dne. 7:14 RDK)

Da li ste se ikad zapitali šta se dešava sa životima onih hrišćana koji zanemaruju ili odbijaju da se pokaju, zbog svojih greha? Takvi hrišćani vremenom postaju sve neposlušniji Bogu - silaze na put otpada, gube volju za Biblijom i molitvom, gube pomazanje, odbacuju Božje norme posvećenja, i sve tako... dok ne postanu kao oni "koji imaju obličje pobožnosti, ali su se odrekli njene sile" (vidi 2. Tim. 3:1-9).

Dalje, razmislite i o sledećem: ako je tako sa nepokajanjem, šta onda donosi iskreno pokajanje? Ono donosi obnovljenje života! Ne samo duhovnog već života u svakom smislu, jer greh je oprošten i sila prokletstva je slomljena. Ono donosi "privlačnost", jer naši razrušeni odnosi kako sa samim sobom i drugima se usklađuju, jer kao oni koji su primili milost, možemo milost i pružiti (Lk. 19:8). Donosi radost i mir! Donosi Božju stvarnost u našu blizinu, sam Bog se raduje nad nama (Lk. 15:10).

Dragi naši čitaoci,

poziv na preispitivanje vlastitog pokajanja je snažan izazov za svakoga od nas, i on može veoma da uznemiri "duhove koji imaju obličje pobožnosti". Ali ovo je polazna tačka za građenje Božjeg Carstva, kako u nama, tako i oko nas. Ako je naše pokajanje dovoljno temeljito da pokrene lavinu promena unutar našeg bića, onda možemo verovati da ćemo videti više predanih hrišćana, žive crkve i probuđenje u našoj zemlji.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

NAKON DUGE NOĆI...

- Chuck Smith

Nakon duge noći...

Vreme je za povratak Sina!

"I znajući ovo vreme da je već čas došao da ustanemo od sna; jar nam je sad bliže spasenje nego li kad verovasmo. Noć prođe, a dan se približi: da odbacimo, dakle, sva dela tamna, i da se obučemo u oružje videla. Da hodimo pošteno kao po danu: ne u žderanju i pijanstvu, ne u kurvarstvu i nečistoti, ne u svađanju i zavisti; Nego se obucite u Gospoda Isusa Hrista; i telu ne ugađajte po željama." (Rimljanima 13:11-14)

Isusu Hristu nikada nije bila namera da Njegov narod bude iznenađen Njegovim dolaskom. Njegova je namera da budeš u potpunosti upoznat sa vremenom Njegovog dolaska, kako bi bdio, čekao i bio spreman kada se On vrati. Kada Sveto pismo govori o Njegovom dolasku, koje će biti poput "lopova u noći", to se ne odnosi na način na koji će Crkva doživeti Njegov povratak, već na način na koji će ga svet videti. Hristov dolazak će potpuno iznenaditi svet, ali ne i hrišćane. Pavle je rekao: "Ali vi, braćo, niste u tami da vas dan kao lupež zastane. Jer ste vi svi sinovi videla i sinovi dana" (1. Solunjanima 5:4,5)

"Poznavanje vremena". "Deca svetla" znaju da je Gospodnji dolazak vrlo blizu. Znamo da živimo u vremenu koje je blizu kraja, jer je Gospod dao toliko dokaza i potvrda kroz događaje u svetu oko nas - znakova čija je svrha da nas upozore na čas i dane u kojima živimo. Da su Jevreji u Isusovo vreme znali vreme Njegova dolaska, nikada Ga ne bi odbacili već bi ga primili. Zaista, trebalo je da traže svog dolazećeg Mesiju upravo one godine kada je Isus Hrist ušao u Jerusalim. Da su čitali Pisma i bili ispravno poučeni Reči, tačno bi znali kada je Mesija trebalo da se pojavi. Danilo je objavio da ima proći 483 godine otkada je izdata naredba da se obnovi i popravi Jerusalim za dolazak Mesije Princa. S obzirom da je ova naredba izdata 445. godine pre Hrista, trebalo je da traže svoga Mesiju tačno 483 godine - kada je i stigao. Danilo je primio ovo proročanstvo dok je čitao Pisma. Znao je da je dramatična godina blizu. Proučavajući Pisma Danilo je bio upoznat da će, prema proroku Jeremiji, 70 godina jevrejskog ropstva uskoro završiti. U Jeremiji 25:11 se kaže, "i ti će narodi služiti caru vavilonskom sedamdeset godina." Nakon prilično jednostavnog računanja, Danilo je znao da je došlo vreme Izraelovog povratka. Počeo je moliti i tražiti Gospoda da mu pomogne u ostvarenju uloge koju je on imao u povratku naroda u svoju zemlju.

Zato što je poznavao Pisma, bio je upoznat sa svetskim događajima oko njega. Ako si u Pismima, i ako proučavaš Božju Reč, onda bi i ti trebao biti svestan događaja koji se događaju u svetu oko tebe. Imaćeš tu privilegiju da znaš šta oni stvarno znače!

Problem sa Jevrejima u Hristovo vreme je bio upravo u nepoznavanju Pisma. Kada je Hrist došao oni ga nisu očekivali. Očekivali su da će njihov Car doći sa svim carskim znacima na belom konju od megdana, ili u velikoj kočiji. No, u Pismu jasno stoji, "Car tvoj ide k tebi, pravedan je i spasava, krotak i jaše na magarcu, i na magaretu, mladetu magaričinom." (Zaharija 9:9). Hrist je stigao jašući na magarcu, a oni su to prezreli.

Danas vidimo ljude koji su izuzetno upućeni u toliko područja, no u potpunosti zaboravljaju činjenicu da smo blizu samog kraja linije!

Nema razloga da ijedan istinski vernik bude iznenađen kad se Isus vrati. Kao što je Božja Reč dala puno znakova i indikacija u vezi Njegovog prvog dolaska, takođe nam daje puno znakova i indikacija kroz događaje koji su upozoravajući predznaci Njegovog drugog dolaska.

Kada sam neki dan uzeo da pročitam novine, šest od sedam članaka na naslovnoj stranici su imali proročansko značenje! Prorečeni su u Pismima kao događaji u vremenu povratka Isusa Hrista. Sve oko nas su znakovi i indikacije da je Gospodnji dolazak pred vratima.

Upozorenje

Neki dan mi je prišla devojčica i pokazala mi svoju ruku. Po celoj ruci joj je bio osip. Rekla mi je: "Ovo je ispunjenje biblijskog proročanstva! Bila sam kod svog doktora, koji mi je rekao da je taj osip rezultat ultravioletnog zračenja. Rekao mi je da ima puno slučajeva iritacije kože zbog ultravioletnog zračenja, zbog trošenja ozona u atmosferi".

Ako su svi oni koji su nas upozoravali o opasnostima aerosol goriva u pravu, a mi i dalje nastavimo uništavati ozonski omotač, za 20 godina se nećeš usuditi izaći u prodavnicu po suncu bez zaštitnog odela. (Vidi Otkrivenje 16:8-9)

Prema jednoj interesantnoj knjizi koja govori o ovim nevoljama, naučnici su različite faktore i podatke u vezi sa svetom, stanovništvom sveta, opskrbljivanjem hranom, mogućnošću uzgajanja hrane, i slične faktore, uneli u kompjuter. Svaki put kad su sve ove informacije bile unešene u kompjuter kako bi se dobile informacije o nagađanjima, kako će svet izgledati za 20 godina, kompjuter bi rekao: "Svet ne može opstati tako dugo... nema dovoljno goriva da dospete do tamo... ozon će biti potrošen do te mere da će život biti u potpunosti ugrožen... broj stanovnika na zemlji će biti toliko velik da ga se neće moći efikasno prehraniti."

Zaista, samo će ove godine više od 15 miliona ljudi umreti od gladi. Dvoje od troje ljudi koji se rađaju patiće od trajnog oštećenja mozga zbog nedostatka proteina u njihovoj ishrani tokom godina njihovog razvoja.

Radi se na izgradnji egzotičnih super oružja. Koliko dugo možemo izdržati pre nego se jedan od njih aktivira bilo namerno, bilo slučajno. Teroristi u Evropi govore o krađi nuklearnog materijala i njegovog korišćenja za sledeću pretnju. Postoje izumi koji su možda i gori od nuklearnog oružja. Bojni otrovi, nervni gasovi ili biološki agensi, koje teroristi mogu "smućkati" u nekoj garaži, a koji vas možda i neće ubiti, već učiniti bolesnima do kraja života.

Kakav će svet biti odsad pa za 20 - 30 godina? ... I ko želi da živi u takvom svetu?!

Kada govoriš o dolasku Gospoda i "velikoj nevolji" svet kaže: "Ti si zli prorok!". Ako mene pitate, mračna je ona poruka o našoj budućnosti koja dolazi od ekologa. Kad pogledam širom sveta, veliku utehu nalazim u spoznaji da neće puno vremena proći do Gospodnjeg dolaska! Gledam okolo i vidim metež. Vidim, kako Pismo kaže, "metež naroda u nevolji." Reč "nevolja" prevedena sa grčkog u stvari znači "bez izlaza." Ne znamo šta nam je raditi! Ekološki i ekonomski stručnjaci su zbunjeni kao i javnost. Ne žele priznati, jer se boje da ćemo se uspaničiti ako saznamo istinu.

Biblija kaže da je noć skoro potrošena, a da novi dan samo što nije svanuo. Noć zla, noć mizerije, noć tame u ljudskoj istoriji uskoro treba da se završi!

Kad sam se jutros probudio taman pre zore, pogledao sam napolje. Mogao sam videti tek nejasne obrise. Mogao sam razaznati konture obližnjeg drveća. Na istočnom nebu je počelo tek da sviće, taman da mogu da se krećem po sobi. Znao sam da neće proći mnogo vremena, a da će nebo postajati sve svetlije i svetlije. A onda će svanuti zora. Eto, tu su bili i znak i dokaz. Bleda svetlost na istočnom nebu rekla mi je da dan samo što nije stigao.

Kad smo moja žena i ja očekivali naše prvo dete, došli smo do dana za koji je doktor rekao da će to verovatno biti dan rođenja. No, dete se nije rodilo taj dan. Čekali smo još jedan dan. Ipak, nije se rodilo ni tad. Čekali smo i treći dan, no ni taj dan se nije rodilo. Naravno, da nisam bacio svoju kapu na pod i vikao na svoju ženu: "Prevarila si me! Ja ne verujem da ćeš ti imati bebu!" Ne. Još uvek sam verovao da beba dolazi. Postojali su pozitivni znakovi i dokazi. Nisam mogao reći ni dan ni sat rođenja. Nisam postao nevernik samo zbog toga što se rođenje nije dogodilo na dan kad smo mislili da će se dogoditi. U stvari, svaki dan koji bi prošao znali smo da je dolazak bebe sve bliži.

Gospod može doći svaki čas. Posle svakog dana koji prođe, znamo da smo mu sve bliže. Upravo na to je mislio Pavle kad je rekao, "Jer nam je sad bliže spasenje nego li kad verovasmo." (Rimljanima 13:11)

Spremni

Znajući da je Gospodnji dolazak sve bliži, kako da živimo u ovim konačnim danima milosti? Pre svega, Pavle kaže, treba da odbacimo dela tame. Ta dela su opisana kao raskalašenost (tj. raspojasanost, bestidnost), pijanstvo (tj. zavisnosti), blud (tj. seksualni nemoral bez osećaja srama), svađe i zavisti.

Hrišćani koji žive u ovom zagađenom svetu su pod strahovitim pritiskom. Moja majka je obično govorila: "Sine, svaka mrtva riba može plutati nizvodno nošena strujom. No, samo živa riba može plivati uzvodno, kontra struji." Još je rekla: "Suočićeš se sa strujom zla, i najlakša stvar bi bila pustiti da te ona sama nosi. No, to bi potvrdilo samo da si duhovno mrtav." Rekla je: "Budi živ za Boga. Budi živ za Hrista. Usudi se da plivaš protiv struje!" Bogu hvala za majke koje daju takve savete svojim sinovima.

S vremena na vreme, čujem svoju suprugu kako tiho jeca. Uđem u sobu da vidim šta joj je, a njene ruke joj prekrivale lice. Prelepa je i vrlo osetljiva osoba. Pred njom su bile novine. Toliko je osetljiva na ljude i na patnju, da kad pročita neke stvari koje se događaju u današnjem svetu, to je jednostavno cepa iznutra. Moja supruga ima previše saosećanja za tragične žrtve ovog ludog sveta u kom živimo. Ona plače za tim malim detetom koje je dobilo batina ili je bilo surovo mučeno a da čak i ne zna zašto. Ponekad moram ustati i isključiti televizor, jer je njena reakcija izuzetno snažna. Stvari koje ljudi rade su tako šokirajuće, da osećajnu osobu jednostavno cepaju iznutra. Žao mi je što su naša deca, nakon šta su bila tome izložena dugo vremena, izgradila imunitet prema nasilju naših dana. Oguglala su na zlo.

U svetlu ovih stvari, kako da hrišćanin živi? "Stavimo na sebe oklop svetla". Doslovna fraza na grčkom jeziku je "oružje svetla".

Jesi li znao da postoji oružje svetla? Istina je moćno oružje svetla. Koju moć ima vernik koji koristi oružje svetla u tamnom i zlom svetu, osoba koja se neće pokloniti Moleku, bogu tela, već koja energično stoji na biblijskim principima prkoseći korumpiranom društvu oko sebe.

Drugo moćno oružje svetla jest ljubav. Trebamo da stavimo na sebe ljubav i dopustimo Božjoj ljubavi da ispuni naša srca i naše živote.

Novi Dan sviće

Noć je gotovo potrošena... Veličanstveni Dan Gospodnji samo što nije svanuo!

Pavle nas dalje preklinje, "...obucite su u Gospoda Isusa Hrista". On je svetlo. Oh, da samo hodamo u Njegovoj snazi, u Njegovoj moći, i Njegovoj sili! Jedino kroz Njega imamo šansi u ovom svetu u kom živimo. Ako ne prisvojiš silu i snagu Isusa Hrista, ti si propao!

Ako veruješ da si samo proizvod slučajnih okolnosti, serije slučajnih evolucijskih promena, onda je tvoj život bez ikakvog smisla. No, život je stvaran. Život je ozbiljan. Grob nije hrišćaninov cilj. Izreka "prah si i u prah ćeš se pretvoriti" ne odnosi se na tvoju dušu!

Bog ima plan i svrhu za tebe. Obuci se u Isusa Hrista i otkrij slavan život koji Bog ima za tebe. Život sa smislom, život lepote, radosti, ljubavi, dok hodamo u Duhu, i postajući, kroz Njega, svetlo u ovom crnom, potamnelom svetu.

Ne opskrbljuj se kako bi ispunio svoje telesne želje. Ne ostavljaj ni mogućnost za to. Uradiš li to, to jednostavno može preuzeti kontrolu i moć nad tobom. Poznavajući vreme, krajnje je vreme da se probudimo. Skoro je svršeno. Plač se već čuje. "Eto ženika gde ide, izlazite mu na susret!" Isus je rekao, "Budite spremni!" - jer su samo oni koji su bili spremni otišli na svadbenu večeru! (Matej 25:6).

Delovi iz knjige: Chuck Smith, "ANSWERS FOR TODAY".

^vrh

BUDITE VARNAVA

- Lapinni Akinyemi

Nakon što su ljudi proveli izvesno vreme sa vama, da li su ohrabreni da više služe Boga ili su obeshrabreni, depresivni i zbunjeni?

Zvao se Josif, ali su ga Apostoli prozvali Varnava, što znači "sin utehe" (Dela 4:36) Pun Svetog Duha i vere, on je ohrabrivao svakog novog vernika u Antiohiji da nastavi da sledi Boga (Dela 11:23-24). Očigledno je da smo danas u našim crkvama, u velikoj potrebi za ovim specijalnim darom koji je Varnava imao. Potrebno nam je ohrabrenje za nove poduhvate u misiji i službi, ohrabrenje da istupimo za Hrista i da dovršimo dobru borbu vere.

Koliko se od nas usudi da izjavi da smo pobednici kao Hrišćani? Svima nam je potrebno ohrabrenje. Znate kakav je to osećaj kada vam prijatelj kaže baš ono što vam je potrebno da čujete u vašim teškim trenucima, ili kada se nalazite na prekretnici a vernici vas ohrabruju da ostanete poslušni Božjoj volji. Njihova reč vam pomaže da ostanete jaki jer je to "reč izgovorena u pravo vreme" i "prigodne reči" (Pri. 15:23; 25:11).

Druga Korinćanima 5:18 nam govori: "sve je od Boga... (koji nam) dade službu pomirenja". Ali je žalosno to što tako često činimo baš suprotno, služimo službu osude kroz žalošćenje braće koja su ranjena u borbi ili povređena u svom duhu. Možda se izgovaramo govoreći da ukoliko bi Bog želeo nekog Varnavu on bi ga i stvorio. Zapazimo da se on najpre zvao Josif. Dakle, kakogod da se zovete, još uvek možete da postanete Varnava i imate ovu službu.

Bog je koristio Varnavu pri osnivanju Crkve, kada je Varnava predstavio Pavla Apostolima i ubedio ih u njegovo istinsko obraćenje (Dela 9:27). On se spominje među Apostolima u Antiohijskoj crkvi (Dela 11:22-24). Njega i Pavla je Duh Sveti poslao na prvo misijsko putovanje. (Dela 13:2). Ohrabrivao je mladog sledbenika Jovana Marka koji je odustao na prvom putovanju da im se pridruži na drugom, čak iako je i Pavle, uzimajući u obzir njegov neuspeh, odbio da ga povede (Dela 15:38). Marko je na kraju njegove karijere postao koristan Pavlu (2. Tim. 4:11), čak štaviše je i napisao jedno od Evanđelja. Bez sumnje je njegov duhovni napredak bio rezultat Varnavine podrške. Stoga je čudno što ne postoji knjiga o Varnavi u Bibliji. On je pomagao drugima da razvijaju svoje darove i talente kako bi bili upotrebljeni na najbolji način. Njegovo ohrabrivanje je promenilo mnoge živote.

Da li motivišemo, podržavamo i podstičemo ljude da razvijaju svoje talente i darove? Mi imamo moć da raširimo plamen ohrabrenja u drugima ili da ih ispunimo pesimizmom. Nakon što su ljudi proveli izvesno vreme sa vama, da li su ohrabreni da više služe Bogu ili su obeshrabreni, depresivni i zbunjeni? Takođe budite obazrivi da nikada ne navedete nekoga da čini nešto što je pogrešno. Rečeno je za grešnike da "utvrđuju sebe u zlim namerama" (Ps. 64:5). Neka vaše bodrenje uvek navodi ljude na dobar i plodan Hrišćanski život.

Bodrenje se iskazuje rečima ohrabrenja i molitvama za ispunjenje nečijih potreba. Može se iskazati i posetama bolesnima, starima, obeshrabrenima, zatvorenicima, siročićima i mnogim drugim usamljenim osobama. Možemo nekome biti na ohrabrenje time što ćemo mu posvetiti svoje vreme, talente i materijalna dobra sa kojima možemo da ispunimo njegove potrebe. Ustvari, svaki dar i talenat koji smo od Boga primili, može da nam koristi da razvijamo službu bodrenja.

Bog je naš najveći Tešitelj Svetim Duhom i On nam je dao službu ohrabrivanja i pomirenja. Možemo da izlivamo balzam iscelenja Njegove ljubavi koji će izmiriti ljude s Bogom i zaceliti njihove rane našim tešenjem.

Izvor: Grace & Truth Magazine, Dec. 1999. Prevela: Jelica Makaji.

^vrh

ŽIVETI U MATERIJALNOM SVETU

- George Hawke

U početku je Bog stvorio svet, koji je u svakom pogledu bio savršen. No, Adamova je i Evina neposlušnost narušila Božje delo. Danas svako stvorenje jeca od bola i čezne za oslobođenjem iz svoga ropstva propadanju i smrti, te teži da živi u svetu slobodnom od greha. U budućnosti, Bog će suditi bezbožne, kao što je to učinio u Nojevo vreme, ali ovaj put uništavajući svoju tvorevinu vatrom, ne poplavom. A onda će je, kako je i obećao zameniti sa novom tvorevinom koja će biti savršena i slobodna od greha. (1. Mojsijeva 9:15; 2. Petrova 3:7-13).

To je gruba slika materijalnog sveta sastavljenog od atoma i molekula koje možemo videti, čuti, dotaknuti, okusiti ili pomirisati. Za život je neophodno da imamo vazduh za disanje, vodu za piće, hranu za jelo i stvari sa polja, rudnika, šuma i fabrika.

Postoje tri moguća ponašanja prema stvarima materijalnog tj. fizičkog sveta: možemo ih idolizirati, prezirati, ili koristiti na slavu Bogu. Hajde da malo razmotrimo sva gledišta i njihove posledice.

Idoliziranje materijalnog sveta

Drevni Egipćani su se klanjali suncu i reci Nil kao svojim bogovima. Takođe, imali su i svete životinje poput krave i krokodila. Sećate li se Aronovog zlatnog teleta (2. Mojsijeva 32:4). Imali su, takođe, svete planine i drveća, neki ljudi su se čak klanjali kipovima i hramovima.

Većina nas ne idolizira takve stvari danas, ali materijalizam dominira razmišljanjima mnogih. Na primer, mnogi veruju da se fizički svet stvorio sam od sebe; da nije bilo zasebnog Stvoritelja. Takođe, mnogi smatraju da su materijalna dobra i zadovoljstvo njihovi najvažniji ciljevi u životu.

A šta Biblija kaže o tome? Prema Poslanici Rimljanima, ljudi koji se klanjaju idolima "Koji pretvoriše istinu Božiju u laž, i većma poštovaše i poslužiše tvar nego Tvorca." Takođe kaže da "Kad se građahu mudri, poludeše." (Rimljanima 1:25,22). Ovo znači da je odbacivanje Boga Stvoritelja svesna laž, kao što je i život za materijalna dobra i zadovoljstvo, takođe, laž. Takvi ljudi "se klanjaju" stvarima umesto Stvoritelju, i obožavaju ono šta je stvoreno umesto da obožavaju Tvorca. Ludi su što žive za nešto što ne mogu zadržati (Matej 6:19).

Ne bi trebalo da "trčimo za" materijalnim stvarima, niti da živimo za novac i imanje. Umesto toga, trebalo bi da smo zadovoljni sa onim što imamo (Matej 6:31-32; 1. Timoteju 6:8,17; Jevrejima 13:5). Bog zna za naše potrebe. Kako je naše vreme na zemlji kratko, ne smemo da se odajemo stvarima u našem životu (1. Korinćanima 7:31).

Šta je posledica ovakvog načina života? Život za imanje nam otežava da sledimo Hrista (Matej 19:23-24). Takvi ljudi koriste izgovor kako bi odbacili evanđelje (Luka 14:16-19). To, takođe, guši u hrišćaninu šansu i za duhovnim sazrevanjem (Luka 8:14). Danas je ovo, nažalost, tako očigledno širom sveta. Kao što i u životu žanjemo ono šta smo posejali, ovakva su ponašanja često rezultat posvećenosti materijalnom svetu (2. Korinćanima 9:6).

Upozorenja o našem ponašanju naspram novca se takođe mogu primeniti na materijalni svet: "Jer je koren svih zala srebroljublje (ili ljubav za materijalni svet)." (Matej 6:24).

Preziranje materijalnog sveta

Potpuno suprotno gledište je ono po kojem se materijalni svet prezire i na koji se gleda sa omalovažavanjem. Korene tog gledišta možemo videti još kod Platona, grčkog filozofa koji je živeo 400 godina pre Hrista. Za njega su duša i um imali daleko veću vrednost od tela i prirode. A u prvim vekovima novoga veka, gnostici su mislili da je sve do materije zlo. Vrednovali su jedino nevidljivi duh i verovali da je telo bezvredno. Kontakt sa materijalnim svetom su sveli na minimum.

Hrišćanstvo se u srednjem veku, takođe, koncentrisalo na nebesko područje, tako da je priroda izostala u njihovim umetničkim delima. Ovaj se pogled na svet uvukao i u neke oblike hrišćanstva danas, gde su jedini interes nebeske stvari, spasenje duše i dolazak u raj. Gde je vrlo malo naglaska na odgovarajuća zadovoljstva tela ili odgovarajuće korišćenje uma. Telesna osećanja i zadovoljstva se preziru i smatraju zlima.

A šta Biblija kaže o tome? U Kološanima 2:20-23, Biblija opisuje takve ljude kao one koji žive po mnogim pravilima i propisima. Imaju duge liste stvari za koje stoji "nemoj": "Nemoj hvatati! Nemoj okusiti! Nemoj dodirnuti" (stih 21.). Ovo su ništa drugo do mudrosti grešnih ljudi (stih 22.), a ne Božja namera za nas danas, jer nam Novi zavet daje opšte principe za život, a ne detaljna pravila. Setite se, Jevreji su imali najbolji paket zakona na svetu, ali nisu uspeli da ispoštuju sva zakonska pravila! Ova pravila mogu izgledati dobra. Možda će vas naizgled učiniti da izgledate veoma pobožni, da ste ponizniji i da imate kontrolu nad svojim telom. No, ta pravila zaista nemaju moć nad našim željama (stih 23.). A njihov rezultat je jedino ponos.

Posledica ovakvog načina života je lista beskorisnih pravila, jer naša unutrašnjost je ta koja upravlja nama, a ne spoljašnji svet. Ponašanje uma prema materiji je ono zlo, a ne materijalni svet (Matej 15:10-20; 1. Timoteju 6:10). Zapamtite, sve što je Bog stvorio je dobro (1. Timoteju 4:4). "Jer naš rat nije s krvlju i s telom (materijalnim svetom), nego ... s duhovima pakosti ispod neba." (Efescima 6:12). Dakle, materijalni svet niti je zao, niti je protiv nas; on je sa nama i deli s nama našu patnju i naše čežnje da budemo slobodni od uticaja greha (Rimljanima 8:18-23).

Korišćenje materijalnog sveta na slavu Božju

Ako materijalni svet nije idol kome treba biti posvećen, niti zlo koje treba prezirati, kako onda da posmatramo materijalni svet? Kao Božja tvorevina, bio je vrlo dobar; i iako je sada pokvaren grehom, još uvek Njemu pripada. Dakle, pokazuje Božju jedinstvenu moć (Rimljanima 1:20). Takođe, Bog je taj koji ga održava: "I On je pre svega, i sve je u Njemu." (Kološanima 1:17).

Adam je imao zadatak da radi u materijalnom svetu, da se brine za njega i da se iz njega hrani (1. Mojsijeva 2:15-16). Kao posledica pada u greh, ovaj je posao postao težak i mnogi se bore da bi preživeli (1. Mojsijeva 3:17-19). Misao o potrebi rada za hranom ponavlja se u Novom zavetu (2. Solunjanima 3:10). Pavle je zahvaljivao Bogu za hranu pre nego šta bi jeo. Na isti način, trebali bi da smo zahvalni na fizičkim izvorima koje nam Bog daje (Dela 27:35).

Ljudi još uvek imaju nešto od Božjeg obličja, što im daje dodatnu vrednost (1. Mojsijeva 9:6). Bog voli sve ljude (Jovan 3:16), i celog čoveka, telo, dušu i duh. U stvari, Bog voli ljude više od ičega drugog u materijalnom svetu, a kako bi to pokazao - Bog je lečio njihove bolesti (Matej 4:23) i umro za njihove grehe.

Isus je imao telo i živeo je u materijalnom svetu (Jevrejima 2:14). Naša tela i fizički svet će jednog dana biti transformirani, kao što se to dogodilo i sa Isusom nakon Njegovog vaskrsnuća (Rimljanima 8:18-12; Filipljanima 3:21). Telo vernika je poput hrama u kom živi Duh i koje je Bog kupio Isusovom krvlju. Dakle, svoja tela treba da koristimo na slavu Božju (1. Korinćanima 6:20). Isti princip se može primeniti i na fizički svet, kojeg su naša tela deo.

Od nas se traži da svoja tela posvetimo Bogu (Rimljanima 12:1), te nam je rečeno: "Niti dajte udova svojih grehu za oružje nepravde; nego dajte sebe Bogu, ... i ude svoje Bogu za oružje pravde." (Rimljanima 6:13). Ovde možemo videti kako se telo može posmatrati kao instrument ili alat, koji se može upotrebiti u dobre ili loše svrhe. Opet, isti princip se može primeniti na fizički svet.

To znači da treba slaviti Boga svojim načinom života u materijalnom svetu. Uz vođstvo Svetoga Duha, moramo biti sposobni raspoznati šta to znači za različita područja naših života, kao što su: rad, stanovanje, prevoz, briga za naša tela, rekreacija, sport, kako koristimo naš novac i dobra, prirodu i okolinu, umetnost, muziku, literaturu, filmove i TV. Koji su naši snovi i ciljevi?

Kako je Hrist koristio materijalni svet

Poučno bi bilo podsetiti se kako je Isus Hrist koristio fizički svet onim šta je rekao i činio, podučavajući duhovne principe i pomažući drugima. Parabole, metafore, poređenja i ilustracije iz materijalnog sveta namerno su korišćene u Njegovom poučavanju učenika i ljudi. Na ovaj su način ljudi imali vizuelni utisak istine koja se poučavala i svaki put kada bi došli u kontakt sa nekim predmetom ili situacijom iz svakodnevnog života - setili bi se te istine.

Hrist je lečio bolesti, smirio oluju i nahranio gladne - za dobrobit ljudi. Naučavao je da Bog zna sve o našim okolnostima i da će nam omogućiti da zadovoljimo svoje materijalne potrebe (Matej 6:33; 10:30). Na isti način, bi i mi trebalo da se setimo kako koristiti materijalni svet i životne okolnosti kako bi podučavali duhovne principe. Pomoći drugima da zadovolje njihove materijalne potrebe na zemlji, deo je našeg poslanja kao Hristovih ambasadora na zemlji (2. Korinćanima 5:20).

Materijalni svet nije grešan svet

Biblija ponekad koristi termine "zemaljski" i "svet" kako bi opisala grešnu prirodu. Na primer, "Mislite o onome što je gore a ne što je na zemlji." (Kološanima 3:2,5). "Ne ljubite svet ni što je na svetu", stoji u objašnjenju, misleći na grešne želje, požudu i hvalisanje (1. Jovanova 2:15-16). Takođe, "zemaljska" mudrost se spominje kao "neduhovna", "od zloga" (Jakov 3:15) te "ljubomora i prepiranje" kao "zemaljsko" (1. Korinćanima 3:3).

Ovo je primer metonimije - retoričke tehnike korišćenja jednog izraza u objašnjavanju drugoga značaja, koji je sa prethodnim značenjem na određeni način povezan. Na primer: "kruna" umesto "kralj". To je figurativan govor, poput metafore, gde reči nemaju svoje doslovno značenje. Ovde su reči povezane, jer je greh ušao u svet preko Adama i Eve, koji su stvoreni iz fizičkoga sveta (Rimljanima 5:12; 1. Korinćanima 15:47). Stoga, kada se reči "zemaljski" i "svet" koriste na ovaj način - one znače "grešni", ne "materijalni". Te se reči suprotstavljaju reči "nebeski", koja se koristi metonimički, a znači "božanski", kao šta je Hrist sišao s nebesa kako bi nam doneo božanski život (Filipljanima 3:19-20; 1. Korinćanima 15:45-49). Konfuzija oko ove razlike može nas navesti da preziremo materijalni svet smatrajući ga zlim.

Dvojno državljanstvo

Iako Biblija kaže da su vernici stanovnici nebesa (Filipljanima 3:20), trenutno živimo na planeti Zemlja. Naš boravak ovde jeste relativno kratak i naša planeta ima ograničenu budućnost (2. Korinćanima 4:18; Jevrejima 1:10-12). S obzirom na našu sudbinu, moguće je smatrati nas strancima koji su samo u poseti Zemlji (1. Petrova 2:11), tj. ona nije zaista i njihova domovina.

Fizički svet nije idol kome se treba posvetiti; to je laž koja za rezultat ima zlo ponašanje. Takođe, fizički svet nije zlo koje treba prezirati; ovakvo ponašanje kao rezultat ima listu beskorisnih pravila. Biblija nam pokazuje da materijalni svet treba biti pravilno vrednovan i korišten kako bi se njime izražavala čast Bogu.

Izvor: Grace & Truth Magazine, September 1999. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

PET POJAVA

KOJE MOGU OBOGALJITI CRKVU

- J. Gerald Harris

Gospod Isus Hrist ljubi Crkvu, i sebe samog je dao za nju. Stoga je više nego očigledno da On želi da ta Crkva bude i zdrava i vitalna. Đavo mrzi Crkvu i od njenog nastanka ju je udarao svim mogućim oružjima iz svog đavolskog arsenala u nastojanju da obogalji njeno svedočanstvo i delotvornost u svetu. Dopustite mi, da spomenem pet pojava koje slabe Crkvu i zasigurno umanjuju njenu delotvornost.

1. Skandalozno rukovodstvo

Kada se među crkvenim rukovodstvom desi nemoral uzrokovan požudom ili pohlepom, rezultati su razarajući. I baš radi toga, pastori, crkveno osoblje i laičke vođe poput đakona moraju živeti životima koji sadrže telesnu čednost, moralnu čistoću i duhovni integritet.

Bio sam pastor u crkvi, koju je "obeležio" jedan član osoblja kriv zbog nemorala najgore vrste. Rezultati njegovog greha su imali razarajući učinak, ne samo na njega samoga, već i na njegovu porodicu, prijatelje, crkvu, pa čak i na širu zajednicu. U stvari, crkva verovatno i dan danas nosi "pečat" zbog tog gnusnog greha. Postoje pretpostavke, da će crkvi trebati možda čak cela generacija kako bi prevazišla ponižavajuće i nečasne ožiljke koje je zadobila zbog bolnih greha jednog člana osoblja.

2. Neskladan član

Ovde ne govorim o osobi koja povremeno iskaže svoje nezadovoljstvo sa nečim. Mislim na osobu koja seje seme razdora među hrišćansku braću i sestre. Takav pojedinac može pastoru i te kako zagorčati život, blokirati odluke na crkvenom radnom sastanku, obeshrabriti druge crkvene članove, odbiti izgubljene, te prizvati zlokoban oblak nad čitavu crkvu.

3. Apatija

Vance Havner je rekao: "U svetu imamo anarhiju, otpadništvo u tradicionalnoj crkvi, a apatiju u istinskoj (biblijskoj) crkvi." Indiferentna, nemarna i mlaka crkva se Bogu gadi i to je čini bespomoćnom i nedelotvornom.

Jedan je pastor svakoga dana išao na železničku stanicu kako bi video jedan zapadni putnički voz, koji je prolazio kroz njihovo malo mesto svakog poslepodneva u pola pet. Jednoga dana ga je službenik koji radi na šalteru za izdavanje karata upitao: "Propovedniče, zašto dolazite svakoga dana samo da biste videli kako voz u pola pet kreće sa stanice?" Zabrinuti pastor mu je rekao: "Volim videti nešto što se miče napred, a da ja to ne moram gurati."

Ogroman broj ljudi u velikom broju crkava se jednostavno ne žele uključivati, ni u šta. Takva apatija obogaljuje smisao Hristove Crkve i paralizuje napore na izgradnji zdrave nebeske Crkve.

4. Nefleksibilnost

Neke crkve ne rastu, jer su njihove vođe nespremne na promene; tako su nepopustljivi, tako tvrdo podešeni za svoje vlastite načine, projekte, planove. Poznavao sam članove nekih kućnih grupa koji su bili gotovo "venčani" za svoju grupu. Oni se nikada ne bi složili da služe bilo gde drugde, tj. da presele u drugu grupu, ili pomognu u osnivanju neke druge nove grupe.

Neke crkvene grupe (službe) imaju svoj vlastiti budžet kako bi mogli kupiti svoje vlastite stolice, pokriti ćilimima svoje razredne prostorije, kupiti svoj vlastiti televizor da bi mogli gledati nekog propovednika, umesto da njihov učitelj predaje lekciju. Takva grupa je poput seoskog kluba i u većini slučajeva, posetioci i novi članovi nisu dobrodošli, osim ako su "provereni".

Gordon Venturella kaže: "Nefleksibilnost vodi ka idolopoklonstvu; i promena je jedini put od sebičnosti ka služenju." Uprkos tome, toliko crkava je nefleksibilno, i nevoljno da se menja. Biti fleksibilan nije isto što i činiti kompromise, već biti otvoren za nove mogućnosti sa Bogom.

5. Besmislenost

U jednoj crkvi, koja je zbog malog članstva bila pred zatvaranjem, na crkvena vrata je stavljen natpis na kojem je pisalo: "Ostali bez posla, jer nismo znali šta nam je posao."

Thomas Carlyle je rekao: "Čovek bez smisla postojanja je nalik brodu bez radara, nalik je skitnici, ničemu, nečoveku. Daj svom životu smisao, i imajući ga, uposli svoj um i mišiće svom snagom kako bi obavljao posao koji ti je Bog poverio." Isto važi i za crkvu. U Pričama Solomonovim stoji: "Bez objave, razuzdava se narod..." (Izreke, 29:18 Šarić)

* * *

Dragi čitaoče,

da li "tvoja crkva" izbegava probleme koji obogaljuju Hristovu Crkvu?

^vrh

BEZ KOMPROMISA (2. deo)

- Melodi Grin

- Nastavak iz prošlog broja.

Jedan od prvih ljudi koje je Kit nazvao bio je Vinki. "Dogodilo se! rekao mu je. "Doživljavamo moćni Božji dodir! Probuđenje je u našoj crkvi!"

U međuvremenu se po mestu proneo glas i neki ljudi iz Vineyarda su počeli dolaziti na naše sastanke. Čak su došle i neke komšije. Rezultat je kod svih bio isti, duboka osuda greha i sveži dodir Gospodnji.

Jedne nam je večeri u posetu stigao brat iz druge crkve i govorio nam o Božjoj požrtvovanoj ljubavi. Na kraju svoje poduke, sa nama je podelio jednu svoju priču. A priča je o jednom čoveku čiji je posao bio da podiže i spušta pokretni most, kako bi putnički vozovi mogli preći preko dubokog kanjona. Ovaj čovek je imao samo jedno dete, sina kojeg je izuzetno voleo. Jednog dana on je dečaka poveo sa sobom na posao. Mali je odlutao do mosta, a da to njegov otac nije primetio.

Skoro nakon toga, otac je čuo sirenu sa dolazećeg voza. Gurajući polugu kako bi spustio most, pogledao je kroz prozor i video kako mu je sin otpuzao sve do teških šina na mostu. Ako povuče polugu, sin će mu biti smrskan!

Ostalo je samo par sekundi za odluku. Ako ne spusti most stotine ljudi će poginuti, kćeri i sinovi koje neko voli. Duboko je udahnuo i dok mu je srce vrištalo od bola, povukao je polugu.

Oduzeti otac je bespomoćno gledao kroz prozor, i udarao u njega sa obe pesnice i pucajući od bola, dok je voz preletao preko mosta. Putnici su ga videli i mislili da im on to maše, te su mu uzvraćali mahanjem, ne shvaćajući koju je cenu ovaj otac upravo platio za njih - za njihove živote.

Kad je priča bila završena, sva lica su izgledala kao potpuno paralizovana. Kad se sastanak završio, odjednom sam počela da plačem. Otrčala sam napolje u crnu noć, bacila sam se na kolena, očima punim suza. Još uvek nisam doživela svoj "proboj probuđenja" poput svih ostalih, no nakon ove priče tako sam osećala srceparajući bol "tog Oca". U svojim mislima, na onim šinama mogla sam zamisliti svog sinčića kovrdžave kose, mog malog Josiju.

"O Gospode," plakala sam, "molim te, pomozi mi da barem malo shvatim, koliko Te je koštalo poslati svoga Sina na zemlju. Žao mi je šta sam Tvoju žrtvu uzela zdravo za gotovo, ne voleći Te na način na koji zaslužuješ biti voljen. Molim Te, oprosti mi!"

Sledećeg sam dana napustila sastanak i otišla da sednem u svoj auto parkiran blizu škole. Odlučila sam da neću izaći dok ne doživim svoj duhovni "proboj". Ako je to uspelo Kitu, uspeće i meni. Nisam znala šta drugo da uradim.

Već sam napravila dugu listu greha, i podelila ih sa celom crkvom, kajući se Bogu i ljudima. Svima sam priznala da mi je ponekad znalo dosaditi živeti u zajednici hrišćana. Takođe, da sam se još uvek upinjala da dobijem priznanje za pisanje pesama, i koliko bi bila ponosna kada bi Kit na koncertu rekao, "Melodi i ja smo ovu pesmu napisali zajedno." Često je nedostajala želja za molitveni život i za vreme provedeno sa Božjom Reči. Takođe, priznala sam da sam zadržala najbolju dečiju odeću za Josiju, pre no što sam poslala sakupljenu (humanitarnu) odeću za Meksiko. Znam da sam povredila ljude ne govoreći im istinu u ljubavi i da sam ponekad bila puna osuda. Da budem iskrena, osuđivala sam čak i ovo probuđenje. Bila sam ljuta na Finija i ljubomorna na sve koji su počeli da izgledaju srećno, dok sam se ja osećala potpuno jadno. Osećala sam, da sam u velikoj zbrci.

Pomislila sam da se možda ne kajem na pravi način. Sedeći u autu, osećala sam se devastiranom zbog tame u svome srcu. Pitala sam se da li volim Boga? Možda Ga uopšte ne volim - možda ga nikad nisam ni volela. No, ono što me najviše prestrašilo bilo je da sam možda bila nesposobna da volim Boga. Pa, zašto bi onda On trebalo da voli mene, ili da mi oprosti? Počela sam sa preispitivanjem svakog motiva svog srca i osećala sam kako padam u duboku jamu očaja.

Nakon nekog vremena Kit je došao da razgovara sa mnom. Koliko god je želeo da i ja doživim "proboj", nije smatrao da to treba da se desi na "kampovanju" u parkiranom automobilu. "Mel, zašto se sada ne vratiš u kuću."

"Ne mogu. Ja čak ne znam volim li uopšte Boga. Kako da ovakva idem na molitveni sastanak?"

"Mel, ti voliš Boga. Znam da voliš. Možda se to tebi jednostavno neće desiti na isti način. Hajde, dođi unutra."

Vratila sam se u kuću, no nisam bila utešena. Videla sam grešnost svoga srca i osećala sam se rascepljenom iznutra prema napolje. Nisam razumela zašto je mene Gospod "zaobišao".

A onda je konačno došao trenutak kada sam jednostavno morala popustiti i nastaviti dalje - bez radosnih osećanja i sa mišlju da možda i nisam hrišćanka. Bog se verovatno ne bavi svakim na isti način, pokušavala sam da objasnim sama sebi. Ali opet, možda sam se samo osećala kako sam ostavljena iza, u tami. Bila sam odlučila da ću služiti Bogu i u toj tami, isto onoliko koliko mu ostali služe u svetlu, bila ja ili ne bila stvarno spašena.

Nekoliko dana kasnije, kada je intenzitet svega malo popustio, izgledalo je kao da se Gospod približio našoj zajednici na neverovatan način. Kasnije smo uvek govorili o ovom vremenu kao o "probuđenju". Čarls Fini je definisao probuđenje kao "novi početak poslušnosti Bogu" i to je ono što se upravo nama definitivno dogodilo. To je bilo vreme životnih promena za sve nas, uključujući i mene, iako su moja sećanja na to vreme bila malo bolna.

Kit je, takođe, znao da su njegove izjave o tome kako je "upravo spašen" rezultat njegovog crno-belog gledanja na stvari. Jednostavno mu je bljesnuo hod sa Bogom, koji je zahtevao dublju posvećenost. Bilo je to kao da nikada pre nije svoje srce celo dao Gospodu. Rekao je: "To je kao da se rodiš ponovo, ... ponovo!"

Izvor: www.lastdaysministries.org.

^vrh

misaone refleksije

ODVOJ VREME

- nepoznati autor

Odvoj vreme da razmišljaš

to je izvor snage.

Odvoj vreme da čitaš

to je osnova mudrosti.

Odvoj vreme da se igraš

to je tajna mladosti.

Odvoj vreme za tišinu

to je prilika da tražiš Boga.

Odvoj vreme da posmatraš

to je prilika da pomogneš drugima.

Odvoj vreme da voliš i budeš voljen

to je najveći Božji dar.

Odvoj vreme da se smeješ

to je pesma duše.

Odvoj vreme da budeš ljubazan

to je put do sreće.

Odvoj vreme da sanjariš

od toga je sastavljena budućnost.

Odvoj vreme da se moliš

to je najveća sila na svetu.

DESET DAROVA KOJI TE NEKOŠTAJU NI PARE!

- nepoznati autor

DAR SLUŠANJA

Jeste, ali moraš zaista da slušaš. Bez prekidanja, bez predrasuda, ne planirajući kako ćeš odgovoriti. Samo da pažljivo slušaš.

DAR SMEHA

Isecaj karikature. Prepričavaj članke i smešne priče. Neka tvoj moto bude: "Tako se rado smejem zajedno s tobom, volim kada te nasmejem."

DAR PISANJA PORUKA

To može biti i najjednostavnija poruka, tipa: "Hvala za pomoć" ili čak ceo sonet. Kratku, rukom pisanu, poruku neko će možda pamtiti celog života. Štaviše, ona će možda i život nekome promeniti, a ako ne - barem ulepšati taj dan.

DAR IZRAŽAVANJA KOMPLIMENTA

Jednostavne i iskrene reči, "Izgledaš tako lepo u crvenom"; "Sjajno si obavio posao" ili "Ovo je bila divna večera" - mogu nečiji dan da učine vrednim sećanja, da se osećaju dobro i prihvaćeno.

DAR LJUBAZNIH DELA

Skreni svakoga dana sa svog uobičajenog puta, da učiniš neko ljubazno delo, nekome kome to treba.

DAR SAMOĆE

Ima trenutaka kada nam ništa nije milije nego da nas ostave na miru. Pobrini se da imaš vremena za ovakve trenutke, a prenesi i drugima taj dar samoće - shvati ih kada oni žele biti sami.

DAR VEDROG RASPOLOŽENJA

Najlakši način da se dobro osećaš jeste upućivanje ljubaznih reči i osmeha; zaista, nije teško reći "zdravo", "dobar dan" ili "hvala".

DAR LJUBAVI

Budi velikodušan s odgovarajućim zagrljajima, poljupcima, tapšanjima po leđima i držanjem za ruke. Neka ovi mali postupci ukažu na ljubav koju gajiš prema rodbini i prijateljima.

DAR ODMORA

Nađi sebi vremena za sebe, vreme kada ćeš da radiš ono što voliš, da budeš svoj. Neka tvoj "hobi" postane tvoj mali kreativni odmor, vreme kada "puniš svoje baterije".

DAR SPASENJA

Ovo je najveći dar koji imaš i koji možeš drugima da preporučiš. Imaš mogućnost da živiš u zajedništvu sa Bogom, da komuniciraš sa Njime, da primaš Njegove blagoslove i vođstvo, da budeš dete Božije: "A svima, koji ga primiše, dade moć da postanu deca Božija, - onima što veruju u njegovo ime, koji se ne rodiše od krvi, ni od volje tela, ni od muževljeve volje - nego od Boga." (Jovan 1:12-13)

^vrh

Smešna strana

JESI LI HRIŠĆANIN?

Mali Jovica rešio da ode na kupanje. Došetao je do gradske plaže i zastao na trenutak i počeo je ispitivački da posmatra ljude koji su se tu našli. Ispod jednog velikog suncobrana primetio je jednu bakicu kako sedi. Uputio se pravo ka njoj.

"Dobar dan. Recite mi, jeste li vi hrišćanka?", zapitao ju je direktno.

"Da." odgovori ona iznenađeno.

"Da li čitate Bibliju svakoga dana i molite se?", opet će Jovica.

"Naravno, to treba da rade hrišćani, zar ne?", reče bakica.

"I idete svake nedelje u crkvu?"

"To se podrazumeva, dečače", nasmeja se bakica, na novo Jovicino pitanje.

"Dobro, sada imam još jedno, poslednje pitanje za vas. Kako glasi osma od deset Božjih zapovesti?"

"Osma zapovest je: 'ne kradi'", odgovori spremno bakica.

"Odlično! Čujte, ja sada idem malo u vodu, a vama ostavljam moj novčanik da ga pričuvate, važi?"

DESET STVARI KOJE MAMA NE ŽELI DA ČUJE

1. Direktor škole je rekao da bi baš voleo da te vidi.

2. Ali zašto tata sme stalno da koristi tu reč a ja ne?

3. Koliko košta popravka prozora kod komšije?

4. Mamice, oslikao sam tvoje bele cipele.

5. Naša mačka ne voli da se kupa u sudoperi.

6. Jesi li videla gde su pobegle moje bube?

7. Progutao sam zlatnu ribicu, ne znam kako se to desilo.

8. Tvoj karmin mnogo bolje crta od mojih bojica.

9. Naš pas uopšte ne voli da se oblači u tvoju odeću.

10. Namirisao sam mog psa tvojim omiljenim parfemom.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 41 / 2007.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Posledice preljube - Rusty Miller

* Agresivno hrišćanstvo - Catherine Booth

* Svesnost opasnosti - Varen E. Berkli

* Drugo evanđelje - Shawn Abigail

* Portret sina - Nepoznati autor

* misaone refleksije

* Smešna strana

Nada u nacionalno probuđenje je osnovana i realna, jer Bog je još uvek Bog. Bog koji je kadar učiniti ono što je već mnogo puta činio u prošlosti. Kroz celu istoriju postoje brojni izveštaji o tome kako je Bog iznova i iznova slao novu snagu i sveže pomazanje na svoj narod. Tako, čitamo o probuđenju u vreme Jezdre, Neemije, Jone u Starom zavetu. U Novom zavetu o mnogim čudima i obraćenjima, a onda je tu Reformacija, i niz probuđenja iz 18. i 19. veka.

Dragi naši čitaoci,

nije pitanje da li Bog može ili želi poslati probuđenje? Bolje postavljeno pitanje glasi: "Hoće li Bog ovo probuđenje učiniti u naše vreme? Hoću li ja u tome učestvovati? Hoću li ja gledati veličanstveno delo Božje?"

Sve što možemo učiniti je da budemo Bogu poslušni i verni. Dostojni imena koje nam je dao, "Sveti narod" koji propoveda evanđelje, koji se moli i plače nad onima koji odlaze u propast. I naravno, da verujemo i očekujemo da će milostivi Bog, ponovo reći: "Da, oni zaista traže probuđenje. Evo, još jednom ću proslaviti svoga Sina. Odgovoriću na njihovu čežnju i izliti ponovo svoga Duha. Smilovaću im se i oživeću ih..."

Očekujmo to od Boga, jer Bog Jezdre, Jone, Lutera, Veslija… je i naš Bog, taj isti Bog. "Isus Hristos je isti juče i danas i do veka!" (Jev. 13:8 DS)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

POSLEDICE PRELJUBE

- Rusty Miller

Nije neuobičajeno da se vidi da neko, bilo na televiziji ili na filmovima, temu preljube pretvara u šalu. Bilo je čak filmova u kojima je preljuba korišćena kao "komična" primesa. U stvarnosti je preljuba i te kako razarajuća i to sa dalekosežnim posledicama. Samo je nekoliko greha koji imaju veće posledice od izdaje koju predstavlja preljuba. Toliko napora se ulaže u dokazivanje kako je "dogovoren odnos" između dvoje odraslih ljudi bezopasan, mada je mnogo više onih koji to nisu odobrili a bivaju povređeni ovim moćnim grehom. Društvo, crkva, deca i nevini supružnici takođe su ugroženi delom koje nije bezazleno već nadmoćno opasno.

Društvo: Posledice preljube na mnogo načina dopiru i do samog društva. Može li ko osporiti činjenicu da je rastuća preljuba oslabila ovaj narod? Više je nego jasno da Bog uvek napušta narod koji odbacuje Njega i Njegove zakone (vidi Amos 1-2), a i Njegovi zakoni jasno osuđuju preljubu (1. Korinćanima 6:9-10, Jevrejima 13:4). Neizbežno je da narod čiji nemoral toleriše preljubu do te mere da je gotovo ohrabruje, bude odbačen od Boga. Narod kojeg Bog odbaci onda postaje sve gori i gori jer greh ne samo da je počinjen, već se i potvrđuje kao pravedna druga alternativa. Neki su spremni da idu toliko daleko da kažu da Bog odobrava njihov greh (Zvuči li vam poznatom ova izjava: "Zar Bog ne želi da budem srećan?"). Ovaj put ka propasti napada samo srce društva.

Crkva: Bilo bi lepo kada bi se moglo reći da crkva ostaje van uticaja greha preljube ali nažalost to nije slučaj. Mnoge su crkve podeljene zbog gorčine preljubnika a čak i onda kad crkva preživi izdaju, ožiljci mogu da budu dugotrajni s obzirom da su i drugi hrišćani pogođeni lažju i licemjerjem onih za koje su verovali da su istinski vernici. Duše prijatelja tih osoba koji su blisko upoznati sa situacijom, takođe su ugrožene poniženjem greha i njegovim obeshrabrujućim posledicama. Starešine crkve i propovednici koji provedu sate i sate u savetovanju meditirajući i žaleći zbog grešnih dela preljubnika, postaju sve više obeshrabreni hrišćanima koji jednostavno odbijaju da urade šta je ispravno. Ono što najviše uznemirava je činjenica da je posledica tog greha ponekad još veća. Naime, kad preljubu počini neko iz rukovodstva crkve, šteta je čak i veća, te ponekad za rezultat ima još više izgubljenih duša iz razloga što slabiji hrišćani onda odbijaju veru s obzirom na ono što su videli kod svojih vođa.

Deca: Najtužnije žrtve preljube su deca iz tih slomljenih brakova. Mnoge studije su pokazale da deca razvedenih roditelja, pogotovo u slučajevima gde je razvod usledio kao posledica preljube, imaju poteškoća da veruju drugima. Taj nedostatak poverenja, kao što se može i zamisliti, posebno se proširuje na bračne partnere ili potencijalne bračne partnere. Mnoga ova deca budu ogorčena onim što su uradili njihovi roditelji, da neki čak krive Boga što je to dopustio, što kao rezultat ima distancu u jedinom odnosu (sa njihovim Stvoriteljem) koji ih može izvući iz tamnih dubina uzrokovanih ovim strašnim grehom. Zadovoljstva greha, ako se uporede sa neizrecivom izdajom koju ti maleni osećaju, jednostavno nisu vredna svoje cene.

Brakovi: Najčiglednija posledica preljube je izdaja bračnog partnera. Da ovaj greh ima razarajuće posledice najbolje se vidi u tome što je preljuba termin koji Bog upotrebljava kako bi opisao svoj narod kad Mu je neveran (Jeremija 3:8, Isaija 1:21, Otkrivenje 3:20-22). Iako je istina da nevina strana ne mora neophodno da traži razvod od preljubnika, teško je zamisliti bilo koji greh koji lakše razbija poverenje, zajedništvo i ljubav koje bi brak trebalo da gradi. Izjaviti ljubav i poštovanje prema nekome drugome a u isto vreme pogaziti to isto obećanje, destruktivno je i pokvareno kao bilo koji drugi teški greh koji ljudsko biće može da učini.

Duše: Najpogubnija posledica greha je u činjenici što će duše biti izgubljene. Već smo videli da Bog osuđuje preljubu (Jevrejima 13:4) i oni koji počine ovaj greh sigurno će biti izgubljeni (1. Korinćanima 6:9-10), ako se za to ne pokaju. Dakle, konačna posledica preljube je večnost u Paklu za grešnika i to je uistinu tragično.

Posledice preljube su velike a potencijal da mnoge duše budu izgubljene zbog samo jednog dela preljube, prevelike su posledice da bi Bog a samim tim i mi sami, tolerisali taj greh. Crkva mora da hrabro istupi i da govori protiv tog bezobzirnog, odvratnog i razarajućeg greha.

Izvor: Abundant Life, broj 38, broj 6-7, 2003.

^vrh

AGRESIVNO HRIŠĆANSTVO

- Catherine Booth

"I reče im: idite u sav svet i objavite evanđelje svakom stvorenju." (Marko 16:15)

"A ja rekoh: ko si ti, Gospode? Gospod pak reče: ja sam Isus koga ti goniš. Nego ustani i stani na svoje noge: javio sam ti se, naime, za to da te odredim za služitelja i svedoka svega ovoga - kako si me video i kako ću ti se još javiti. Ja ću te izbavljati od tvoga naroda i od mnogobožaca, kojima te šaljem, da im otvoriš oči, da se obrate od tame ka svetlosti i od satanske vlasti k Bogu, da verujući u mene prime oproštaj grehova i deo među onima koji su osvećeni." (Dela 26:15-18)

Razmišljala sam, dok sam čitala ove stihove, šta bi bilo, kada bi mogli izbrisati iz naših umova svo znanje istorije hrišćanstva - od završetka vremena opisanog u knjizi Dela apostolskih do danas - i onda čitajući knjigu Dela apostolskih, sesti, te pokušati zamisliti što bi se najverovatnije u svetu događalo. Najverovatnije je da bi smo očekivali radikalno promenjen svet. Posledica svega toga bi bio "sistem" koji je počeo sa tolikom silom, sa toliko obećanja i izjava od strane samog Stvoritelja, i da proizvodi, kao što je to činio u prvom veku, takve gigantske i monumentalne rezultate.

Mislili bi smo (kada ne bi smo ništa znali o tome šta se umešalo od tada do sada) da bi ceo svet već davno došao pod uticaj tog "sistema" i bio bi donesen pod autoritet svog velikog Utemeljitelja i Stvoritelja. Dakle, čitajući ova Dela, te posmatranjem Duha koji je pokretao prve učenike, mi bi trebalo da očekujemo deset hiljada puta veće rezultate - i po mom mišljenju, ovo očekivanje bi bilo potpuno racionalno i pravedno.

Mi hrišćani ispovedamo da u Hristovom Evanđelju imamo moćnu pokretačku snagu koja bi, ako se pravilno i univerzalno primeni, podigla celokupni teret greha i bedu sa ramena (to jest iz duše) čoveka - potpuno isceljenje za sve moralne i duhovne boli čovečanstva. Mi svi ispovedamo da u to verujemo - generacijama hrišćani ispovedaju da u to veruju - pa ipak pogledajte na svet, pogledajte takozvani "hrišćanski istok i zapad". Velika većina u ovim nacijama potpuno ignoriše Boga, psuje Ga, ili Ga se seti samo jedan dan nedeljno, ako ne i godišnje. A onda pogledajte ostatak sveta. Često bi postala toliko depresivna ovim pogledom na stvari da sam osećala kao da mi se srce slomilo. Ne znam kako se drugi hrišćani osećaju, ali ja zaista mogu reći da: "Oči moje liju potoke, zato što ne čuvaju zakon Tvoj." (Psalam 119:136).

Nema svrhe truditi se davati teorijske i teološke izgovore koji su u suprotnosti sa stvarnošću. Previše je toga do sada se pokušavalo i imalo je slab učinak. Vidimo da je svet u užasnom stanju... prošlo je skoro 2.000 godina i evo gde smo! Koliko je malo toga učinjeno, koliko je malo promena u navikama, ponašanju, i u izborima koje čovečanstvo čini.

Ali neki od vas će reći: "Nije tako. Pa, ali puno toga se učinilo." Bogu hvala i za to! Bilo bi tužno da baš ništa nije učinjeno; ali to je kao kap vode u okeanu ako uporedimo sa onim što je trebalo biti učinjeno. Ne mogu prihvatiti ni jednu teoriju koja u očima ljudi toliko razvodnjava ljubav i dobrotu Božju, i da Njega okrivljuje zbog nedostatka vitalnosti i sile u hrišćanstvu. I koliko to moj uticaj dozvoljava, neću dozvoliti da se odgovornost i krivica za sve ovo svali na Boga, koji je toliko voleo svet da je prepustio Svog jedinog Sina patnji i smrti kako bi ga iskupio. Ni sekunde neću u to poverovati! Verujem da je stari lukavi neprijatelj uspeo dovesti do ovakvog stanja stvari - usporavajući ostvarenje Božje svrhe i većim delom drži svet pod vlastitom snagom i uticajem. I verujem da je u ovom uspeo, kao što je i pre uvek uspevao - varanjem Božjeg naroda. On je uvek to činio. Uvek je revnosno stvarao izgled - nešto na nalik pravoj Božjoj stvari, i što se više približi tome da to, što bolje nalikuje originalu, to više uspeva.

Uspeo je prevariti Božji narod: Prvo, u standardu njihovog vlastitog religioznog života. I drugo - uspeo ih je prevariti u vezi s njihovim obavezama i odgovornostima prema svetu.

On ih je uspeo prvo prevariti u vezi sa standardom njihovog vlastitog religioznog života. Uspeo je da crkva, skoro u celosti, prihvati religiju koju ja zovem "O, kako sam ja bedan čovek." Uspeo je navesti ih da smanje standard koji je Sam Isus Hrist uspostavio u Svojoj Knjizi - standard za kojim ne samo da treba težiti nego i dostići ga - standard prema kom imamo pobedu nad grehom, svetom, telom i đavlom - stvarno, živo, vladajuće, trijumfalno hrišćanstvo.

Sotona je znao tajnu velikog uspeha tih ranih učenika. Oni su se predali celim srcem, imali su sveobuhvatnu ljubav za Hrista, i u potpunosti se odrekli sveta. Oni su u celosti bili ispunjeni željom da ljudi budu spašeni i da se Bog proslavi. Bila je to religija puna entuzijazma, koja kao da ih je upila, te su stoga bili voljni postati lutalice i vagabundi - za Njega živeti u jazbinama i pećinama, biti rasparani na dva dela, izdržati progonstva svakojakih vrsta svugde do svih krajeva zemlje.

Bio je to visok stepen odanosti Hristu, i prema tome je Sotona uvideo da nema nikakve šanse. Znao je da bi ljudi kao što su oni na kraju osvojili ceo svet! Ljudi se nisu mogli odupreti takvoj vrsti duha, toj količini ljubavi i revnosti, i da su hrišćani samo tako nastavili, kao što su oni tada davno počeli, onda bi se slavno proročanstvo već ispunilo - carstva ovoga sveta bi već bila "postala carstva našeg Gospoda i Njegovog Mesije." (Otkrivenje 11:15).

Snižavanje standarda

Stoga je lukavi neprijatelj rekao: "Šta da radim? Na kraju ću biti poražen. Izgubiću svoju nadmoć kao bog ovog sveta. Šta mogu učiniti?" Nema svrhe izmišljati neko novo učenje puno laži i grešaka, koje bi svako brzo prepoznao kao lažno. Ma ne! To nikada nije bio Sotonin način. Njegov je plan bio dočepati se dobrih ljudi koji će se, kako je to Apostol rekao, nesvesni njemu prikloniti i propovedati drugačiju nauku, i koji će "zavesti i same izabrane, ako je to moguće." (Matej 24:24).

I učinio je to! Uspeo je u svojoj zamisli. Pomalo je smanjivao standarde hrišćanskog života i karaktera. I premda ga je u svakom preporodu u istoriji hrišćanstva Bog ponovo podigao do određene visine, nikada se nismo u celosti vratili apostolskoj jednostavnosti, čistoći i odanosti koja nam je predstavljena u Delima, jer svaki put kada je Bog podigao temperaturu u crkvi tako da su ljudi ponovno bili ispunjeni vatrom Svetog Duha - svaki put je Sotona uspeo naći nekoga ko bi se suprotstavio i pokazao da je ovo previsoki standard u odnosu na ljudsku prirodu. Sve je to toliko iznad nas i stoga hrišćani treba da miruju i budu zadovoljni sa onim šta već imaju. "O, kakav sam ja bedan čovek", je najraširenija vrsta vernika, i žive takvo hrišćanstvo sve do svog poslednjeg dana. Ovo je Crkvu dovelo do takvog stanja da ponekad neko ko bude pozitivan u svom razmišljanju, bude ustvari posramljen i ućutkivan. Nije ni čudo da inteligentni ljudi skloni razmišljanju beže što dalje od ovakvog depresivnog hrišćanstva. I mene bi to oteralo kada ne bi poznavala silu dolazeću iz pobožnosti. Verujem da je ovakva vrsta religije stvorila više ateista nego sve "ateističke knjige" ikada napisane.

Da, Sotona je znao da mora skinuti hrišćane dole sa tog visokog vrha posvećenosti Bogu celim srcem. Znao je da nema nikakvih šansi sve dok ih ne dovede u napast sići dole sa tog vrha blagoslovene prednosti. I tako je počeo da širi te lažne nauke, da bi prekrojio ono što je Jovan napisao u svojoj poslanici: "Dečice, niko da vas ne dovodi u zabludu. Ko tvori pravednost pravedan je - kao što je on pravedan. Ko tvori greh od đavola je, jer đavo greši otpočetka. Zato se javio Sin Božiji - da razori dela đavolova." (1. Jovanova 3:7-8) O, Gospode obnovi ovu nauku! Pomozi nam da opet podignemo standard!

Ljudsko srce je zlo, neiskreno, stoga što ih ono uvek neprijatno optužuje, i hrišćani spuštaju Božje standarde do svojih jadnih iskustava. Rekla sam, kada sam bila mlada (i puno puta sam ponovila to u svojim zrelim godinama), da ako bi me to poslalo u pakao, onda nikada ne bih snizila standard. O, kada bi sav Božji narod isto tako mislio! Tamo, u Bibliji, pred nas se stavlja veličanstveni standard, sila je ponuđena, uslovi su predstavljeni, i mi ga možemo dostići samo ako smo voljni. Pa čak i ako nismo voljni - zbog naše dece i još nerođenih generacija, nemojmo dozvoliti spuštanje standarda, pokušavajući ih uskladiti sa našim slabim i neuspešnim hrišćanskim iskustvima. PODIGNIMO IH! To je jedini način naterati svet da Ga (Hrista) gleda! Pokaži svetu stvarno, živo, žrtvujuće, sa mnogo teškog, mukotrpnog rada, trijumfalno hrišćanstvo i svet će doći pod Njegov uticaj; ali bilo što manje od ovoga, oni će se okretati od Njega, pa čak i pljuvati po Njemu.

Obaveze i odgovornosti prema svetu

Drugo, Sotona je prevario čak i one, kod kojih nije uspeo u tome da spuste Božje standarde, u svojim vlastitim životima, i to u području njihovih obaveza i odgovornosti prema svetu. U poslednje vreme čitala sam Novi Zavet posebno obraćajući pažnju na taj agresivni duh originalnog hrišćanstva. I, kako ja to vidim, puno smo slabiji u odnosu na njih.

"Idite u sav svet i objavite evanđelje svakom stvorenju." Pogledajte šta se podrazumeva ovim poslanjem. Verujem, da ni jedna generacija nakon prvog veka nije razumela pravo značenje ovog božanskog poslanja. Pogledajte ga dobro! Da li bi ste ikada pomislili da to ustvari znači: "Idite i gradite kapele i crkve, pozovite ljude da dođu, ali ako neće - ostavite ih na miru?"

"IDITE!" Kome da idemo? "Čitavom stvorenju." Kako da ih nađem? TAMO GDE JESU. "Čitavo stvorenje." Ovo je mera našeg poslanja. Potraži ih, idi za njima, gdegod možeš doći do njih. "Čitavo stvorenje" - znači, gdegod nađeš stvorenje koje ima dušu - idi tamo i propovedaj njemu Moje Evanđelje. Tako ja ovo razumem, to je značenje i duh ovog velikog poslanja.

Prilikom drugog Pavlovog poslanja, Bog mu govori: "... Ja ću te izbavljati od tvoga naroda i od mnogobožaca, kojima te šaljem, da im otvoriš oči, da se obrate od tame ka svetlosti i od satanske vlasti k Bogu." (Dela 26:17-18). Oni spavaju - idi i probudi ih! Ne vide opasnost. Kada bi je videli, ti ne bi trebao trčati za njima. Preokupirani su. Otvori im oči, i presvedoči ih svojom očajničkom revnošću, intenzivnim ubeđivanjem i moralnom snagom tvog karaktera.

O, zadrhtim pri pomisli koliko puno toga može jedan čovek učiniti drugom! "Odvrati se od tame k svetlosti, i od sile Sotone k Bogu." Kako je ovo Pavle razumeo? On kaže: "Uveravamo ljude." (2. Korinćanima 5:11) Nemojte se zadovoljiti pukim stavljanjem Ga pred njih, pozivajući ih blago, a onda ostavljajući ih same. Pavle je trčao za sirotim dušama, izvlačio ih iz vatre. Činite to isto! Skinite im prekrivala na očima koje im je Sotona vezao; kucajte i udarajte i zabijte svoje reči u njihova sirota, tvrda i zamračena srca vatrom Svetog Duha, sve dok im ne postane jasno da su u smrtnoj opasnosti! Idite za njima. Tako ja ovo razumem, da je to duh Apostola i ranih hrišćana, duh prve crkve.

Naravno da je u redu graditi crkve i kapele; trebalo bi i pozivati ljude u njih. Ali mislite li da je to dovoljno i da se samo na tome treba zadržati, kada više i od tri četvrtine populacije potpuno ignoriše naše pozive i uopšte ne obraćaju pažnju na naše zgrade, kapele ili službe? Oni neće doći kod nas. To je utvrđena činjenica. Isus Hrist je zato rekao: "Idite po njih". On kaže: "iziđi na drumove i do zabrana, pa ih privoli da dođu - da mi se napuni kuća." (Luka 14:23) Ja ću imati goste, i ako ih milom ne možete dovesti, civilizovano, onda idite i na lep način ih naterajte (ili ubedite) da uđu.

Ljudi kažu da morate biti vrlo pažljivi u toj stvari. Da ne smete ljudima naturati religiju, drugu veru. Šta?! Zar bi trebalo da čekam sve dok nespašeni prijatelji i poznanici požele biti spašeni, pre negoli im i pokušam doneti Reč spasenja? Zar treba da dozvolim da moji nespašeni prijatelji i poznanici mirno idu prema ponoru večne propasti i nikada im ništa ne kažem u vezi sa njihovim dušama sve dok me oni sami ne upitaju: "O, ako bi želela, ja bi voleo da mi malo propovedaš!"

Zar je ovo nalik duhu ranog hrišćanstva? Ne! Moramo ih navesti da traže spasenje, i ako beže od vas sa jednog mesta, nađite ih na drugom, i nemojte im dati mira sve dok se ne pokore Bogu. To je to što bi hrišćanstvo moralo činiti u ovoj zemlji, a ima i dovoljno hrišćana koji bi to mogli. Dakle, mogli bismo svetu toliko toga "dosadno" davati da bi se oni spašavali u samoobrani - samo kada bismo bili dovoljno agresivni, hrabri i odlučni da im ne damo mira u njihovom grehu.

Jedan primer

Bila sam pozvana da u jednom gradu na zapadu Engleske, govorim na temu odgovornost hrišćana u spasavanju ljudskih duša. Gospodin kod kog sam stanovala malo je zadrhtao pod teretom ove istine, ali umesto da ju je prihvatio sa ljubavlju u srcu što bi mu omogućilo da bolje služi Bogu, rekao je: "Mislim da ste jutros bili dosta grubi prema nama." Rekla sam: "Mislite li? Bilo bi mi žao ako bi prema ikome bila grublja nego što bi to Gospod Isus Hrist bio." Rekao je: "Znate, možete postati ekstremni - fanatični u svojoj veri. Govorili ste o traženju duša, o požrtvovanosti. Sada, vi znate da mi gradimo kapele i crkve i da plaćamo sveštenike - i ako ljudi ne žele biti spašeni - mi tu ne možemo pomoći!"

Rekla sam: "Slažem se da je to bezosećajno i nezahvalno od ljudi, ali dragi moj gospodine, vi ne biste na ovaj način razmišljali kada bismo govorili o ozbiljnom fizičkom stanju. Recimo da bi u Londonu izbila neka epidemija, i Ministarstvo zdravlja pripremilo je sve bolnice i javne prostorije za lečenje bolesti. I pretpostavimo da su objavili da će svako ko dođe na ova mesta biti besplatno lečen - i što je najbolje od svega, tretmanom koji garantuje izlečenje. A sada, šta ako su ljudi toliko slepi te ne mare za vlastitu dobrobit, toliko nezainteresovani i nemarni, te odbijaju doći, pa se stoga bolest još više širi i hiljade umiru. Šta bi ste vi rekli? "Pa, Ministarstvo zdravlja učinilo je sve što su mogli, a ako ljudi ne žele ići da se izleče, zaslužuju da nestanu - pustite ih na miru!" Šta? Dozvolićemo da cela zemlja odumre? Ne! Ako ljudi ne žele doći kod njih, onda oni moraju ići ljudima - osiguravajući da svaki čovek primi neophodan tretman kako bi bili spašeni od bolesti. To je prava briga.

Ništa više nisam morala objašnjavati... potpuno je razumeo, i verujem, da je uz pomoć Svetog Duha, uspeo videti svoju grešku, i primiti je k srcu, te je odlučio raditi više za izgubljene duše.

Ono šta moramo činiti

Ljudi su preokupirani mnogim stvarima, i moramo im vrlo snažno skrenuti pažnju na temu spasenja. Postoji neka duša na koju vi utičete više nego bilo koja druga osoba na zemlji. Činite li sve što je u vašoj moći za njihovo spasenje? Povedite ih s ljubavlju u stranu i recite: "Dragi moj prijatelju, nikada s tobom nisam otvoreno, pažljivo, s molitvom govorila o tvojoj duši." Neka vide suze u vašim očima, ili ako nema suza - dozvolite im da čuju suze u vašem glasu. Neka razumeju da vi osećate opasnost u kojoj se oni nalaze i da ste zbog toga potreseni. Tada će Bog dati Svog Svetog Duha i moći će biti spašeni.

Loš znak današnjeg hrišćanstva jeste da ono izaziva toliko malo suprotstavljanja. Ako ne bi bilo nikakvih drugih dokaza da je loš, mogla bih samo na osnovu ovog isto reći. Kada Crkva i svet mogu komotno trčati jedno uz drugo, možete biti sigurni u to da nešto nije u redu. Svet nije napravio ustupak - duh mu je isti kao što je i uvek bio. Da su hrišćani bili jednako verni Gospodu, i odvojeni od sveta, i živeli tako da njihovi životi budu ukor svakojakim bezbožnim delima - svet bi ih mrzeo isto kao i uvek.

Današnja crkva je napravila kompromis, ne svet. Kažete: "Nagoveštavate li to da bi trebalo stalno da smo u konfliktu sa svetom!" DA! - "Ne mislite da sam došao da donesem mir na zemlju; nisam došao da donesem mir nego mač." (Matej 10:34) Za ovo nije obećanje da će biti bure? O, da! Dela apostolska su puna priča o burama. Jedna bura bila je toliko velika, da je Vrhovni zapovednik Pavla morao izneti preko ramena ljudi, jer bi ga inače rulja rastrgala na komade. Kakva gužva! Da, Bog neka je blagoslovljen. Kada bi i sada tako bilo, na hiljade grešnika bi bilo spašeno.

Dostojanstvo ljubavi

"Ali" kažete, "zar to ne bi bilo protivrečno dostojanstvu Evanđelja?" Zavisi šta podrazumevate pod "dostojanstvom". Bilo je vrlo nedostojanstveno, po ljudskom razmišljanju, umreti go na krstu između dva lopova. Farizeji su pljuvali po poniznom paćeniku i tresli glavama govoreći: "Spasio je druge, a On sebe samog ne može spasiti." Ah! Ali nameravao je spasiti druge. To je bilo dostojanstvo večne, neiscrpne ljubavi. Razgoliti grudi i patiti umesto vlastitog pobunjenog stvorenja - čoveka. To je bio utelovljeni Bog, stojeći umesto osuđenog čoveka - dostojanstvo LJUBAVI!

O, prijatelji! Hoćete li primiti ovo krštenje ljubavi! Onda ćete, kao i Apostoli, biti voljni ugurati svoje telo u korpu i biti spušteni niz zid, ako bi to bilo potrebno - ili propatiti kroz brodolom, glad, propadanje, golotinju, vatru, ili mač, pa čak i ostati bez glave (2. Korinćanima 11:23-33) - ako time možete proširiti Njegovo Carstvo i pridobiti duše onih za koje je On prolio Svoju krv.

O, Gospode, ispuni nas ovom ljubavlju i krsti nas revnošću! I onda će se Evanđelje uzdići i postati veličanstveno na zemlji, i ljudi će nam verovati i verovati u njega. Osetiće njegovu silu i prepustiće joj se u hiljadama, i milošću Božjom, HOĆE!

Catherine Booth (1829-1890) i njen suprug William osnovali su Armiju Spasa 1865. u svojoj rodnoj zemlji, Engleskoj. Zajedno su podigli osmoro dece, odanih hrišćana i propovedali Evanđelje po čitavom svetu. U nameri da donese spasenje drugima sve do kraja, Catherin-a je odvažno iskoračila na način, na koji bi se mnoge žene (čak i u današnje vreme) teško opredelile. U Armiji, koju su William i Catherin predvodili, muškarci i žene radili su rame uz rame za spasenje sveta. Njen je život imao tako velik uticaj da se prilikom njene smrti okupilo preko 50.000 ljudi u Kongresnoj Dvorani kako bi odali počast "Majci Armije Spasa." Više od 36.000 ih je bilo na njenoj sahrani, i na poziv da predaju svoje srce Gospodu stotinu se njih diglo na noge. Catherin-a je napisala šest knjiga a takođe i raznorazne traktate i članke.

Izvor: Last Days Ministries. Prevela: Marika Eterović Mansel.

^vrh

SVESNOST OPASNOSTI

- Varen E. Berkli

"Braćo! Čuvajte se da vas ko ne zarobi filozofijom i praznom prevarom, po kazivanju čovečijem, po nauci sveta, a ne po Hristu." (Kološanima 2:8 RDK)

Biti na oprezu znači biti svestan i upoznat sa mogućom opasnošću. To znači obratiti pažnju i biti budan, pazeći na duhovne opasnosti. Oni koji kroz život hodaju slepi, naivni i ne upoznati sa opasnostima upadaju u različite neprijatne situacije i bivaju povređeni. Ovaj stih nas upozorava da budemo na oprezu, da smo budni, da rasuđujemo. (Takođe pročitajte: Efescima 5:15, 1. Petrova 5:8-9, 1. Jovanova 4:1)

Čarnić ovaj stih prevodi: "Pazite da vas ko ne zarobi filosofijom i sujetnom prevarom po ljudskom predanju, po svetskim stihijama, a ne po Hristu."

Dobro primetite jednu reč koja je naglašena: "zarobi", u izvornom grčkom ova reč je "esomai" i znači: "pokvariti", te tako mnogi engleski prevodi ovu reč tako i prevode sa "spoil". Na prvi pogled može nam se činiti da ovde postoji kontradikcija u prevodima, međutim, to nije slučaj.

Ovu reč "esomai" su u staro vreme upotrebljavali u više slučajeva: Da bi npr. opisali "kvarenje", "truljenje", "otpadanje" voća, ili pergamenta koji je dugo bio u vodi, ili sena koje je dugo bilo na kiši, ili usev (pšenica) koji je napala buđ i plesen. Međutim, ova reč u Kološanima 2:8 ima njeno drugo značenje: "biti poharan" ili "biti plen".

Onih dana, u ratu, ratni zarobljenici bi bili odvedeni u ropstvo. U nekim slučajevima, bili bi izvedeni kao poniženi pred masu naroda u paradi pobedničke vojske. Tako, biti ratnim zarobljenikom, značilo je biti među poharanima i ogoljenima, biti ponižen, zarobljen i prodan u ropstvo.

"Budite na oprezu kako vas niko ne bi poharao." Ovo je ilustracija koju Pavle koristi kako bi Kološane upozorio šta im se može dogoditi ako budu primali lažne učitelje! Lažni učitelji ih mogu ogoliti od vere i nade u Hrista, kao što neprijateljska vojska ogoli - opljačka - neku zemlju od svega što je u njoj vredno. (vidi 2. Petrova 2:1-3 i Rimljanima 16:17-18).

Obratimo sada pažnju na oružje koje lažni učitelji koriste kako bi nas zarobili:

1) Filozofija - vera u neki ljudski sistem vrednosti ili mudrost (1. Timoteju 6:20-21; Jeremija 10:23). Grčka filosofija je bila veoma prisutna Kolosima, kao i orijentalna i gnostička filosofija. Ova učenja su bila veoma prijatna i atraktivna mišljenja. Danas, filosofija Nju Ejdža se širi po svim porama društva, od priče o "toleranciji" tj. ravnopravnosti mišljenja, životnih stilova i religija.

2) Prazna prevara. Dve ideje izranjaju iz ove fraze: a) ona koja je varljiva i b) ona koja je isprazna, tašta. Ideja je ta, da je nauka lažnih učitelja dobra samo za "telesni um i osećanja". Ona je površna i nema čvrst temelj u istini, i ne može izdržati "unakrsno ispitivanje" istine. Kada lažnim učenjima ili ljudskim uticajima dopustimo da nas prevare, završavamo ni sa čim; završavamo kao poharani i ogoljeni ljudi. (vidi 1. Timoteju 2:14; Galatima 6:7-9).

3) Tradicija ljudi je ono što "dolazi od čoveka", ona se prenosila iz generacije u generaciju. Isus je pismoznalcima i farizejima - revnosnim držiteljima tradicije i predanja - postavio pronicljivo pitanje: "Zašto i vi prestupate zapovest Božju za običaje svoje?" (Matej 15:3) Ili, drugim rečima šta je od ovo dvoje veće i važnije? Izgleda da su hrišćani u Kolosu bili izloženi dvema pretnjama; bili su izloženi uticajima grčke filosofije i tradicije Judaizma.

4) Nauka sveta. Ovo se verovatno odnosi na stari Mojsijev zakon. To je bio prvi, osnovni i neophodni korak u Božjem sveukupnom planu spasenja. To nazivamo "principima ovoga sveta" (Galatima 4:3), no ovaj Zakon je poništen i njegovo primenjivanje više nije neophodno za spasenje (vidi Dela 15:1-35; Galatima 5:1-6), već samo poslušnost evanđelju.

5) I na kraju najvažnije: "STVARI KOJE NISU U SKLADU SA HRISTOM". Ako je neko učenje "u skladu s Hristom" to znači da ga je On odobrio, da to učenje ima Njegovu potvrdu, Njegovo "amen". Stoga, sve ono šta NIJE u skladu sa Hristom jeste ono što On ne odobrava.

Oni lažni učitelji, koji su nastojali uticati na verne iz Kolosa, koristili su u svojoj kampanji: ljudsku filosofiju, praznu prevaru, ljudsku tradiciju, osnovne principe iz sveta i sve druge stvari koje NISU U SKLADU SA HRISTOM, ne bi li za sebe pridobili sledbenike. Oni svojim sledbenicima nisu nudili Hrista iz evanđelja, niti Njegovo učenje, već nekakvog svog hrista, koji se uklapao u njihovo učenje, koje se zasnivalo na elementima filosofije, tradicije ili nauci sveta.

Nemoj se boriti da očuvate neko učenje ili uverenje - ako ono nešto nije u skladu s Hristom, onda, nemoj ni učestvovati u tome! Pavle nam govori da nemamo učešća u bezrodnim (jalovim) delima tame, već da ih karamo tj. razobličujemo (Efescima 5:11).

U Kolosima 2:8, apostol Pavle zvoni crkvi na uzbunu. Hoćemo li i mi ovu opomenu poslušati, i biti svesni današnjih opasnosti?

Ne smemo nikome dozvoliti da nas tera u uverenje da postoji nešto što je preko potrebno za naše duhovno dobro, a iako to i nije u skladu "s Hristom". No, zar ne biti u skladu sa Hristom, ne znači sebe staviti u opasnost da se bude i "van Hrista"?

Prema: Expository Files, 3/1994. Parafrazirano.

^vrh

DRUGO EVANĐELJE

- Shawn Abigail

Apostol Pavle u Galatima 1:6 kaže: "Čudim se da se tako odmah odvraćate na drugo jevanđelje od Onog koji vas pozva blagodaću Hristovom". Ono na šta je Pavle mislio kada je spominjao "drugo evanđelje" jeste opasnost dodavanja ljudskih dela (posebno misleći na pridržavanje jevrejskih zakona) na završeno i savršeno delo Hristovo.

Zateknemo li se sa hrišćanima kojima nedostaje duhovne zrelosti, naše ponašanje neka bude isto kao Pavlovo u Filipljanima 3:15-16:

"Koji smo, dakle, savršeni, mislimo ovo; ako i nešto drugačije mislite, Bog će vam i to otkriti. Samo što smo dostigli - toga se držimo."

Dakle, Pavle savetuje čitaoce da se ponašaju, da žive u skladu sa onim što znaju, a Bog će ih obdariti većim svetlom spoznaje. Nađemo li se među hrišćanima gde je prisutan konflikt ličnosti, sledimo savet dat u Filipljanima 4:2: "da jedno mislimo u Gospodu". Ovde se braća vernici savetuju da misle jedno (Činjenica da su ove dve sestre savetovane da jednako misle, bez primjenjivanja korektivnog učenja, navodi nas na zaključak da je kod njih bio prisutan konflikt oko ličnosti, a ne konflikt oko doktrine, Fil. 4:2-3).

A šta u slučaju kada neko propoveda drugo evanđelje; ono koje kombinuje ljudska dela sa Hristovim delima? Kako da se ponašamo u tom slučaju? Da li da čekamo dok tim ljudima ne bude dato veće prosvetljenje, koje će ih vratiti u okvire Hristovog evanđelja? Da li da "zakopamo sekiru" i pridružimo im se u srećno zajedništvo, praveći se da je sve u redu?

Pismo nam daje odgovor u Galatima 1:8-9, gde stoji:

"Ali ako i mi, ili anđeo s neba javi vam jevanđelje drugačije nego što vam javismo, proklet da bude! Kao što pre rekosmo i sad opet velim: ako vam ko javi jevanđelje drugačije nego što primiste, proklet da bude!"

Ove reči zvuče prilično grubo, zar ne? Kao hrišćani, ne bi li trebalo da smo nežni, opraštajući, strpljivi i da prihvatamo jedan drugoga? Apsolutno! No, u poruci evanđelja ne može biti kompromisa. Postoje najmanje tri razloga zbog kojih ne sme biti kompromisa sa porukom evanđelja. Prvi razlog je što je evanđelje srž hrišćanstva, te bilo kakva promena bi uticala na promenu svega drugog. Drugo, ako se propoveda drugo evanđelje, onda muškarci i žene ne mogu biti spašeni. Konačno, a to je i najznačajnije, propovedanje drugog evanđelja je uvreda savršenog dela Gospoda Isusa Hrista.

Prvo, evanđelje je srž hrišćanstva. Promeni suštinu evanđelja i promenićeš suštinu hrišćanstva. Dodaj evanđelju bilo kakav zahtev ljudskog uma i to više neće biti evanđelje milosti. To više neće biti besplatan dar. Otkupljeni čovek više nije siguran u večnosti. Večni život više nije večan, ako nas zadržava pridržavanje Zakona. Strašna je stvar propovedati drugo evanđelje, jer je strašna stvar napadati samu srž hrišćanske vere.

Drugo, propoveda li se drugo evanđelje, muškarci i žene ne mogu biti spašeni. U svojoj suštini, cela hrišćanska vera se temelji na napuštanju svojih vlastitih nastojanja da se sam spasiš i da prihvatiš završeno delo Hristovo. Propovedamo li drugo evanđelje, evanđelje po kome se muškarci i žene, momci i devojke ne mogu spasiti, činimo neizrecivo rđavu stvar. Ljude osuđujemo na večnu izgubljenost, jer je strašna stvar ohrabriti druge da veruju u poruku po kojoj se ne mogu spasiti.

Da, to su strašne posledice propovedanja drugog evanđelja. A postoji još jedna posledica koja po svojoj važnosti zastranjuje druge.

Dakle, treći razlog zašto je strašna stvar propovedati drugo evanđelje koje vređa savršeno delo Gospoda Isusa Hrista. Sa dostojanstvenom jednostavnošću i brutalnom jasnoćom, agonija Spasitelja na krstu je prikazana u Psalmu 22:14-17:

"Kao voda razlih se; rasuše se sve kosti moje; srce moje posta kao vosak, rastopilo se u meni. Sasuši se kao crep krepost moja, i jezik moj prionu za grlo, i u prah smrtni mećeš me. Opkoliše me psi mnogi; četa zlikovaca ide oko mene, probodoše ruke moje i noge moje. Mogao bih izbrojati sve kosti svoje. Oni gledaju, i od mene načiniše stvar za gledanje."

Propovedati drugo evanđelje, dodati naša dela kao dodatan zahtev na spasenje znači izjaviti da patnja našeg Spasitelja nije bila dovoljna. Čak i nagoveštaj takvog nečeg je zlo. Propovedati drugo evanđelje znači smatrati da svetost i zasluga Gospoda Isusa nisu bili dovoljni za naše spasenje.

Znači, sa sigurnošću možemo videti da je vrlo ozbiljna stvar ako propovedamo drugo evanđelje, posebno evanđelje koje dodaje ljudska dela kao uslov spasenju. Stoga nije čudo kada Pavle kaže: "Ali ako i mi, ili anđeo s neba javi vam jevanđelje drugačije nego što vam javismo, proklet da bude! Kao što pre rekosmo i sad opet velim: ako vam ko javi jevanđelje drugačije nego što primiste, proklet da bude!" (Galatima 1:8-9).

Dođe li nam neko i propoveda li nam drugo evanđelje, onda, ne sme biti mesta za strpljivo ili tolerantno ponašanje, prema njegovim rečima. Pavle nije imao takvo ponašanje prema lažnim učiteljima, ne bi trebalo ni mi.

Ja moram priznati da je ton ovog teksta jači od ičega što sam ikad napisao, jer je moje uverenje dobijeno iz Svetog pisma, da ne sme biti nikakvog kompromisa sa porukom evanđelja u koju verujemo i koju propovedamo.

Preveo: Ante Miliša.

^vrh

PORTRET SINA

- Nepoznati autor

Jedan čovek i njegov sin su strastveno voleli umetnost. Sakupljali su unikatna umetnička dela. U svojoj zbirci su imali sve - od Rembranta do Pikasa. Puno vremena su provodili u zajedničkom divljenju tim delima. Kada je počeo rat u Vijetnamu sin je bio mobilisan. Bio je jako hrabar, i prilikom jednog okršaja rizikovao je sopstveni život da bi spasio ranjenog saborca. Prilikom akcije spasavanja pogodio ga je zalutali metak. Ostao je na mestu mrtav. Ova tužna vest je njegovog oca potpuno dotukla, i gubitak sina jedinca je jako teško podneo.

Ubrzo nakon sahrane, bilo je to oko Božića, na vratima njegove kuće stajao je jedan mladić. Nosio je jedan paket.

Rekao je: "Gospodine, vi me sigurno ne poznajete. Ja sam onaj vojnik zbog koga je vaš sin izgubio život. Bili smo zajedno u borbi. Ja sam bio ranjen, a on me je nosio na sigurno mesto. Međutim, pogodio ga je zalutali metak - pravo u srce. Vaš sin je tog dan spasio nekoliko saboraca. Ja sam bio poslednji. Bili smo dobri prijatelji. Često mi je pričao o vašoj zajedničkoj ljubavi prema umetnosti."

Nakon tih reči dao je starcu upakovanu sliku i rekao: "Nije ovo ništa posebno, i nisam neki umetnik, ali mislim da bi se vaš sin obradovao kada bi ste ovaj poklon primili."

Otac je raspakovao sliku i ugledao portret svog sina, koji je ovaj mladić naslikao. Pažljivo je gledao i sa oduševljenjem primetio kako ova slika izuzetno dobro prikazuje njegovog sina. Starac je bio toliko dirnut, da su mu suze potekle niz lice. Zahvalio se mladiću ponudivši mu novčanu nadoknadu za sliku.

"Ne, nikako Gospodine, ja sam dužnik. Nikada ne bih mogao da platim za to što je vaš sin za mene učinio. Primite ovaj dar kao zahvalnost i uspomenu."

Slika je dobila počasno mesto. Kad god mu je neko došao u posetu, otac ga je najpre odveo do sinovljevog portreta, a tek onda je mogao da se divi dragocenoj zbirci slika slavnih majstora

Nekoliko godina nakon toga otac je umro. Prema njegovoj poslednjoj želji cela zbirka je trebalo da se proda na aukciji. Došao je veliki broj značajnih kolekcionara, koji su nestrpljivo čekali da ugledaju dragocena dela. Imali su jedinstvenu priliku da kupe dela slavnih majstora.

Međutim, na početku aukcije se najpre pojavila slika sina.

Aukcionar je objavio početak aukcije: "Aukcija počinje. Pred vama se nalazi portret sina. Ko će prvi izaći sa ponudom?Dakle, čekam na prvu ponudu! Ko će izaći sa prvom ponudom?"

Nastala je potpuna tišina. Onda se iz drugog reda začulo: "Hoćemo da vidimo majstorska dela! Ovu sliku ostavite za kasnije."

Aukcionar je međutim istrajao na svome: "Počinjemo sa portretom sina. Ko će dati prvu ponudu? Ko će početi? Ko će ponuditi sto, ili dvesta?"

Sada se čuo već ljutit glas: "Došli smo ovamo zbog Van Goga i Rembranta! Pređite na pravu stvar! Ostavite sliku sina za kraj."

Aukcionar je, međutim, i dalje insistirao na svome: "Portret sina! Nudim portret sina. Ko će početi, ko će kupiti portret sina?"

Ponovo je nastala tišina. Konačno se začuo glas iz zadnjeg reda. Bio je to porodični baštovan, koji je došao na aukciju iz znatiželje. Tiho je rekao: "Nudim za taj portret deset dolara." Baštovan nije bio bogat čovek, i deset dolara je bilo sve što je imao kod sebe. "Imamo prvu ponudu od deset dolara. Ko daje više?"

Ponovo se začuo ljutit glas: "Dajte mu to za deset dolara. Mi hoćemo majstorska dela!" "Ponuda je deset dolara. Nudi li neko dvadeset?"

Nestrpljenje je poraslo i atmosfera je postajala "vrela": "Ne želimo portret sina, hoćemo majstore!"

Prisutni su za svoje zbirke hteli vrednija dela. Veća ponuda nije nuđena pa je aukcionar podigao čekić, i rekao: "Prvi put, drugi put.." Sačekavši malo, lupio je čekićem o sto i rekao: "Prodano za deset dolara!"

Čovek koji je sedeo u drugom redu je viknuo: "Konačno! A sada krenimo sa pravim nadmetanjem!"

Aukcionar je, međutim, ostavio čekić, rekao: "Žao mi je, gospodo, ali aukcija je upravo završena."

"Kako to? A šta će biti sa delima majstora?"

"Žao mi je gospodo."

"Šta će biti sa ostalim slikama?"

"Žao mi je. Vezuje me pokojnikova zadnja želja. Kada sam određen da obavim ovu aukciju, nisam smeo nikome da odam tajnu, sve dok se ne proda portret sina. Sada već mogu da vam obznanim da kupac portreta sina dobija ne samo čitavu zbirku, nego postaje naslednik celokupne zaostavštine. Taj, ko je kupio sina - dobija sve!"

* * *

Pre dve hiljade godina je Bog dao svog jedinog Sina, da umre strašnom smrću na krstu, da bi mi kao naslednici Božjeg obećanja imali život večni.

Da li si naslednik, ili kupac Božjeg nasledstva? Da li je smrt Božjeg Sina dotakla tvoje srce?

"Ko ima Sina Božijeg ima život; ko nema Sina Božijeg nema život. Ovo pisah vama koji verujete u ime Sina Božijeg, da znate da imate život večni i da verujete u ime Sina Božijeg." (1. Jovanova 5,12-13).

^vrh

misaone refleksije

NAUČI ME HRISTE

- Dušan Topov

Nauči me Hriste kako da se molim,

Pokaži mi ljubav kojom da te volim.

Pouči me čime da Ti se zahvalim,

Kako da Ti pevam, kako da Te slavim.

Nauči me kako bližnjega da ljubim,

Veru u spasenje kako da ne gubim.

Nauči me kako da ugodim Tebi,

Da se na tvom sudu, kajao ne bi.

Nauči me Hriste kako živet treba,

Pošalji mi tvoju blagodat sa neba.

Da uživam tvoju milost i dobrotu,

I tvoj verni sluga budem u životu.

Nauči me Hriste da pravedno sudim,

Uvrede da praštam i braću da ljubim.

Žalosne da tešim i pomažem bedne,

Da nahranim gladne i napojim žedne.

Nauči me Hriste šta mi treba znati,

Da se uvek mogu samo tvojim zvati.

Da mislima svojim uvek jedno prosim,

Da u svome srcu samo Tebe nosim.

Molim ti se Hriste ispuni mi želje,

Pa nek' u mom srcu zavlada veselje.

I da mogu srećnog nazivati sebe,

Što sam u svom srcu pronašao Tebe.

Izvor: Iskre 5/1988.

VREMENA SU TEŠKA

- Jelica Lakatoš

VREMENA SU JAKO TEŠKA

BEZ LJUBAVI - PRAVOG SMEŠKA!

POVERENJA SVE JE MANJE

IRONIJE NA SVE STRANE

MNOGO DUŠA JE RANJENO

MNOGI TRAŽE SVOJE PRAVO

U ŽIŽCIMA ULJA NEMA

NOĆ DOLAZI - OLUJA SE SPREMA

SOTONA JE JAKO REVAN

DA PREVARI SVE BI HTEO

ON ZA LJUBAV - POJMA NEMA

MRŽNJOM SVOJOM PRAVI VEO

VREME IDE BRZIM TOKOM

ZLO NAS VREBA BUDNIM OKOM

OHRABRIMO JEDNI DRUGE

ZA PROBUĐENJE - MOLIMO DA BUDE

BRAĆO - SESTRE ZDRUŽIMO SE

TRUDA NEK NAM ŽAO NIJE

SRCEM CELIM LJUBIMO SE

ŽAR MOLITVE NEK NAS GRIJE

MALO VIŠE LEPIH REČI

DUHU SVETOM PROSTOR VEĆI

VIŠE ŽRTVE - VIŠE DARA

ZA SVE NEK JE BOGU HVALA!

GOSPOD SA TOBOM HRABRI JUNAČE

NEK SE ČUJE IZ NAS SVE JAČE I JAČE!

KAD JE GOSPOD S NAMA KO ĆE PROTIV NAS

DUH TAME ĆE TADA POBEĆI U ČAS!

^vrh

Smešna strana

GOLUBICA

Učiteljica u nedeljnoj školi priča deci o potopu: kako je Noje pustio iz barke prvo gavrana a onda i golubicu, i kako se golubica treći put nije vratila.

"Zašto se golubica nije vratila?", ubaci se i zapita uzbuđeno jedna devojčica.

Pre negoli je učiteljica uspela da dalje nastavi sa pričom, neko se ponovo oglasi i dobaci: "Sigurno je dobila ptičiji grip!"

PRESLANI AFORIZMI

- Jan Vareca

Naš pastor ne želi probuđenje, jer naglo probuđeni deluju bun(t)ovno.

Neki vernici izvrću istinu. Da bi je sagledali sa svih strana.

U našoj crkvi je prisutan "odliv mozgova". Pametni nas napuštaju.

U crkvi postoje ljudi koji imaju "čiste ruke". Drugi iznose njihov "prljav veš".

Probuđenje je nepotrebno. Crkva koja hoće da preživi, mora da ima samo bujnu maštu.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 42 / 2007.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Kako pronaći Boga u svetu verske konfuzije - Rod Hall

* Poznanje volje Božje - Stiven Džej Kul

* Mojsije: krotak? da! slab? ne! - Jan Livingston

* Zašto hrišćani pate? - Shawn Abigail

* Slavljenje - stil života - Darlene Zschech

* misaone refleksije

* Smešna strana

Među hrišćanima i crkvenim vođama postoji mnogo različitih i oprečnih mišljenja po pitanju probuđenja. No, propovednik D. M. Penton opisuje pravo duhovno probuđenje kao: "navalu Božjeg života u telo (crkvu), koje je pretilo da postane leš." Dok velški propovednik Evans, je obično govorio: "Probuđenje je kad se Bog saginje do jedva tinjavog ugljevlja (crkve) na ognjištu i duva u njega sve dok se ne razgori".

Važno je razumeti da probuđenje nije nešto što proizilazi iz uobičajnih delatnosti crkve, nego nešto šta nam dolazi odozgo - "sa nebesa". Bog šalje probuđenje na svoju Crkvu poput kiše, koju pojedinci mogu sasvim drugačije doživljavati. Tako, već probuđeni hrišćani je doživljavaju kao prolećnu kišicu, dok oni drugi "mlitavi i uspavani sveci" je dožive kao "poplavu" koja narušava njihovo "ustaljeno hrišćanstvo", poplavu koja donosi "nove stvari" koje su za njih neprihvatljive. Dakle, i tako na neke može da deluje to "probuđenje". No, zasigurno, to je vreme kada Bog "sa nebesa" preplavi "Svojim životom" neku zajednicu svoga naroda.

Dragi naši čitaoci,

zapitajmo se: Ima li Bog danas da nam da nešto veće od onoga što trenutno posedujemo? Može li taj "Božji život" preživeti u vašoj crkvi? Postoji li "vatra" ili samo "pepeo" od prošlih slavnih dana?

Koliko god da Bog čini, On uvek može učiniti još više. Koliko velikih dela je učinio u prošlosti, toliko još silnija čuda može učiniti i u našoj sadašnjosti. Verujemo li da Bog to može?

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

KAKO PRONAĆI BOGA

U SVETU VERSKE KONFUZIJE

- Rod Hall

Sve svetske religije tvrde da imaju put ...

... ali da li je zaista moguće da svi ti putevi vode na isto mesto?

Velika većina stanovništva sveta smatra sebe pripadnikom nekog religijskog pravca ili nekakvog verskog ubeđenja. Milioni kažu da veruju u Boga. Ljudi na visokim političkim pozicijama pozivaju se na Boga u svojim javnim nastupima. Mnogi narodi marljivo praktikuju svoje verske obrede predane njihovim precima pre mnogo generacija. Širom sveta beleži se visok rast raznih religijskih grupa, poput: Nju ejdža, mističara tj. praktikanata okulta, razno raznih gnostika, sledbenika (etno) poganskih verovanja a takođe su prisutne i raznorazne metafizičke alternative. No, već površnim pogledom na stvari može se zaključiti da nijedna od ovih filozofija se ne može smatrati da je "ona ta prava", i da su sve u protivrečnosti jedna sa drugom, te da pružaju više novih pitanja negoli što nude odgovora. Međutim, odakle toliki interes za "veru" i "duhovnost" u ovo naše vreme?

Hrišćanska konfuzija

Milioni hrišćana svake sedmice idu u crkvu. Na primer, punih 85% odraslog stanovništva u Sjedinjenim Američkim Državama za sebe tvrdi da su hrišćani. (Nap. prev. slična slika je i u Srbiji.)

Trećina onih koji za sebe tvrde da su hrišćani nikada ne idu u crkvu a još uvek se tako osećaju ili tvrde da su hrišćani. Ovo odražava opušten, podoban i ugodan način na koji milioni ljudi žele da veruju u Boga i da imaju bolji osećaj o sebi samima držeći se nekih površnih verskih razmišljanja ili ideja ili jednostavno ne žele da naprave taj dodatni napor kako bi saznali nešto više o Bogu za kog tvrde da u Njega veruju. Mnogi naravno ne žele da se Bog petlja u njihove živote ili poslove. Na kraju krajeva, ako neki i pronađu Boga, i saznaju da On nešto i očekuje od njih, nešto što nije tako prijatno da se uradi, odmah će se povući.

Nedavna naslovna strana američkog časopisa "Newsweek" je glasila: "Duhovnost u Americi". Autor ovog članka je razmatrao porast duhovnosti u Americi i pokušao da otkrije zašto tako mnogo Amerikanaca odlučuje se za duhovna iskustva van priznatih tradicionalnih verskih zajednica. Prema istraživanju koje je sproveo "Newsweek" na svom sajtu (www.newsweek/belief.net), 57% Amerikanaca smatra duhovnost važnim delom svog svakodnevnog života. Međutim, nisu svi anketirani definisali duhovnost u smislu pripadanja jednoj od tradicionalnih religija. Iako se većina njih (55%) izjasnila da su i religiozni i produhovljeni, značajan broj njih (24%) se smatra samo produhovljenima ali ne i religioznima. Od 64% onih koji su se izjasnili da su religiozni, 19% se izjasnilo da nisu redovni tj. revnosni u praktikovanju svoje vere. Taj broj skače na čak 29% među ispitanicima starosti između 18 i 39 godina, tvrdi se u ovom istraživanju (sprovedenom od 29. avgusta do 5. septembra 2005. godine.).

Ovi pseudoreligijski i površni pristupi Bogu rezultuju tužnoj stvarnosti da su mnoge lažne verske ideje postale poput smrtonosne i umu zavodljive duhovne droge koja zaslepljuje milione onemogućavajući im pronalaženje puta do istinskog Boga. Zbog svih ovih različitih pristupa vidimo da je takozvani "verski svet" beznadežno podeljen, zbunjen i u velikoj meri zaslepljen da bi mogao da vidi jednostavno učenje Isusa Hrista (2. Kor. 11:3).

Zašto postoji ovaj verski paradoks?

Zašto je toliki broj ljudi izumeo nekakvog svog boga ili insistiraju s pokušajima da pronađu tog misterioznog boga na svoj vlastiti način i u vreme kada njima to najviše odgovara? Milioni ljudi su u svojim umovima stvorili boga koji odgovara njihovom ličnom kalupu, te ga tako traže samo na načine koji njima odgovaraju tj. nisu im preteći. Sam osećaj samoproduhovljenosti bez prihvatanja bilo kojih verskih doktrina i načina praktikovanja vere oslobađa ljude obaveze da načine istinsko predanje srca - celog sebe. Otaljavajući svoju versku obavezu, oni tako mogu da žive kako žele, pošto smatraju da su zadovoljili jednostavne zahteve svoga boga.

Nadalje, u našem vremenu naučnog napretka, intelektualna sujeta i ponos sprečavaju mnoge da ponizno traže Boga; kako bi bez predrasuda poslušali šta On sam kaže, koji je pravi put da Ga se pronađe i koji je njihov lični deo odgovornosti u odnosu sa Njime. Ako je On Stvoritelj svih stvari, dakle i čoveka, zar ne bi bilo logično da On bude zainteresovan u ono što je stvorio i da nam ostavi i putokaz i PUT preko kojeg možemo da Ga pronađemo.

Istinskog Boga možeš pronaći na stranicama svoje Biblije, tu On otkriva Sebe i jedini način na koji možeš da Ga pronađeš. Mnogi od onih koji se nazivaju hrišćanima nikada Ga nisu pronašli, jer nisu ni nastojali da proučavaju Njegovu Reč, niti slede Njegove instrukcije. Možda su se pridržavali tradicije svoje crkve, možda su čak sledili i tradiciju verovanja svojih predaka, ali ako ta verovanja nisu u skladu sa nadahnutom Rečju Božijom, to njihovo proslavljanje "Boga" je (is)prazno. Isus je sam to i rekao:

"A On odgovarajući reče im: 'Dobro je prorokovao Isaija za vas licemere, kao što je pisano: Ovi ljudi usnama me poštuju, a srce njihovo daleko stoji od mene. No zaludu me poštuju učeći naukama, zapovestima ljudskim. Jer ostaviste zapovesti Božje, a držite običaje ljudske, pranje žbanova i čaša; i druga mnoga takva činite.' I reče im: 'Dobro ukidate zapovest Božju da svoj običaj sačuvate'." (Mk. 7:6-9).

Nije dovoljno samo slediti stare verske tradicije svojih otaca. Isus je rekao da će doći mnogi koji će se pozivati na Njegovo ime kako bi zavarali mase. "I odgovarajući Isus reče im: 'Čuvajte se da vas ko ne prevari. Jer će mnogi doći u ime moje govoreći: Ja sam Hristos. I mnoge će prevariti. (Mt. 24:4-5)

Mnogi jednostavno odbijaju da prihvate Božiju Reč onakvom kakva ona jeste. Ovakvo tvrdoglavo pristajanje uz lažne predstave o Bogu zaslepljuje milione i uskraćuje ih za poznanje istine (2. Kor. 4:4). "I kao što ne marahu da poznadu Boga, zato ih Bog predade u pokvaren um da čine šta ne valja." (Rim. 1:28)

Kako pronaći Boga?

Iako i neki od najvećih svetskih mislilaca i naučnika priznaju da mora postojati Bog, malo je njih koji su Ga i zaista pronašli. Isak Njutn (Isaac Newton), matematičar i fizičar 17. veka je priznao: "Ovaj prekrasni sunčev sistem, planete i komete, mogli su poteći samo savetom i vlašću inteligentnog i moćnog Bića..."

Prastari Grci su takođe bili duboko zaglibili u svojoj verskoj konfuziji, i apostol Pavle je bio taj koji je odlučno presekao njihov verski nered usmeravajući ih ka jedinom i istinitom Bogu. "A Pavle stavši nasred Areopaga reče:' Ljudi Atinjani! Po svemu vas vidim da ste vrlo pobožni; Jer prolazeći i motreći vaše svetinje nađoh oltar na kome beše napisano: Bogu nepoznatom. Kog dakle ne znajući poštujete Onog vam ja propovedam'." (Dela 17:22-23)

Može se dokazati da Bog postoji i da je Biblija Njegova nadahnuta Reč. Pavle je napisao dobar deo onoga što je kasnije postalo Novi Zavet (2. Pet. 3:15-16). Njegove stranice otkrivanju način kako da se pronađe Bog. Pavle pojašnjava: "Bog koji je nekada mnogo puta i različitim načinom govorio očevima preko proroka, govori i nama u posledak dana ovih preko Sina, kog postavi naslednika svemu, kroz kog i svet stvori."

Danas se često čuje propagandna fraza: "Postoji mnogo religija i sve one vode Bogu". Da li onaj koji sebe smatra hrišćaninom može da prihvati ovakav stav?

Isus Hrist je za sebe rekao da je On JEDINI PUT koji vodi ka Bogu i da drugog puta nema (Jn. 10:9, 14:6). Drugi put ne postoji, Isus Hrist je jedina alternativa! Isus je govorio da je put do Boga uska staza, koju će samo retki pronaći i odlučiti da njom hodaju (Mt. 7:13-14). Većina ljudi jednostavno nije voljna da promeni svoje živote i da posluša i učini šta Bog kaže, te im i poznanje Boga biva uskraćeno. Nisu voljni da svoje živote predaju u Božju volju - Božjem JEDINOM PUTU. Jedini način za pronalaženje Boga je da se duboko pokajemo i prihvatimo taj jedini Božji PUT, tu jedinu Hristovu žrtvu za naše vlastite grehe, da se svim srcem okrenemo jedinom Bogu (2. Dn. 7:14, Dela 3:19, Mt. 7:7-10).

U svetu vera i religija koji je beznadežno podeljen i zbunjen, jedini način da se prekine ova zbrka jeste da se učini povratak na taj jedini PUT i da se hrabro hoda po njemu ka poznanju Bog našeg Stvoritelja. Crkva, oni koji sebe smatraju PRAVIM hrišćanima mora da prva korača tim putem, da to živo praktikuje u svome životu, jer to je jedini način da zbunjeni verski svet vidi razliku...

Izvor: www.gtpress.org. Parafrazirano.

^vrh

POZNANJE VOLJE BOŽJE

- Stiven Džej Kul

"Kad smo se rastali od njih i odvezli, držeći se pravog puta dođosmo na Kos, sledećeg dana na Rodos, pa odande u Pataru. I našavši lađu koja prevozi u Finikiju, ukrcasmo se i odvezosmo se. A kad nam se ukaza Kipar, ostavismo ga s leve strane i plovljasmo u Siriju, te prispesmo u Tir; onde je lađa imala da istovari teret. I pošto smo našli učenike, ostasmo tu sedam dana; ovi su nadahnuti Duhom govorili Pavlu da ne ide gore u Jerusalim. A kad nam istekoše ovi dani, otidosmo odande i putovasmo dalje; pratili su nas svi sa ženama i decom - do izvan grada, a na obali kleknusmo i pomolismo se Bogu. Pošto smo se oprostili jedni od drugih, mi uđosmo u lađu, a oni se vratiše svojim kućama.

Svršivši pak plovidbu od Tira stigosmo u Ptolemaidu, pozdravismo braću i ostasmo kod njih jedan dan. Sutradan otputovasmo i dođosmo u Kesariju, pa uđosmo u kuću evanđeliste Filipa, koji je bio jedan od Sedmorice, i ostasmo kod njega. On je imao četiri kćeri, devojke, koje su prorokovale. Pošto smo se tu zadržali više dana, dođe iz Judeje jedan prorok po imenu Agav, te nam priđe, uze Pavlov pojas, sveza svoje noge i ruke, pa reče: ovo veli Duh Sveti: čoveka, čiji je ovo pojas, Judeji će u Jerusalimu svezati i predati u ruke mnogobožaca. Kad smo to čuli, molili smo mi i meštani da ne ide gore u Jerusalim. Tada Pavle odgovori: šta to činite? što plačete i cepate mi srce? Za ime Gospoda Isusa ja sam spreman ne samo da budem svezan, nego i da umrem u Jerusalimu. Kako se nije dao nagovoriti, mi se umirismo i rekosmo: neka bude Gospodnja volja." (Dela 21,1-14 EČ)

Svi hrišćani čeznu da upoznaju volju Božju za svoj život. Želimo znati Njegovu volju za sve važne korake u životu, kao što su odabir profesije, mesta stanovanja ili bračnog partnera. Njegovo vođstvo nam je potrebno prilikom mnogih svakodnevnih odluka, koje se tiču našeg novca, vremena, odnosa sa drugima... Kada Hrista poznajete kao Spasitelja i Gospoda, onda težite da Mu činite radost u svim oblastima svog života, donoseći mudre odluke - u skladu sa Njegovom voljom.

Veliki deo volje Božje je otkriven u Božjoj reči. U ovim oblastima ne morate da se molite za Božje vođstvo. Kada se molite da li ćete oženiti dobru ženu koja nije hrišćanka, ili udati se za dobrog čoveka koji nije hrišćanin (dobri su uvek!), onda je to ustvari greh! Bog je u ovoj stvari svoju volju već objavio: nemojte vući jaram sa nevernicima. Ne morate se moliti da li ćete postati diler droge, ili lopov. Ne morate biti u dilemi u vezi s tim da li će vaš životni partner biti sadašnji suprug, ili supruga. Sve ove odluke, i njima slične Gospod nam je kroz svoju Reč već precizno objavio. Potrebno je samo da shvatimo i poslušamo naredbe i savete koje nam je kroz Njegovu Reč već dao.

Ali, šta raditi kada ste u dilemi da li se oženiti sa devojkom A, ili devojkom B, kada obe ljube Gospoda, i obe bi prihvatile vašu bračnu ponudu? Šta sa izborom stručnog usmerenja na studijama? Šta sa izborom zaposlenja u preduzeću X, ili preduzeću Y? Ima puno takvih situacija u kojima nam je neophodno poznavanje Božje volje.

Neki ljudi se oslanjaju na subjektivan "osećaj", ili "znakove", do te mere da nisu daleko od paganskog vračanja (Brus Voltke: "Nalaženje volje Božje", Finding the Will of God, Vision House). Primer: jedna devojka se molila za odluku koji fakultet da izabere. Čitajući Pismo naišla je na stih kada je Gospod rekao Jakovu: "Ustani i uđi u Vetilj". Njena denominacija je imala visokoškolsku ustanovu tog imena, i ona je zaključila da je Gospod šalje na studije u Vetilj koledž (Bethel College). Nadam se da nakon toga nije naišla na stih u Amosu 4,4 gde se kaže: "Idite u Vetilj, i činite bezakonje..."

Sa druge strane, i u mnogo ozbiljnijem duhu, napisao je Geri Frizen knjigu: Odlučivanje i volja Božja (Decision Making and the Will of God, Mult-nomah Press, 1980.) u kojoj zastupa gledište da Bog nema konkretnu volju za svaki detalj u životu svakog čoveka. On kaže da dokle god se vernik drži u granicama Božje moralne volje i rukovodi se postulatima Biblijske mudrosti, može slobodno odlučivati šta želi. Dakle, ako su Sali i Džejn neudate i verne hrišćanke, Bob može oženiti bilo koju od njih dve, i pretpostavljati da Bog u svom planu već računa sa njegovom odlukom. Kada bi Bob tražio od Boga da mu Njegovu volju pokaže kroz neko znamenje ili unutrašnji osećaj, samo bi nepotrebno gubio vreme. Bog bi u osnovi samo slegao ramenima i rekao: "Obe su dobre devojke. Dobro razmisli prilikom odabira i uradi onako kako misliš da je dobro."

Iako Frizen iznosi neke ispravne argumente u vezi s tim što govori tradicionalni pogled na traženje Božje volje, sa njegovim zaključcima se ne slažem. Reč je, naime, o tome, da ako ne moramo tražiti volju Božju prilikom donošenja značajnih (ponekad i manje značajnih) odluka, onda ustvari i nemamo potrebu da verujemo Bogu u svakodnevnom životu.

Kako ćemo, dakle, znati volju Božju? Loša vest (ili dobra, sve zavisi kako na to gledate) jeste da za pronalaženje Božje volje u konkretnim situacijama, ne postoji prema Bibliji neka jednostavna, rutinska metoda. Kada bi postojala, verovatno bi smo je vrlo lako koristili i ne bi tražili lični kontakt sa Bogom. Ona dobra vest jeste da nas Bog vodi, pre svega kroz odnos koji imamo sa Njim, kako rastemo u razumevanju Njegove reči i kako se učimo dan za danom hodanju po Duhu Svetom. Zato što su i oni najbolji ljudi pre svega pali grešnici, taj je rast prilično nesavršen i nesiguran. Čak i kada zbog svog greha "promašimo" Božju volju, On popravlja naše greške u svojoj svemoćnoj milosti.

Nesigurnost ove metode se napr. pokazuje u različitim mišljenjima u vezi s tim, da li je apostol Pavle učinio dobro ili loše kada je otišao u Jerusalim. Sveti Duh je Pavlu više puta dao do znanja, da ako tamo ode čekaju ga samo zatvor i mučenje (Dela 20,23). Neki komentatori, poput Donalda Barnhausa, Reja Stedmana i Džejmsa Bojsa smatraju, u svetlu stiha iz Dela 21,4, da je Pavle učinio ili svestan greh, ili glupu grešku, kada je uprkos ovim upozorenjima nastavio svoj put u Jerusalim. Drugi komentatori (većina koje sam čitao) smatraju da je Pavle postupio ispravno, a da su oni koji su ga ubeđivali da ne ide u Jerusalim - grešili. Ovaj tekst i događaji u vezi sa Pavlom iz Dela pokazuju na određene principe, prema kojima je moguće poznati volju Božju:

Čovek bi trebalo da Bogu bude toliko blizu, da bi u svom životu, u poslušnosti Njegovoj reči i zavisnosti od Svetog Duha, prepoznao Njegovo vođstvo.

Ovo je stručan zbir sedam principa za poznanje Božje volje, koje bi hteo da analiziram. Neki od njih potiču iz citiranog odeljka, a drugi iz načina na koji je Pavle hodao sa Bogom.

Da bi čovek poznao volju Božju mora Bogu dati puno pravo na svoj život.

Suvišno je špekulisati o volji Božjoj, ako čovek nije sto posto spreman da je posluša. Bog nije predstavnik neke turističke agencije, koja će vam unapred spremiti program, i onda tražiti vaše mišljenje, tj. odluku. "Taj boravak na Havajima mi se sviđa, ali voleo bih da se izostavi deo o misioniranju u muslimanskim zemljama. Da li bi umesto toga mogli dodati nekoliko godina na Tahitiju?" On je Gospod i istina je da vas voli i da ima za vaš život predivan plan! Međutim, morate mu ceo svoj život podrediti sa verom, da je Njegova volja za vas dobra, prihvatljiva i savršena (Rimljanima 12,1-2).

Pavle je to odavno uradio, tako da je mogao reći: "Jer ja ne samo svezan biti hoću, nego i umreti u Jerusalimu gotov sam za ime Gospoda Isusa." (Dela 21,13)

Nije štedeo svoj život samo da bi ispunio zadatak koji je dobio od Isusa Hrista: "...da posvedočim jevanđelje blagodati Božje." (Dela 20,24)

Samo tako, jednostavno prepustiti svoj život Bogu može izgledati pomalo obeshrabrujuće. Šta ako to uradim i Bog me pošalje negde u džunglu na misiju, a ja ne podnosim ni kampovanje? Šta ako me pošalje Eskimima, a meni strašno smeta zima? Zapamti: On je tvoj Otac, koji te ljubi, sveznajući i beskonačno pametan. Njegov cilj jeste da se proslavi u tebi tako što će te u tvom životu blagosloviti. Dakle, moraš pre svega u Njega imati poverenje.

Da, na putu koji ti je pripremio verovatno će biti teških iskušenja. Možeš biti potpuno siguran da će te i u njima obilno blagosloviti, samo ako Mu veruješ i prepustiš se Njegovoj volji. Njegova Reč obećava da: "... onima koji hode u bezazlenosti ne uskraćuje nijednog dobra." (Psalam 84,11)

Ni jedan od onih koji su Bogu ispisali blanko ček za svoj život - ni od onih, koji su posle toga prošli kroz teška iskušenja ili progonstva, kasnije nisu žalili zbog toga. Tu se mora početi, ako se želi znati Njegova volja.

Da bi poznao Božju volju, moraš sve više upoznavati Boga iz Njegove reči u Njegovom Svetom Duhu.

Pavle je u tom trenutku znao i sledio Gospoda već godinama. To, zajedno sa činjenicom, da u tekstu nema ni najmanje naznake Pavlove neposlušnosti, uverava me da greše svi koji tvrde da je ovde Pavle počinio greh. Možda to nije bilo pametno (o tome nešto kasnije), možda nije video nešto što nam je iz naše povoljnije perspektive očigledno. (Kada sve prođe, poznanje Božje volje je uvek mnogo lakše!) Pavle se, međutim, već godinama trudio da upozna Hrista (Filipljanima 3,9-10). Božju reč je znao vrlo dobro i hodao je u Duhu, a ne u telu (Galatima 5,16). Mislim da je Pavle išao u Jerusalim zato što se trudio, kako je najbolje znao, da sluša Gospoda.

Sa Marlom sam oženjen već skoro 28 godina. Mogu vam reći da u mnogim slučajevima već unapred znam šta želi, i ne moram ni da je pitam, šta o njima misli. Poznajem njenu volju, zato što poznajem Marlu. I upravo tako blisko je vezano poznanje volje Božje sa poznanjem samog Boga.

Do poznanja Božje volje ne vode nikakve prečice ili korisni saveti. To je proces koji zahteva da Boga sve vreme istrajno tražimo u Njegovoj reči i u molitvama. Bog je iz nekog razloga uredio život tako, da neke od najvažnijih odluka (profesija, brak) moramo doneti dok još nemamo mudrosti, koju stičemo tek sa godinama! To je jedan od razloga, zašto je potrebno da tražimo pametne savete od onih koji sa Gospodom hodaju već jako dugo. U biblijskim vremenima čovek ove odluke većinom nije donosio sam. Tvoj otac je seljak? I ti ćeš biti seljak. Izbor zanimanja i nije bio neki izbor. Prilikom izbora bračnog partnera glavnu ulogu su imali roditelji. Mladi ljudi su slobodu u ovako važnim životnim odlukama dobili tek nedavno! Pobožni i pametni mladi ljudi će tražiti samo pobožne pametne savete.

Kada je čovek samo kratko vernik, verovatno bi trebao važnu životnu odluku, kao što je brak, odložiti dok ne bude potpuno ukorenjena u Božjoj reči. Treba da znaš kakve manifestacije pobožnog karaktera treba da tražiš kod svog partnera. A takođe, i ti moraš biti takav, kakav bi trebao da bude tvoj bračni partner, da bi i on, ona, mogao iste osobine prepoznati u tebi. Drugim rečima: srce iskreno verujuće mlade žene nećeš osvojiti sve dok i ti nisi iskreni vernik.

Da bi poznali volju Božju moramo se rukovoditi Biblijskim principima a ne ljudskom mudrošću

Sada bi hteo malo više da kažem o prethodnoj temi. Hteo bi da kažem da su Božja mudrost i Božji putevi često u razilaženju sa ljudskom mudrošću i ljudskim putevima (Isaija 55,8-9). To nije pravilo, Bog samo povremeno traži od čoveka da uradi nešto, što se protivi ljudskoj logici. Na primer, ako se vratimo do teksta koji analiziramo, ljudska mudrost i pamet bi rekli da ono što će nas očigledno dovesti do problema treba da izbegavamo. Međutim, ponekad je volja Božja da Ga njegovi sledbenici proslave kroz razna iskušenja, ili čak i mučeničku smrt.

Biblijski princip, koji je vodio apostola Pavla u Jerusalim, bilo je duboko uverenje da u crkvi nema ni Jevreja ni pogana, roba ili slobodnog, nego da smo svi jedno u Hristu (Galatima 3,28). Nosio je jevrejskoj crkvi zbirku (pomoć) iz nejevrejskih crkava kao izraz ljubavi i jedinstva. Luka ovu zbirku skoro i ne spominje (Dela 24,17), ali iz poslanica apostola Pavla znamo da je za njega imala veliki značaj (Rimljanima15,25-32; 2. Korinćanima 8-9). Postavlja se pitanje da li Lukino ćutanje znači da nije bio oduševljen tom idejom. Međutim, ideja koja je bila iza te zbirke - jedinstvo crkve - jeste važno biblijsko učenje (Jovan 17). Pavle je toj istini bio toliko veran, da je zbog nje bio u stanju da prkosi svim opasnostima kojima je bio izložen.

Pavla je, takođe, vodila i čežnja njegovog srca - da Jevreji budu spašeni. To je bila toliko jaka motivacija, govori Pavle, da bi bio najradije i sam odbačen od Hrista, ako bi to donelo spasenje Jevrejima (Rimljanima 9,3)! Zbog siline ove čežnje (da vidi spasenje Jevreja) Pavle je bio spreman, u slučaju potrebe, rizikovati i sopstveni život.

Moramo živeti prema biblijskim principima, a ne prema ljudskoj mudrosti. U našoj crkvi smo doživeli nekoliko sličnih situacija. Jednog čoveka je toliko razljutilo slanje studentskih misionarskih timova u opasne delove sveta, da je sa celom svojom porodicom napustio našu crkvu. Njegove savete smo saslušali, čak smo i usvojili neke bezbednosne mere, koje je predlagao, ali kada smo tražili šta je volja Božja, osećali smo da je veliko poslanje preče nego njegovi strahovi. Potpuno smo bili svesni preteće opasnosti, ali smo timove ipak poslali na misijska polja.

Da bi upoznao volju Božju, moraš ispitivati svoje sposobnosti, motive i želje u svetlu uzvišene Božje želje da bude proslavljen među narodima

Čovek može biti iskreno predan ispunjenju Božje volje a ipak biti na pogrešnom mestu. Pavle je, na primer, mogao poslati nekog poslanika sa novcem, a sam ostati po strani od svega - i tako bi ispunio svoju želju da ujedini crkvu. Ključno pitanje, na koje nema uvek lakog odgovora jeste: "Gde mogu svojim sposobnostima najefektnije poslužiti širenju Božjeg carstva?" Meni, na primer, na srcu leži misija, a ipak znam da nisam nikakav propovednik evangelizator. Pitao sam sam sebe: "Da li će biti korisnije ako ostanem u Americi i ako se budem trudio da Božjem narodu usadim misiju u srce, ili ako odem i sam na misiju?" To je jedan od razloga zašto radim pri univerzitetu: čeznem da vidim kako Bog priprema radnike za žetvu na misijskom polju. Ako bi ikada bio uveren, da je korisnije, da odem, istog trenutka ću otići odavde!

Pavlova spremnost da trpi i umre za Hristovo ime je zadivljujuća. Ipak se ne mogu osloboditi dileme: možda je neko ipak trebao da ga pita da li će kao zatvorenik, ili mrtav, biti više koristan, nego kao slobodan građanin. Nije uvek volja Božja da budemo toliko odani a da pri tome ne uzimamo u obzir sopstvenu bezbednost. David je jednom prilikom pitao Gospoda da li će ga stanovnici Keile predati Saulu, koji je hteo da ga ubije (1. Samuilova 23,11). Kada je Bog rekao da će ga predati, David je otišao - i dobro je uradio. Teško je takve stari proceniti unapred, zato što nas Bog ponekad može mnogo bolje upotrebiti kao zatvorenike ili mučenike.

Osim svojih sposobnosti, i toga kako nas Bog može najbolje upotrebiti, moramo ispitivati i svoje motive. Da li mi je stvarno važna samo slava Božja, a ne i moja slava? Da li je moje srce otvoreno pred Bogom, i nemam nikakvog tajnog greha? Ako na ovo mogu, potpuno iskreno, odgovoriti potvrdno, treba dalje da se pitam: "Za čime čeznem? Kuda bih želeo da idem?" Ako se radujem u Gospodu, mogu imati poverenja da će mi On dati to za čime moje srce čezne: tako što će ispuniti želje koje imam sada, ili tako, što će ih promeniti tako da odgovaraju Njegovoj nameri (Psalam 37,4). On je Otac koji ljubi, koji svoju decu rado blagosilja tako što ispunjava njihove svete čežnje. Kada se, dakle, radujem u Gospodu, potpuno je ispravno se pitati prilikom traženja Njegove volje: "Koja su moja interesovanja?" Možda upravo sa time treba da Mu služim.

Da bi poznali volju Božju, moramo čuti i prosuditi savete pobožnih ljudi.

Tekst koji analiziramo govori da su ovi vernici "govorili Duhom" Pavlu, da ne ide u Jerusalim (Dela 21,4). Oni koji misle da je Pavle učinio grešku, ili greh, govore da nije poslušao direktno objavljenu Božju volju. Ipak, većina tumača Biblije govori da "govorenje Duhom" znači da je to objavljenje pre bilo razlog za zabrinutost vernika, nego činjenica da ih je Duh direktno vodio da nagovaraju Pavla da odustane od puta u Jerusalim. Dakle, ne vide to kao da je Pavle odbio da ispuni volju Božju, nego da je Bog objavio šta će se desiti, i da su Pavlovi prijatelji, normalno, to hteli da spreče.

Nakon Agavovog proroštva trudu lokalnih vernika da ubede Pavla da ne ide u Jerusalim, pridružio se i Luka i ostali Pavlovi drugari ("mi", Dela 21,12). Pavlova reakcija pokazuje da su dirnuli njegovo srce. Međutim, bio je tako čvrsto ubeđen, da Bog želi da ide u Jerusalim, da je uspeo da se odbrani od njihovog navaljivanja.

Ko je bio u pravu? To je teško reći. Pavle je možda bio malo tvrdoglav, kada nije poslušao njihov savet. Nije morao da ide u Jerusalim, da bi dokazao da je spreman da trpi za Gospoda, pa i da umre. Da nije tamo otišao, Gospod je mogao još više da ga iskoristi. Sa druge strane, možda ova Pavlova spremnost da se usprotivi grupi pobožnih ljudi, koji su ga jednodušno molili da ne ide u Jerusalim, pokazuje, koliko je čvrsto verovao da radi po volji Božjoj. Neki komentatori pokazuju na mnoge sličnosti između Pavlove odluke i Isusove spremnosti da ide u Jerusalim, iako je znao da će Ga raspeti na krst. Teško je utvrditi koja je strana bila u pravu. Najvažniji zaključak iz ovoga jeste da saveti koje dobijamo moramo analizirati, iako se sa njima slaže cela grupa pobožnih prijatelja.

Dakle, da bi poznali volju Božju:

- moramo dati Bogu celokupno pravo na svoj život

- moramo Ga sa pouzdanjem poznavati posredstvom Duha Svetog

- moramo se rukovoditi Biblijskim principima, a ne ljudskom mudrošću

- moramo ispitivati svoje sposobnosti, motive i želje u svetlu Božje namere da se proslavi

- moramo da slušamo i rasuđujemo savete pobožnih ljudi.

Da bi poznali volju Božju, moramo kroz molitvu ocenjivati situacije, koje nam Bog u životu daje.

Ni to nije jednostavno! Primer: Pavlu je Bog više puta ponavljao upozorenje, sa raznih strana, da ne ide u Jerusalim. Da li je ova upozorenja trebao da shvati kao Božje "Ne idi!", ili kao iskušenje, da li će poslušati to, za šta zna da je volja Božja? Možda je svrha ovih upozorenja bila da pomogne vernima i Pavlu da opstanu, kada Pavle bude u tamnici, tako što su unapred saznali Božju volju. Možda su druge okolnosti, kao napr. činjenica da se Pavle ukrcao na brod, koji ga je vozio u Jerusalim, još pre dana Pedesetnice, pokazivale da je Bog saglasan da Pavle tamo ide.

Kao što vidimo, potpuno iste okolnosti moguće je sagledati na razne načine, tako da se prilikom njihovog rasuđivanja mora biti oprezan. Uopšteno, nije pametno saznavati volju Božju "prostiranjem runa". Zatvorena vrata ponekad ne moraju automatski značiti NE, a otvorena vrata ne znače uvek DA.

I na kraju:

Kada smo ovo sa molitvom uradili, moramo se pouzdati u Boga, rukovoditi se prema svom sopstvenom zdravom razumu, savesti i uverenju, i prihvatiti posledice svoje odluke.

Na kraju svako pojedinačno mora pronaći i razumeti volju Božju za svoje odluke. Odgovornost za svoje odluke ne možemo svaliti na nekoga drugog. U braku je za odluke porodice Bogu odgovoran muž, ali će se mudar muž savetu svoje pobožne žene usprotiviti samo nakon dužeg analiziranja i molitve. U slučaju, da je u pomenutom citatu Pavle bio u pravu, a njegovi prijatelji nisu, to je primer kako može čovek i sa najboljim namerama i iz ljubavi, biti loš savetnik. Zato što su Pavla voleli, molili su ga da ne ide, a on je ipak morao da se usprotivi molbi svojih prijatelja, i uradi ono što je mislio da Bog od njega želi.

Ponekad nas savetovati mogu roditelji, da ne idemo na misiju, zato što se boje za nas. Takav savet može biti od Gospoda, ali i ne mora. Božja volja nije uvek onaj put sa najmanje problema. Morate proći kroz čitav proces, i oslanjati se samo na Gospoda.

Zaključak

Šta se dešava kada čovek promaši Božju volju? Ako shvatite da je vaša greška bila prouzrokovana tvrdoglavošću, samovoljom ili ponosom, ispovedite to i molite Boga da ispravi vašu grešku. Mislim da Pavle nije pogrešio kada je krenuo u Jerusalim, ali nisam siguran da li je doneo najpametniju odluku. Pa ipak, Bog je iskoristio godine, koje je Pavle proveo u zatvoru, da se proslavi, i isto tako može da iskoristi naše greške, čak i našu pobunu, kada Mu se podredimo, i kada se trudimo da Mu pričinimo radost.

Upamtimo, da ovaj proces počinje kada se prepustimo Hristu, kao svom Spasitelju, i kada Mu ispišemo blanko ček za naš život u spremnosti da uradimo sve, u šta nas poziva. Ako nikada niste činili pokajanje zbog svojih greha i niste uzverovali u Hrista, onda ćete sigurno promašiti volju Božju, zato što Bog ne želi da bilo ko pogine, nego želi da svi dođemo u pokajanje (2. Petrova 3,9).

Izvor: Zapas o dušu.

^vrh

MOJSIJE: KROTAK? DA! SLAB? NE!

- Jan Livingston

Poniznost vođe je od vitalne je važnosti, ako je vođa nema, on neće biti upotrebljen od Boga. Sa Bogom se ne može igrati po svome!

"A Mojsije je bio vrlo krotak čovek, više od svih ljudi na zemlji." Tako piše u 4. Mojsijevoj 12:3, vrlo interesantan stih, a u većini prevoda Biblije ovo je stavljeno u zagrade. Da li je to bio komentar nepoznatog urednika ili je to zapisao Mojsije, sam autor - nije poznato, ali jasno je da je Sveti Duh želeo da to ostane zabeleženo - nama na pouku. Ova izjava o Mojsijevoj krotkosti sama po sebi je vrlo jak argument o inspiraciji Svetog Pisma, jer bi bilo vrlo neobično da se Mojsije hvali o vlastitoj krotkosti, ukoliko nije Sveti Duh glavni autor ove izjave.

Reč "krotak" se ponekad krivo protumači, kao da to znači "slab", ali to je jako daleko od toga. Biti krotak znači biti ponizan, ne smatrati se prevažnim, ne imati uzvišeno mišljenje o vlastitim sposobnostima. Možda se rimuje (u engleskom "meek" i "weak" (krotak i slab) se rimuju; nap. prev.) ali su vrlo različiti u karakteru, krotkost predstavlja snagu u hrišćaninu, a ne lični nedostatak.

Užurbanost

Mojsije nije uvek bio krotak. Daleko od toga! Prvo što je o njemu zabeleženo, jednom kada je došao u godine zrelosti (možete li zamisliti da je to kada je imao 40 godina?), bilo je sve samo ne krotkost (2. Moj. 2:11-12). Pokazao se kao vrlo nagao čovek, što je obično osobina mladih ljudi koji su u žurbi. Crta nestrpljivosti je vrlo evidentna.

Video je kako Egipćanin nepravedno maltretira njegovog sudruga, izraelskog roba. Kada je video da niko ne gleda, u naletu besa ubio ga je i zakopao njegovo telo u pesak. Ali vest o njegovom naglom, zbog njegove razdražljive naravi (iako u dobroj nameri), učinjenom delu je procurila, i Mojsije je morao pobeći u zemlju Midijamsku, od Faraona i od egipatskog sistema pravde. Tamo provodi narednih 40 godina, učeći o mnogo savršenijim putevima Gospodnjim, učeći da dobri i hvale vredni ciljevi moraju biti postignuti dobrim i hvale vrednim metodama. Izreka "cilj opravdava sredstvo" ne može se naći u Božjoj Knjizi. Ovo nametnuto vreme učenja u Božjoj školi mora da je od Mojsija zahtevalo beskrajno strpljenje, a možda mu je to bio i vrlo bolan period. Morao je sebe staviti u stranu, učeći se krotkosti i čekati na Božje pravo vreme kada bi trebao delovati. Bog ga je neumorno pripremao za ogromnu odgovornost koja ga je čekala.

Svoje je gradivo dobro naučio. Kada je nakon toga vodio Izraelce kroz pustinju, vidimo da je Mojsije bio vrlo elastičan. Mora da su ljudi bezbroj puta mrmljali i gunđali, žaleći se na kvalitet hrane i vode (ili zbog nedostatka istih). Zapisano je da je u najmanje pet prilika Mojsije bio neverovatno miran i ponizan, nije se naljutio na ljude, i molio je Gospoda da ih opskrbi svime što im treba. I svaki put je Gospod upravo to i učinio.

Samo jednom, negde pri kraju, ljudi koje je želeo da vodi - toliko su ga naljutili da je izgubio svoju mirnoću. Krotkost ga je samo na tren napustila, i svojim je štapom u besnom nestrpljenju udario stenu, tražeći da žedne ljude ponovo opskrbi vodom. Ovom prilikom, Gospod mu je jednostavno rekao da govori steni i svakako bi ih milosrdno opskrbio vodom. Ali na žalost, ova jedna greška, jedno malo delo neposlušnosti, bilo je dovoljno da Mojsije ne uđe u obećanu zemlju. Video ju je s vrha planine Fazge, ali nije doživeo prelazak njene granice. Poniznost vođa, Božjih ljudi, od vitalne je važnosti. S Bogom se nije igrati po ovom pitanju.

Snažna poniznost

Ali, možda najznačajniji primer Mojsijeve poniznosti jeste njegova reakcija na izazov koji su mu postavili njegova starija sestra Mirjam i brat Aron, što je zapisano u 4. Moj. 12:1-15. Njihov prigovor, još jedan u rastućoj listi sitnih nezadovoljstava, navodno se odnosio na to što je Mojsije bio oženjen Etiopljankom. Da li se ovo odnosilo na njegov raniji brak sa Seforom, koja je bila Midijanka, ili postojeći brak s nekim iz Etiopije, nije baš potpuno jasno. Sigurno je Božji zakon, koji je postojao u to vreme, zabranjivao mešani brak bilo s kim ko je pripadao kananskom narodu (poznatom po svom opšte poznatom nemoralnom načinu života), ali ništa specifično nije rečeno za druge narode. Premda nije bilo zabranjeno ženiti se pripadnicima etiopskog naroda, zar ne možemo primetiti začetke rasizma od strane Mirjam i Arona, predrasude nastale zbog nečije boje kože?

Štagod da je još bilo, sigurno je to da su zavideli na Mojsijevoj poziciji kao vođi Božjeg naroda. Na kraju dana, bili su ljubomorni na svog mlađeg brata. Beznačajne porodične prepirke nisu ništa novo! Rivalstvo među braćom je veoma prisutno, čak i u našem 21. veku.

Mirjam (najstarija, proročica, a najverovatnije i kolovođa pobune) zajedno sa Aronom, izgledala je odlučna u svojoj nameri da skine Mojsija sa Bogom-date pozicije. "Da li je GOSPOD govorio jedino kroz Mojsija... Nije li On takođe govorio i kroz nas?" Ono što je značajno, čitamo da je "Gospod to čuo." On uvek čuje. Naša najmanja greška Mu ne promakne. Ništa nije nezapaženo ili neprimećeno. "Jer oči Gospodnje gledaju po svoj zemlji..." (2. Dn. 16:9).

Za ne poverovati, Mojsije nije učinio ništa da bi se odbranio. Nije izustio ni reč kako bi opravdao svoja dela. Ovo je prava veličina, poniznost u svoj svojoj veličini. Koliko smo mi brzi u samoopravdavanju kada nas drugi neopravdano i nepravedno kritikuju. Kako se brzo uvredimo. Mojsije je jednostavno zavapio Bogu i dozvolio mu da učini šta god On smatrao potrebnim. Kada bismo samo i mi mogli da se tako ponizimo.

Mojsije, koga je Mirjam toliko neopravdano kritikovala, u iznenađujućem delu milosti postaje onaj koji moli za nju, za njeno ozdravljanje od gube, što je dopuštena kao Božja kazna. On je prikazao duh samog Gospoda Isusa, koji je molio za one koji su ga proganjali: "Oče, oprosti im, jer ne znaju šta čine" (Luka 23:34). Naš Gospod, iznad svega, bio je onaj koji je bio "krotak i od srca ponizan" (Matej 11:29), nikada nije napadao one koji su ga proganjali, nikada nije uzvraćao, nikada nije zauzeo odbrambeni stav: "Koji, kad su ga psovali nije uzvratio psovkom, i kad je stradao nije pretio, već se predao onome koji pravedno sudi" (1. Pet. 2:23). On je savršen primer za nas. Nemoguće? Verovatno, ali nešto čemu bi sigurno trebalo težiti.

U svojoj poniznosti, Stefan, prvi hrišćanski mučenik, je tačno sledio primer koji je ostavio njegov Gospod. Bio je u stanju moliti se za svoje ubice, dok su ovi bacali kamenje po njegovom nezaštićenom telu, ovim rečima: "Gospode, ne primi im ovo za greh" (Dela 7:60). Ovo je pravi velikan. Krotak? Kako da ne! Slab? Nikad!

Grace & Truth Magazine, July/August 1999.

^vrh

ZAŠTO HRIŠĆANI PATE?

- Shawn Abigail

Zašto hrišćani pate? Zašto Bog koji ljubi, dopušta da bilo ko od Njegove dece pati? Ovakva pitanja se često postavljaju, a ovaj moj kratki tekst ima za cilj da ponudi neke od odgovora na ovo teško pitanje.

Psalam 119:67 može da se primeni i na vernika i na nevernika. Taj stih kaže: "Pre stradanja svog lutah..." Bog često koristi patnju kako bi nevernika privukao sebi. Patnja nas naime podseća na našu smrtnost. Mnogi vernici nalaze da su najbliže Bogu upravo onda kada prolaze kroz neku vrstu patnje. U stihu 75. čitamo: "Znam da su sudovi Tvoji, Gospode, pravedni, i po pravdi me karaš." Možemo biti sigurni da će Gospod uraditi one stvari koje će se na kraju pokazati kao dobre i poštene.

Apostol Pavle je strahovito puno patio u svom životu, ali je zasigurno mogao reći: "Ne samo, pak, to nego se hvalimo i nevoljama, znajući da nevolja trpljenje gradi; a trpljenje iskustvo, a iskustvo nadanje." (Rimljanima 5:3-4). Trpeljivost, karakter i nadanje, sve su to kvaliteti kojima hrišćani teže. Moramo da prihvatimo činjenicu da je patnja jedna od metoda koju Gospod koristi kako bi izgradio ove kvalitete u nama. Kada istrajavamo u patnji mi takođe dajemo snažan dokaz da je naša vera istinska (2. Petrova 1:6,7; vidi takođe i Jakov 1:2-4).

U 2. Korinćanima 1:3,4, stoji: "Blagosloven Bog i Otac Gospoda našeg Isusa Hrista, koji nas teši u svakoj nevolji našoj, da bismo mogli utešiti one koji su u svakoj nevolji utehom kojom nas same Bog teši." Kada prolazimo kroz neku vrstu patnje ili suda, često osećamo da to drugi ne razumeju, ali kada čujemo reči utehe od nekoga ko je prošao kroz nešto slično, to nas uteši i patnja je onda lakša da se prihvati.

Patnja je ponekad rezultat greha. U Rimljanima 3:23 stoji: "Jer svi sagrešiše i izgubiše slavu Božiju..." Uvek postoji mogućnost da nas Bog kažnjava zbog naših greha, pa čak i u tome postoji uteha jer Gospod pokušava da vrati svoju decu Sebi. Ovo kažnjavanje nije dokaz da Bog ne brine, već naprotiv dokaz da Mu je stalo do nas! U Jevrejima 12:7 stoji: "Ako trpite karanje, kao sinovima pokazuje vam se Bog: jer koji je sin kog otac ne kara?" U stihu 11 čitamo: "Jer svako karanje kad biva ne čini se da je radost, nego žalost; ali posle daće miran rod pravde onima koji su naučeni njime." Da, greh je ponekad razlog našoj patnji ali mi kao hrišćani moramo da budemo veoma oprezni da za našu patnju ne optužujemo druge, za neki nevidljivi greh za vreme dok pate, kao što su to radili Jovovi savetnici. Međutim, kad i sami prolazimo kroz patnju, moramo dobro da ispitamo postoji li koji neispovedan greh u našem životu.

U Psalmu 119:71 čitamo: "Dobro mi je što stradam, da se naučim naredbama Tvojim". Ponekad Bog mora da nas spusti nisko kako bi se vratili temeljima. Božje puteve i Njegovu reč bolje razumemo kada nam je ličnost slomljena. Patnja nije zabava ali je korisna jer čini Božju reč dragocenom i stvarnom za nas.

U Filipljanima 1:29 piše: "Jer se vama darova, Hrista radi, ne samo da Ga verujete nego i da stradate za Nj." A u 3:10, Pavle kaže: "Da poznam Njega i silu vaskrsenja Njegovog i zajednicu Njegovih muka, da budem nalik na smrt Njegovu." Sluga ne može biti veći od svog gospodara. Gospod Isus je patio, stoga ni mi ne bi trebalo da budemo iznenađeni kada patimo. Patnja nam omogućuje da se identifikujemo s Hristom i budemo u društvu s Njim.

Konačno dolazimo i do nepoznatog razloga patnje. Jov je strašno patio da bi na kraju opet uspostavio izgubljenu vezu sa Bogom, iako nema dokaza da je ikada saznao zašto je morao da prođe kroz sve te kušnje i nevolje. Ponekad možemo da patimo a da nam razlozi za patnju ne budu poznati sve dok ne dođemo u raj. Kad dospemo tamo, sigurno ćemo reći: "Dobro je što sam bio pogođen tom nesrećom."

^vrh

SLAVLJENJE - STIL ŽIVOTA

- Darlene Zschech

Često čujemo frazu: "Slavljenje je stil života", ali šta to zapravo zaista znači?

To jednostavno znači živeti život pun ljubavi. Voleti ekstravagantno, bez isključivosti. To znači držati se zapovesti Gospodnje: "Ljubi Gospoda Boga svoga svim svojim srcem, svom dušom svojom, i svim umom svojim". Dakle, donesite odluku u svom srcu i u svome umu, da u svome životu neprestano i prvo tražite carstvo Božije i da budete poslušni Duhu Božijem, da bi vas On pozvao u veću i dublju spoznaju Njega samoga.

Slavljenje od vas nešto zahteva, a to je...

1. POSLUŠNOST

Zašto ljudi tako grčevito izbegavaju da se povinuju Bogu? Verujem da je zbog toga što poslušnost zahteva njihovu raspoloživost i odaziv. U Jovanu 14:21 piše: "Ko ima moje zapovesti i drži ih, taj me ljubi, a ko ljubi mene, toga će ljubiti moj Otac, i ja ću ga ljubiti i pokazaću mu se." Dalje, 23. istog poglavlja kaže: "Ako me ko ljubi držaće moju reč pa će ga ljubiti, moj Otac doći ćemo k njemu i nastanićemo se kod njega. Ko me ne ljubi, ne drži mojih reči, a reč koju slušate nije moja, nego Oca koji me je poslao."

Svaki put, kada potpuno otvorite svoje srce da budete poslušni Bogu, vi Ga onda slavite svim svojim srcem, svim svojim umom i svom dušom, a predivni Gospod na to odgovara svojim veličanstvenim prisustvom (pomazanjem). Treba da ste neprestano u prisutnosti Božijoj, ne samo nedeljom kada stojite napred i "vodite" zajedničko slavljenje, nego i na tom svom skrovitom mestu za koje niko ne zna, kada ste vi i Gospod sami, licem u lice.

U svojoj "tajnoj kleti", na tom vašem ličnom mestu slavljenja pronaćićete sebe na probi, tj. zahtevu da odgovorite Gospodu na sve ono što On traži od vas - ako Ga volite. I DOK GA TAKO SLAVITE, SVUCITE POKRIVAČ SA SVOGA SRCA DA SVESNO PRED NJIM OTKRIJETE SVE ŠTA JE ZAPRAVO U VAMA.

2. PRIZNANJE

U Isaiji 6. glavi čitamo kako je Isaija bio zahvaćen pogledom Božijim, i kako ga je to pokrenulo na priznanje ličnog greha.

Kada je vaše ljudsko (telesno) u suprotnosti sa veličanstvom i svetošću Božijom budite svesni da ste u potrebi za Božijom milošću i za Njegovom očišćujućom silom u vašem životu. Ako u sebi nosite: ne praštanje, bes, ljubomoru, gorčinu... zatražite onda od Boga da vam to oprosti i očisti vas. Stih u Rimljanima 12:1, jasno nas uči kako da živimo svoj život slavljenja i ljubavi.

3. OTVORENOST

Psalam 51. kaže da nam je tako dobro biti u prisustvu Gospodnjem, tada postajemo potpuno otvoreni i iskreni, i naše srce i naša duša uzvikuje u molitvi: "Stvori u meni čisto srce; O Bože, i obnovi duh pravedan u meni." Čitajte Psalme to će vas nadahnuti ka većim visinama i na veću otvorenost Bogu.

4. JASNOĆA

Ako jednostavno i celim svojim srcem VOLITE i OBOŽAVATE svoga Boga, primićete otkrivenje i jasno razumevanje svrhe vašeg pozvanja za carstvo Božje. U Rimljanima 8:28 čitamo da: "znamo da Bog sve pomaže na dobro onima koji ga ljube, koji su po njegovoj odluci pozvani." Mnogi hrišćani provedu svoj životni vek frustrirani i nikada ne saznaju svoje pravo carsko zvanje. Izazivam vas da uđete u prisutnost Božiju otvorenim srcem, spremni da čujete Njegov glas, Njegove želje sve ono što je On planirao za vas čak više od onoga što vi radite.

5. GLAD

Još jedan odgovor srca je glad za stvarima Božijim. Vašom glađu za Njegovom Rečju istina se umnožava. Jovan 7:37 kaže: "Ako je ko žedan, neka dođe k meni i neka pije, ko veruje u mene kao što reče pismo iz njegova tela će poteći reke žive vode." Recite DA Gospodu koji vas poziva da ga upoznate više kroz Njegovu Reč. To je ŽIVOT vašoj duši.

6. ODMOR DOLAZI

Psalam 91:1 kaže: "Ko živi u zaklonu Višnjega, u senu Svemogućega počiva."

Radost i snagu nalazimo u zaklonu u Njegovoj prisutnosti. Ako se osećate, kao da konstantno trčite u prazno, onda nanovo treba da se odazovete i pokorite Duhu Božijem i UĐETE U NJEGOVU PRISUTNOST! Naučila sam jedno, a to je da mi nismo sposobni da živimo ovaj natprirodan poziv u svojoj prirodnoj sposobnosti. Nećete uspeti... Ali, Ako uhvatite Boga za Njegovu Reč, živite u Njegovoj prisutnosti, živite, život ljubavi i odgovorite na Njegov glas, vi ćete živeti svoj život rastući u poznavanju Hrista, uvek sveži i jaki u Reči, živeći stil života koji će ljudi i sami poželeti imati.

Dakle, da li još uvek mislite da je slavljenje samo pevanje?!

Voli vas, Darlene.

Izvor: Hillsong Magazin, www.hillsongtv.com. Prevela: Gordana Damjanović.

^vrh

misaone refleksije

BEZUMNO JE...

- Preuzeto sa Interneta

Bezumno je...

Mrzeti sve ruže, jer si se ogrebao na samo jedan trn...

Odustati od svojih snova, jer se jedan nije ostvario...

Izgubiti nadu u molitve, jer jedna nije uslišana...

Odustati od svojih napora, jer je jedan bio uzaludan...

Okriviti sve prijatelje, jer te samo jedan izneverio...

Ne verovati u ljubav, jer ti je neko bio neveran ili nije uzvratio ljubav...

Odbaciti svaku mogućnost da budeš srećan, jer nisi uspeo u prvom pokušaju...

Nadam se, da se na svom putu ne predaješ ovakvom bezumlju, jer zapamti da se uvek može pojaviti nova šansa, novi prijatelj, nova ljubav, nova snaga.

Budi uporan, ne predaj se razočaranjima.

Siguran put ka neuspehu je - odustati! Shvati, da tvoji budući uspesi dolaze i preko tvojih sadašnjih promašaja, grešaka i neuspeha. Zato, reci sebi: "Sve mogu u onome koji me snaži." (Fil. 4:13). NASTAVI DA SE TRUDIŠ!

PAZI NA...

- Preuzeto sa Interneta

Pazi na svoje misli, jer će postati reči.

Pazi na svoje reči, jer će postati dela.

Pazi na svoja dela, jer će postati navike.

Pazi na svoje navike, jer će postati karakter.

Pazi na svoj karakter, jer će ti on odrediti tvoju večnu sudbinu.

DESET NAJVEĆIH REČI

- nepoznati autor

Najveća reč je Bog.

Najdublja reč je duša.

Najduža reč je večnost.

Najneuhvatljivija reč je vreme.

Najbliža reč je sada.

Najmračnija reč je greh.

Najbezvrednija reč je licemerje.

Najprostranija reč je istina.

Najjača reč je pravednost.

Najnežnija reč je ljubav.

^vrh

Smešna strana

POMAGANJE

Jedan čovek šetajući po gradskom vrtu, divio se lepoti zelenila. Došao je do vrtlara koji je bio zadužen za održavanje ovog zemljišta i koji je upravo nešto vredno prekopavao.

"O, kakve boje, kako šarenilo!", će zaneseno čovek. "Zar vam ne zastaje dah pred ovom lepotom, pred svim tim cvećem. Zar premudri Bog nije sve ovo tako predivno stvorio?" Upita čovek vrtlara.

Vrtlar brišući znoj sa čela mu odgovori: "Treba da vidite kako ovaj vrt izgleda kada mu ja ne pomažem..."

USPEŠNA EVANGELIZACIJA

U jednome gradu tri male crkve su se dogovorile da organizuju zajedničku evangelizaciju. Posle više dnevnih evangelizacionih sastanaka, pastiri ove tri crkve su se sastali da popričaju o postignutim rezultatima.

"Naša crkva je veoma dobro prošla", rekao je prvi pastir. "Mi smo dobili četiri nova člana. Haleluja!"

Drugi pastir će na to: "O, mi smo prošli još bolje. Naša crkva je dobila šest novih članova."

Treći pastir uzdahnuvši - izjavi: "Naša crkva je takođe blagoslovena. Nas je napustilo deset veoma problematičnih članova. Sada nam je mnogo lakše..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 43 / 2007.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Hristos je došao među nas - Aleksandar Birviš

* Punina vremena - Alfreda Pale

* To sam ipak ja! - Valter Niče

* Hoće li vam biti dosadno na nebu? - Keith Green

* Uticaj očeva na veru dece - Čarls Kolson

* misaone refleksije

* Smešna strana

Postoji priča o jednom propovedniku što je otišao da poseti čoveka, koji baš nije bio redovan u svojim posetama crkvi. Dok su tako sedeli ispred kamina i pričali, pastor je pokušao da ubedi čoveka u njegovu potrebu za zajedništvom sa ostalom braćom i sestrama u Hristu. Međutim, čovek je istrajavao u svojim stavovima i opravdanjima, da redovno zajedništvo sa drugim hrišćanima i nije nešto što mu je preko potrebno u razvoju njegovog ličnog duhovnog života. U tišini je propovednik uzeo žarač. Na jednu stranu kamina je žeravice razgrnuo a na drugoj strani je ostavio gomilu. U žaru koji je raširio i odvojio jedan od drugog ubrzo je počeo da gasne svaki plamičak vatre a žeravica je ohladila, ostala je samo gomila pepela. Na strani zgrnutog žara - vatra je još uvek postojala, plamičci su sevali. Ova ilustrativna poruka je čoveku bila više negoli jasna: Hrišćani trebaju jedni druge i ne mogu opstati jedni bez drugih. Naravno, Gospod je taj koji čini da se "toplina" među hrišćanima oseća i postoji ali je naša lična obaveza je da tu vatru i održimo.

Dragi naši čitaoci,

u ovom poslednjem broju ove godine, želimo da se zahvalimo svima vama koji ste nas tokom ovih godina podržavali, hrabrili i pomagali. Na taj način ste dodavali ugljevlje na našu malu vatru i učinili da ST ide dalje, raste i razvija se.

Prema Božjoj milosti koja nam je dana, nadamo se, da smo i mi tokom svih ovih godina ST službe barem malo uspeli da vaš "žar" za Boga "sakupimo na gomilu" ili da ga razduvamo u još veću vatru. Molimo se, da vaša vatra za Boga postane još veća, te da se mnogi od nje spasonosno ugreju - budu blagosloveni - i spoznaju slavu Živoga Boga.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

HRISTOS JE DOŠAO MEĐU NAS

- Aleksandar Birviš

Tri misli o Hristovom rođenju

Bog je postao čovek

To je središnja tajna celokupnog otkrivenja. Svo hrišćansko mišljenje i verovanje neodvojivo je od ove istine. Sveto pismo se može različito tumačiti. Pojedinim tumačenjima se može različito verovati. Ipak, istina o Hristovom rođenju ostaje kao neuklonjiva i nerazrušiva građevina svakog čoveka koji odlučno pripada narodu Božijem. Ni pod kojim uslovima se Hristovo rođenje ne može izbrisati iz sveopšteg, ne samo hrišćanskog nego čovečanskog iskustva.

Sin Božiji je uzeo na sebe telo i krv. Za to je postojala svrha. Njegovo rođenje je ustremljeno ka spasenju ljudskog roda. Da li je za izbavljenje bilo kog i bilo kakvog čoveka bilo potrebno takvo ponižavanje Boga? Pokušao bih da ovo pitanje postavim u drugom vidu: zar je Bog morao samo tako - tj. od Vitlejema do Golgote - da nas spasava? Zar On nije imao drugih puteva, osim da postane čovek? Svakako nema granica Božijoj raznovrsnosti. Gospod je imao beskonačno mnogo načina da nas spasava, a imao je i puno pravo da nas uopšte ne spasava. To što je odredio da se Isus rodi i da živi i umre kao čovek, pa i da ustane iz mrtvih kao čovek, i onako kako će i ljudi iz mrtvih ustajati - to je isključiva posledica Božije dobre volje i slobodnog izbora. Tako je Svevišnji našao za dobro.

Bog je postao čovek za tvoje dobro, za moje dobro, za dobro onih koje znaš i onih koje ne znaš, "Danas vam se rodi Spas..."

Potpuna pravda i ljubav Božija

Gospod Isus je došao na svet da pruži zadovoljenje za greh. Bog je uvređen grehom. Vređanje Boga je opšte, raznovrsno, temeljito i - na žalost - razorno po čoveka i tvorevinu.

Božić nas opominje da je Premilostivi našao izlaz i obezbedio mogućnosti spasenja. Pojmovi u vezi sa delom spasenja imaju svoje ishodište u božićnom početku otelotvorenja izlaza, o kome govorimo, a to je izbavljenje čoveka. U tom smislu naša vera gleda na Spasiteljevo rođenje. Biti rođen za Njega je značilo spustiti se u oblast postojanja beskrajno ružniju i goru nego što je nebesko prestolje i preuzvišena beskonačnost.

Poslužiću se jednim slikovitim poređenjem. Pretpostavi da voliš guštere i to da ih mnogo voliš. Zamisli da si saznao kako nešto ili neko ugrožava gušterski rod. Želiš sigurno da to saopštiš gušterima i da ih naučiš kako da se izbave, ali ne možeš. Zašto? Oni te ne shvataju, jer ti nisi jedan od njih. Suviše je velika razlika između tebe i tih životinjica. Međutim, pretpostavimo da ti imaš mogućnost i moć da postaneš gušter. Ne bi li ti to iskoristio i pretvorio se u guštera i saopštio im kako da se spasu?

Hristos je učinio neizmerno više. Prvo, razlika između tebe i bilo koje životinje je razlika među tvorevinama. Čovek se nesumnjivo razlikuje od guštera, ali ta razlika je u pogledu oblika, sadržaja, biti i sl, te ostaje u oblasti tvorevine, i čovek i životinja su stvoreni. Međutim, razlika između Hrista i čoveka je na sasvim drugom polju. Hristos je u oblasti nestvorenosti, dok čovek je iz oblasti stvorenosti. Te dve oblasti se nikada ne bi srele da nije Gospoda Isusa, Božić je zagrljaj neba i zemlje.

Drugo, žrtva u našem primeru. Ti postaješ gušter, ali ne umireš kao gušter da bi spasao nekog od njih. Gušter ne može iskupiti guštera, ni čovek ne može izbaviti guštera; tvorevina može da se žrtvuje za tvorevinu ali to joj ne vredi, ne spasava je od raspadljivosti. Sva bit (srž, suština) je ogrehovljena. Samo bezgrešni Spasitelj je mogao da primi na sebe grehe svoje tvorevine. Njegovo rođenje je bilo usmereno ka smrti, ali i dalje od smrti. Spasitelj se rodio da umre, ali i da pobedi smrt. On sam sebi nikad nije postavljao pitanje smisla. Tačno je znao zašto je došao na svet, šta ga čeka i gde mu valja biti. Tako je i činio.

Hristova mati

Spasiteljevo delo je veličanstveno i neobično i neograničeno. Ni Hristu ni njegovom delu ništa ne može da umanji važnost, veličinu i slavu: to važi i za okolnosti u vezi sa rođenjem, bračnim stanjem i načinom umiranja. Ipak, nebeski Otac je pažljivo izabrao i odredio sve okolnosti koje se tiču njegovog Sina.

Tako je Isusovu mater Svevišnji izabrao među mnogim devojkama, zaštitio njeno devičanstvo, pružio joj izuzetnu posvećenost i krajnje blagosloven život u Bogu. Naša je dužnost da o toj neobičnoj devojci govorimo s dubokim poštovanjem u dane Božića. Nju će svi naraštaji zvati blaženom (Lk. 1,48). Naš naraštaj nema prava da joj to uskrati.

U samom biću Božijem postoji večno rađanje (Ps. 2,7; Jev. 1,5; Jev. 5,5). Marijinim posredstvom to večno rađanje je ušlo u vreme i prostor. Njenom prirodom je Hristos, večna Reč, prihvatio čovečansku prirodu i postao savršeno jedinstvo potpunog Boga i potpunog čoveka. Istovremeno, Marija je rodila Sina Božijeg i spremnog i sposobnog da prihvati ljudsku svest. Tom svešću je on upoznavao i samog Boga iako je sam po sebi imao savršeno i neposredno saznanje Božanstva i svega ostalog. (Usuđujem se da to poredim sa čovekovim osećanjem dvostrukog dodira, mada sam svestan da je to poređenje bledo i neuverljivo.)

Rađanjem Isusa Marija je doprinela otelotvorenju istine u Hristu. Ta istina je počela da živi u našim svakodnevnim uslovima i okolnostima. Isus je stekao svoje vreme, svoje mesto i osnovu svog boravka. Tako se, jednim rođenjem, istina preselila iz nauke o mišljenju u stvarnost življenja. Marijin sin je bio Sin Božiji, ali istovremeno i Sin Čovečiji, što znači da je istina stekla ruke, noge, oči, uši, meso, kosti, krv, srce itd. Prvo ljudsko biće kome je bio podaren susret sa ovim čovečansko-božanskim iskustvom istine bila je Hristova mati.

Bio bi ozbiljan propust ako se i nje ne bismo setili u ove predbožićne i božićne dane.

Izvor: Iskre 12/85.

^vrh

PUNINA VREMENA

- Alfreda Pale

Milioni ljudi širom sveta, pomoću horoskopa ili drugih oblika vračanja (gatanja, bajanja), žele da saznaju svoju budućnost. Psiholozi kažu da zbog slepog verovanja u ove lažne i prevarne stvari čovek može imati ozbiljne i dalekosežne psihološke i duhovne posledice.

Neke stvari u sadašnjosti može svako od nas predvideti. Međutim, što više naša predviđanja zadiru u budućnost i što su detaljnija, toliko su manje šanse za njihovo ispunjenje.

Koliko je mala bila mogućnost tačnosti predskazanja da će se Mesija roditi u Vitlejemu, i to tek za nekoliko stotina godina, da će biti iz plemena Judinog, potomstva Davidovog, da će biti razapet na krstu među zločincima, prodan za 30 srebrnjaka, da će vojnici kockom razdeliti njegovu odeću i da mu neće slomiti ni jednu kost (što je tada bila uobičajena praksa, da bi raspeti umro u još većim mukama), i da će njegovo telo biti sahranjeno u grob bogatog čoveka (iako je razapet kao zločinac)? I to još nije sve!

Stari Zavet sadrži i predskazanje o početku i kraju službe Mesije. Apostol Pavle je napisao: "A kad se navrši vreme, posla Bog Sina svog Jedinorodnog, koji je rođen od žene i pokoren zakonu." (Gal. 4,4).

Isus je počeo svoju službu upravo u periodu kad je predskazano da će se pojaviti Mesija, dakle u vremenu između 7. i 70. godine nove ere.

- Mesija je trebalo da dođe u svet kada kraljevsko žezlo bude oteto iz ruku Judinih potomaka (1. Moj. 49,10). To se desilo 7. godine nove ere, kada je Izrael izgubio poslednju trunku suverenosti, t.j. izgubio je pravo smrtne presude za svoje stanovnike.

- Mesija je trebalo da umre raspećem (Ps. 22,17), i to rimskim načinom egzekucije, što se moglo dogoditi samo nakon 7. godine nove ere, zato što su do tog vremena Jevreji, dok su smrtnu presudu za kršenje Božjih zapovesti sprovodili sami, to obavljali kamenovanjem a ne raspećem.

- Mesija je trebalo da dođe u vreme dok je još postojao hram u Jerusalimu (Mal. 3,1), u kome su bili spisi koji su potvrđivali Isusovo poreklo iz Davidove loze (2. Sam. 7,12; Ps. 89,37). Godine 70. Jerusalim je, zajedno sa hramom, potpuno razoren i spaljen, i tada su izgoreli svi geneološki spisi. Od tog vremena ni jedan Jevrej ne može sa potpunom sigurnošću tvrditi da potiče iz Davidove loze.

U Danilu se nalazi proroštvo koje se direktno odnosi na vreme dolaska Mesije. Prema tom proroštvu Hrist je trebalo da počne svoju službu krajem sedamdesete nedelje godina (70x7), dakle nakon 490 godina. Računanje tih godina počinje od objave dekreta o povratku Jevreja iz vavilonskog ropstva i ponovne izgradnje Jerusalima, koji je doneo pesijski car Darije I. godine 457. pre naše ere.

"Sedamdeset je nedelja određeno tvom narodu i tvom gradu svetom da se svrši prestup i da nestane greha i da se očisti bezakonje i da se dovede večna pravda, i da se zapečati utvara i proroštvo, i da se pomaže Sveti nad svetima. Zato znaj i razumi: Otkada iziđe reč da se Jerusalim opet sazida do pomazanika vojvode biće sedam nedelja, i šezdeset i dve nedelje da se opet pograde ulice i zidovi, i to u teško vreme. A posle te šezdeset i dve nedelje pogubljen će biti pomazanik i ništa mu neće ostati; narod će vojvodin doći i razoriti grad i svetinju; i kraj će mu biti s potopom, i određeno će pustošenje biti do svršetka rata. I utvrdiće zavet s mnogima za nedelju dana, a u polovinu nedelje ukinuće žrtvu i prinos; i krilima mrskim, koja pustoše, do svršetka određenog izliće se na pustoš."

"Dan" u apokaliptičnim proroštvima znači kalendarsku godinu (Jezek. 4,6; 4. Moj. 14,34). U Starom Zavetu su se reči "dan" i "godina" koristili zajedno u kontekstu. U našim prevodima se koristi reč godina umesto dan tamo gde je to očigledno (1. Moj. 6,3; 1. Sam. 27,7).

Period od 490 godina (70 nedelja), prorokovanih Izrailju počelo je dekretom o gradnji Jerusalima (Danilo 9,25). O tome govori i knjiga Jezdrina (Jez. 7,11-27). Dekret je izdao kralj Artakserks (464-424 pre naše ere) u sedmoj godini svoje vladavine, dakle godine 457. pre Hrista.

Od izdavanja ovog dekreta do pojavljenja Mesije trebalo je da prođe 69 nedelja, t.j. 483 godine (69x7). Ovo vreme je trebalo da bude jesen 27. godine nove ere. Nije slučajnost što je upravo tada Isus bio kršten i počeo je svoju javnu službu (Mk. 1,9-11). To je potvrdio Luka, kada je napisao da je početak Isusove služe bio "petnaeste godine vladavine cara Tiberija" (Lk. 3,1,21), dakle godine 27.

Pored toga, Luka je koristio inkluzivnu metodu računanja, koja je tada bila uobičajena u Judeji. Računalo se tako što je zadnja godina vladavine prethodnog cara istovremeno bila prva godina vladavine novog cara. Judeji su novu godinu računali od meseca Tišri koji je bio početkom zime (septembar/oktobar). Ako je car umro pre ovog meseca, ostatak godine, koji je preostao do meseca Tišri, makar to bilo samo nekoliko dana, računao se za prvu godinu vladavine novog cara. Nakon toga je počinjala druga godina njegove vladavine, iako to prema današnjoj hronologiji predstavlja prvu godinu. Prva godina vladavine cara Tiberija, prema inkluzivnoj metodi računanja, trajala je od smrti Oktavijana Augustusa (19. jul) do meseca Tišrija (septembar/oktobar). Istovremeno sa jevrejskom Novom Godinom u tekućoj godini 14. nove ere, počela je i druga godina vladavine cara Tiberija, koja je trajala sve do zime godine 15. Prema tome "petnaesta godina vladavine cara Tiberija" (Lk. 3,1) je vreme između jevrejskog meseca Tišri godine 27 i istog meseca godine 28. To je podatak koji se potpuno slaže sa proroštvom iz Danila, gde se govori da će Mesija početi svoju službu krajem godine 27.

Prema sledećem delu proroštva iz knjige proroka Danila, Mesija je trebalo da prinese žrtvu polovinom sedamdesete nedelje godina (Dan. 9,27), dakle nakon tri i po godine, u vreme praznika Pashe. Gospod Isus je počeo svoju javnu službu u jesen godine 27 a završio je tri i po godine kasnije u vreme praznika Pashe, dakle u proleće godine 31. Njegovom smrću je završen period ceremonijalnog žrtvenog sistema, dakle i prinošenje žrtvovanih životinja, što je upućivalo na Njega (Kol. 2,14-17), kako je o tome prorokovao Danilo: "... a u polovinu nedelje ukinuće žrtvu i prinos" (Dan. 9,27). Postoji i drugačije tumačenje ovog proroštva, ali to nije tema ovog teksta.

Ranije su kritičari sumnjali da takva proroštva, kao gore navedena, nisu proroštva nego dopune tekstova koje su uradili kasniji hrišćanski pisci. Iz tog razloga su neki kritičari knjigu proroka Danila datirali u vreme ranog hrišćanstva, da bi se proroštva koja su navedena mogla smatrati kao zapisi istorijskih činjenica. Nakon otkrića u Kumranskim pećinama, gde su, između ostalih, pronađeni i prepisi knjige Danila a za koje je utvrđeno da potiču iz drugog veka pre Hrista, svi koji su sumnjali u verodostojnost Danilovih proroštava su potpuno ućutkani.

Proroštva iz knjige proroka Danila, koja se odnose na delovanje Mesije, ispunjena su sa velikom tačnošću u životu Isusa iz Nazareta, koji je počeo svoju javnu službu krajem godine 27, a završio je tri i po godine kasnije na Golgoti.

Iz knjige "Biblijske tajne" autora Alfreda Pale. Sa češkog preveo Milijašević Branko. Korišteno Sveto Pismo u prevodu Karadžić-Daničić.

^vrh

TO SAM IPAK JA!

- Valter Niče

Da li ste nekada videli dete kako stoji ispred ogledala i izvodeći razne grimase smeje se liku sa druge strane? Kada dete shvati da je to ustvari ono samo nastaje veliko razočarenje. To je jako bitan korak u razvoju deteta.

Slično je i sa čitanjem Biblije. Razne biblijske priče može čovek godinama da čita, ili sluša, a ipak ne dolazi do tog jako bitnog saznanja: To sam ja! U Bibliji je jedna priča koja na poseban način prikazuje čovekovo shvatanje. Kada čovek zna da čita između redova - upoznaje sam sebe. Hteo bi ovu priču, koja se nalazi u Evanđelju po Luki 15 od 11. stiha na dalje, da malo detaljnije analiziram.

Dva sina

"Jedan čovek imaše dva sina, i reče mlađi od njih ocu: Oče! Daj mi deo imanja što pripada meni. I otac im podeli imanje."

Sasvim obična porodica. Otac, majka i dva sina. Pa ipak, odjednom nastaje jako neprijatna porodična situacija. Jednog jutra mlađi sin ustaje i kaže: "Daj mi to što je moje, oče."

"Molim?"

"Hoću da odem iz kuće. Daj mi novac koji mi pripada. Hoću da dobijem svoje nasledstvo odmah. U ovoj kući je postalo neizdrživo. Želim bolje proživeti svoj život. Neću u ovoj kući da se "ukiselim". Već mi je svega dosta."

Otac ustaje bez reči. Majci po obrazima teku suze. Otac sav poguren odlazi do porodične kase. Uzima novac odatle, i teškog srca predaje mlađem sinu njegov deo.

"I potom za nekoliko dana pokupi mlađi sin sve svoje, i otide u daleku zemlju..."

Mlađi sin se, pun nade, na brzinu oprašta od svoje porodice - i odlazi.

Šta je Isus hteo ovim primerom da pokaže? Otac je slika Boga. Sin predstavlja čoveka, koji želi da živi svojim životom, koji želi da bude slobodan od svega što ga ograničava, i koji vidi da promašuje cilj, i da njegov život nema pravog ispunjenja. To je slika mladog čoveka, koji očekuje veliku slobodu.

Ko traži svoje nasledstvo, taj indirektno proglašava darodavca mrtvim. Koliko ljudi živi u ovakvim okolnostima? Znaju, da je Stvoritelj živ, ali su ga proglasili mrtvim. Mrtvim u sopstvenim životima. Ne žele sa njime imati ništa zajedničko. Samo što dalje od njega! Njegovo prisustvo je nepoželjno, čovek želi ići svojim putem.

"...i onamo prosu imanje svoje živeći besputno."

Kada bi ovaj deo njegovog života bio predstavljen na moderan način, možda bi imali dovoljno materijala, možda celu foto-reportažu. I mnogi ljudi bi rado čitali priče koje su u vezi sa njegovim životom. Razuzdan seksualni život, pijanstva, odvratan rečnik, žurke i ostale prividne "radosti". Pa ipak, Biblija ne budi prljavu fantaziju. Svako od nas zna kako je izgledao njegov "slobodni" život.

Mesto slobode - potreba

"A kad potroši sve, postade velika glad u onoj zemlji, i on se nađe u nevolji."

Plod njegove nove slobode je bila glad, beda, nedostatak i briga. Poznajem mlade ljude koji su hteli da prežive "sve što im život pruža" a koji su na kraju nezadovoljni, iscrpljeni i u velikoj duševnoj krizi završili u nekom ćorsokaku. Tražili su ljubav a našli su samo trenutnu sreću.

"...otišavši pribi se kod jednog čoveka u onoj zemlji; i on ga posla u polje svoje da čuva svinje."

Dok je mladić imao dovoljno novca, imao je i puno prijatelja, mnogi su ga tapšali po ramenu, mnogo devojaka ga je saletalo. A sada, u bedi i siromaštvu, bio je potpuno sam. A otac? Bog? Otac je ostavio svog najmlađeg sina da ode. Bog nije bedinerka koja ide svuda za nama. Bog nam dopušta da idemo svojim putem... Sa svim pratećim posledicama. Pa ipak, otac je svako veče stajao pored prozora zagledan u daljinu. Koliko puta su mu oči bile pune suza pri pomisli na svog sina. Priželjkivao je njegov povratak.

Bog je stvorio čoveka tako, da bi On, Bog, i svaki čovek, mogli ići zajedno kroz život. Čovek je prilagođen životu sa Bogom, svojim Stvoriteljem. Samo tako može živeti potpuno ispunjen život.

Ako čovek, koji je stvoren da bude u jedinstvu sa Bogom, Božje prisustvo intenzivno ne doživljava, onda mu to suštinski u životu nedostaje. Sa srećom, koju sam sebi gradi doživljava propast.

Ako čoveku nedostaje kontakt sa Bogom, nastaje unutrašnja praznina. Čovek se trudi da je nečim ispuni. Sa čime? Alkoholom, televizijom, provodima, sportom itd.

Obrt u životu

Kod svinja se mladi čovek setio:

"Ustaću i idem ocu svom, pa ću mu reći: Oče! Sagreših Nebu i tebi, i već nisam dostojan nazvati se sin tvoj: primi me kao jednog od svojih najamnika."

Shvatio je. Bio je čovek koji je shvatio da je ustvari pobegao od Boga. Čovek koji je shvatio da ga ustvari progone krivica i greh. To je uvreda za Boga, kada čovek odbacuje ovaj odnos, zavisnost od svog Stvoritelja. Sa time što željno gleda samo na svoje interese indirektno govori svom Stvoritelju da je lažov. Ne veruje, da je u Hristu ispunjenje (Jovan 10,10). Na taj način samo potvrđuje svoje nepoverenje prema Bogu.

Razmišljanja sina se lako mogu dokučiti: Tu, pored svinja je gladovao. Kod njegovog oca je svaki sluga dobijao dobru večeru. "Izobilje hleba", to je nešto za čime sada toliko čezne. To je prvi podsticaj ka obraćenju. Sin pošteno priznaje, da je u velikoj potrebi, i zato želi da se vrati i moli svog oca, da ga primi makar kao slugu (naravno, uz pretpostavku da će dobiti nešto za jelo).

"I ustavši otide ocu svom. A kad je još podaleko bio, ugleda ga otac njegov, i sažali mu se, i potrčavši zagrli ga i celiva ga."

Otac trči sinu u susret. Bog ide čoveku u susret. Poziva svakog od nas. Poziva posredstvom Biblije, posredstvom nemirnih vremena, besanih noći, nesreća, posredstvom drugih hrišćana, žalosti, bolesti, nedostatka. Gospod Isus Hrist nam otvara naručje: "Hodite k meni svi koji ste umorni i natovareni, i ja ću vas odmoriti."

"A sin mu reče: Oče, sagreših Nebu i tebi, i već nisam dostojan nazvati se sin tvoj."

Ovde je suštinska razlika između onog, što je sin hteo ocu da kaže, i onog što mu je stvarno rekao. Rekao je manje nego što je hteo. Nije rekao sve o čemu je razmišljao dok je bio pored svinja. Uporedite ta dva stiha, molim.

Prilikom susreta sa ocem nedostaje sinovljeva molba: "...primi me kao jednog od svojih najamnika."

To ima poseban i jako važan uzrok. Motivacija za kontakt sa ocem se suštinski promenila. Dok je bio kod svinja, motivacija mu je bila nemaština i glad, a prilikom susreta sa ocem se već potpuno pomirio sa time šta će biti sa njim. Problem gladi odjednom nestaje u pozadini događaja. Sin sada ima samo jednu želju: da prizna ocu svoju krivicu i da ga zagrli.

Otkud odjednom takva promena u razmišljanju? Razmotrimo ponovo taj susret oca i sina. Otac ne govori nikakve pridike, ne traži od sina nikakav "probni period", ne postavlja uslove pokajanja. Jednostavno ga prihvata beskonačnom nezasluženom ljubavlju.

Sada se mladom čoveku otvaraju oči. Još nije video svog oca u takvom izdanju.

Čovek, koji po prvi put shvati da je svemogući Bog postao čovek, da bi na sebe uzeo krivicu, koja je na čoveku; čovek, koji postane svestan da ga svemogući Bog ljubi takvom ljubavlju, da je - i kada bi na zemlji bio potpuno sam - zbog njega došao, da bi zbog njega umro; takvom čoveku, koji shvati Božju ljubav, potpuno je svejedno, da li trenutno ima obilje ili nedostatak, da li je trenutno jako srećan ili ne - takvom čoveku je stalo samo do jedne stvari: da sledi Gospoda Isusa Hrista i da mu u potpunosti pripada.

"A otac reče slugama svojim: Iznesite najlepšu haljinu i obucite ga, i podajte mu prsten na ruku i obuću na noge. I dovedite tele ugojeno te zakoljite, da jedemo i da se veselimo. Jer ovaj moj sin beše mrtav, i ožive; i izgubljen beše, i nađe se. I stadoše se veseliti."

To je početak pravog hrišćanskog života: radost! Pravi hrišćanski život nije putovanje putem pored koga se nalaze table sa upozorenjima šta je dozvoljeno a šta nije. Hrišćanski život počinje tamo gde čovek sa potpunim predanjem padne u Hristovo naručje sa rečima: "... ti budi Gospod, a ja ću biti sluga." Radost počinje tada, kad čovek donese pred Gospoda Isusa Hrista sva svoja razočarenja, prljavštinu, krivicu i greh, sa pouzdanjem da je On sve platio, sve pomirio, i zato takođe može i hoće savršeno da oprosti.

Šteta što mnogi ljudi žele da sede na dve stolice. Obratili su se ka Gospodu Isusu i odlučili su: "Ustaću i obratiću se zato što osećam nedostatak..." I ostanu i dalje sa tom istom motivacijom. Zato i nije čudo što ne žive potpuni hrišćanski život; jer je pravi hrišćanski život zasnovan na ljubavi i zahvalnosti za to što je uradio Gospod Isus. Zato ovi ljudi žive u nekoj vrsti trgovačkog odnosa prema Bogu: "Želim da te sledim... primi me kao jednog od svojih pomoćnika... daj mi za to izobilje hleba."

Drugim rečima: "Hoću da te sledim, ali me zato učini srećnim, oslobodi me od ismejavanja, reši sve moje finansijske probleme, isceli moju ćerku i mene, daj mi ovo, daj mi ono..." Potpuno je razumljivo da Bog neće pristati na ovakav "dogovor". Ovakvi ljudi ne mogu doživljavati ništa drugo nego samo nova razočarenja. Polako, ali sigurno, postaju žrtve nemira i beznadežnosti, zato što nisu upoznali Boga takvog, kakav On stvarno jeste, zato što mu do sada ustvari uopšte nisu u potpunosti, i sa potpunim poverenjem predali svoj život.

Bog očekuje naš život kao blanko ček. Takav ček se samo potpiše, a neko sasvim drugi može na njega upisati iznos koji hoće. Moj život kao blanko ček znači da dajem Bogu potpunu saglasnost na sve što je za mene zamislio. To znači da ću ostaviti sopstvene predloge i razloge ("primi me kao jednog od svojih najamnika") - kao da On, Svemogući i Sveznajući, ne zna bolje, šta je za mene dobro a šta ne. Bog me ne mora unapred informisati o svojim planovima koje ima u vezi sa mnom, i onda očekivati moju saglasnost - On ima moje suštinsko "DA" za to. Onda, tek onda, kada hrišćanin stane pred Hrista , kada mu jednostavno stavi na raspolaganje svoj život, "ma šta se desilo", doživeće nešto neočekivano: Bog će se prema njemu ophoditi mnogo bolje nego što je on to i zamisliti mogao. Mlađi sin je očekivao sve, samo ne najlepše haljine! Još manje je očekivao prsten, kao simbol nasledstva, i gozbu nakon toga. Biti sa Bogom na gozbi i veselju (iako se tom prilikom možda prolazi kroz nevolje i progonstva) može samo čovek koji Bogu iskazuje bezgranično poverenje i saglasnost sa svim Njegovim putevima, iako ih još nije ni naslutio.

Izvor: Ethos.

^vrh

HOĆE LI VAM BITI DOSADNO NA NEBU?

- Keith Green

"Ali na koga ću pogledati? Na nevoljnog i na onog ko je skrušenog duha i ko drhće od moje reči." (Isaija 66:2)

Ko danas drhće od Božje Reči? Čini mi se da je vrlo malo onih koji zaista žive puni želje za Bogom - naročito želje da jednostavno budu sa Njim. Toliko se danas vike diže prema tronu Svevišnjega - buka od - takozvanog slavljenja, pevanja i radosnog vikanja. Zanima me da li ti ljudi koji vole da pevaju i viču, koji glasno uzvikuju u Božju slavu, zaista imaju toliko intenzivnu slavu i u svom skrivenom životu s Gospodom. Kada je služba završena i niko više ne sluša osim Onoga koji je zaista važan, da li još uvek imaš tu istu žarku radost u svom duhu, želju da jednostavno budeš sam sa Živim Bogom?

Kako ćete uopšte moći da uživate u Nebu?

Gospod mi je nedavno jasno stavio do znanja da ako sada potpuno ne uživam u Njegovom društvu, želeći da budem sa Njim više nego sa bilo kim drugim na celom svetu, onda se uopšte neću ugodno osećati na Nebu, jer ćemo tamo provesti celu večnost u društvu Svetog Boga koji nas je stvorio.

Uvek sam mislio, da iako sada možda ne želim celim svojim srcem svesno da budem u Božjem prisustvu, da nekako misteriozno neću imati taj problem nakon što umrem. Verovao sam da ću biti spašen od svog trulog religioznog života samo onda kada umrem (a tada, naravno, konačno Nebo!), ali Božji čovek je pre mnogo vekova rekao, "Nema posvećenja u grobu!" (vidi Jevrejima 9:27)

Koliko nas veruje, da iako sada u našim srcima postoji nešto greha i nečeg lošeg, i da će samo Nebo o svemu tome brinuti? Zašto se nadamo nekom budućem spasenju (onda) kada Bog kaže: "Gle, sada je ugodno vreme, gle, sada je dan spasenja!" (2. Korinćanima 6:2) Misliš li da iako sada, ovde dozvoljavaš sebi ponos i sebičnost, da će sve to (onda) na Nebu biti sređeno samo od sebe "jer je nemoguće grešiti na Nebu"? Ne zaboravljate li da je Sotona dozvolio da ponos, sebičnost i prevara vladaju njegovim životom, iako je od prvog dana svog stvaranja živeo na Nebu! Moramo videti da Nebo ne može da ukloni naše grehe, jedino Isus - DANAS - može da ukloniti i grehe i snagu greha iz našeg života!

Vrata svetosti

Nemojte me pogrešno razumeti, ne pokušavam reći da će Bog dozvoliti greh na Nebu. Naprotiv, On je pripremio pakao kao konačno otpadno mesto za đavola - i za sav greh svemira! Bog će dozvoliti da kroz vrata uđe samo ono što je sveto. (Otkrivenje 21:27) i zato vas preklinjem da vidite da nije Nebo to što će nas napokon (onda) pročistiti... jedino nas Isusova krv može očistiti i pročistiti, a to se mora dogoditi ovde i sada, DANAS, jer bez svetosti niko neće doći do Neba: "niko neće videti Gospoda." (Jevrejima 12:14)

Ako vam više zadovoljstva pruža čitanje romana ili gledanje televizije, ili odlazak u bioskop, ili isprazni razgovori sa prijateljima, od toga da jednostavno sedite sami sa Bogom, prihvatajući Ga, da delite sa Njime svoje brige i terete, da plačete i da se radujete sa Njime, kako ćete onda moći da podnesete Njegovo prisustvo na "veke vekova"... bez televizije, kompjutera, filmova, politike ili kafe-ćaskanja sa drugima? Biće vam do suza dosadno na Nebu ako ovde i sada niste zaneseni svojim Bogom!

Kako vas Bog može pozvati na Nebo gde je najuzbudljivija stvar ceo dan gledati Njegovo slavno lice, ako se ne osećate kao na Nebu upravo ovde na zemlji onda kada ste sami sa Njim? Zar zaista mislite da ćete jednom kad umrete odjednom da se nađete na Nebu i "hopa!", sada vam se više ne sviđaju svetovne stvari, već samo duhovne? Odjedanput će vam biti najdraže da se družite sa Bogom kada na zemlji (u telu) niste bili u stanju da budete sami sa Njim ni dvadesetak minuta dnevno?

Uzbudljivost smrti

"Za mene život je Hrist, a smrt dobitak... Ali ako je život u telu moj udeo, tada je to za mene vredno muke, i šta treba da izaberem, ne znam. Pritisnut sam s obe strane jer imam želju da odem i budem sa Hristom, što je daleko bolje; a ostati u ovom telu potrebnije je radi vas. A ja sigurno znam da ću ostati i biti s vama za vaš napredak i radost vaše vere..." (Filipljanima 1:21,25)

Kako je ovo neverovatni odlomak. Uostalom, kakav je neverovatan čovek bio Pavle! Ovde on govori kao da može samo da pucne prstima i bude na Nebu kadgod odluči da napusti planetu. Kaže da bi najradije napustio ovaj život i bio sa Hristom na Nebu ali da je spreman i da ostane ako stvarno tako mora - treba!

Koliko je njegov odnos prema smrti drugačiji od našeg. Kada razmišljamo o smrti, često smo zastrašeni u istoj meri kao i nevernici. Još gore, postoji puno vernika koji ne žele "otići i biti sa Hristom" u bliskoj budućnosti. Kada razmišljaju o tome kako će biti sa Gospodom, nadaju se da se to dugo, dugo neće dogoditi, već negde daleko, daleko u budućnosti - ustvari, odlazak na Nebo pokvarilo bi mnoge naše i telesne i "duhovne" planove, uskratilo bi nam "dugačak, produktivan život."

Budite iskreni, zar bi vas oduševilo kada bi se Gospod vratio trenutak pre nego što ćete primiti dugo priželjkivanu diplomu, ili bi radije vaš izbor bio da On pričeka sa svojim dolaskom do dana nakon vašeg diplomiranja? Možda ste vereni pa čekate svoje venčanje. Da li biste voleli da odete na Nebo dan pre vašeg venčanja? Razumete li na šta mislim? Pavle je zaista više od svega na svetu želeo da bude sa Gospodom. Mi priželjkujemo da imamo dug, ispunjen "hrišćanski" život ovde na zemlji - ali voljni smo umreti i otići na nebo... samo onda kad to zaista i moramo - kada smo na to naterani!

Živi mučenici

Ono što Bog danas traži jeste Crkva puna mrtvih muškaraca i žena. Da, mrtvi sebi samima, a to jeste - živih svome Ljubljenom Bogu! Da li ste ikada čitali knjigu "Knjiga Mučenika" koju je napisao Džon Foks (John Fox, FOX’S BOOK OF MARTYRS)? Kakva svedočanstva, muškarci i žene mučeni zbog svoje vere u Hrista koja je svetu izgledala (a i ondašnjoj organizovanoj crkvi) nastranom, jeretičkom, sektaškom i zaludnom, - jer su oni izabrali radije da umru nego da prihvate lažan i varljivi duševni mir od "religije", koja je bila veoma popularna i od same države podržana u to vreme.

Biblija još uvek govori o zastrašujućim vremenima koja dolaze na svet, vremena užasa i nevolja "kakvih nije bilo od početka sveta do sada" (Matej 24:21) "ljudi će umirati od straha." (Luka 21.26) Po Isusu, ova vremena biće vatra koja će iskušati srca vernika i njihovu veri, više negoli bilo šta drugo u istoriji.

Moramo da se pripremimo za ta vremena isto onako kao što je to učinio apostol Pavle. On je otvoreno govorio o tajni na koji način se mogu izdržati patnje, mučenja i progoni sa radošću - "Svakodnevno umirem!" Pavle je bio živi mučenik. On je otišao do krsta i bio je "razapet s Hristom." On je stavio na Božji oltar i smatrao svu svoju snagu, talente i pogodnosti svog života kao smeće kako bi mogao "dobiti Hrista". (1. Korinćanima 15:31; Galatima 2:20; Filipljanima 3:7) Pavle govori o svojim iskustvima u 2. Korinćanima 11, koja bi mnoge današnje slabašne vernike nateralo da okrenu leđa veri, jer ih ne uče o mučeničkom i na krstu raspetom životu, nego samo o "prosperitetu i pobedi vernika." Ali nema pobede bez borbe i nema vaskrsenja bez krsta. Danas mnogo ljudi koji imaju "harizmatična" iskustva odvedeni su u "gornju sobu" bez da su prvo otišli do krsta i tu umrli sebi!

Vaznesenje - Veliki beg?

"A potom mi živi koji smo ostali, zajedno s njima bićemo uzeti u oblake na susret Gospodu na nebo, i tako ćemo svagda s Gospodom biti." (1. Solunjanima 4:17)

Mnogi vernici, naročito u Americi, se nadaju da će ih ovaj događaj - koji su biblijski učitelji nazvali "uznesenje Crkve" (engleski "rapture") - izbaviti od patnji o kojoj Biblija kaže da će mučiti ceo svet. Ustvari, ima mnogo onih koji su više uzbuđeni oko ovog "vaznesenja" nego oko samog Isusa. Misle li ovi ljudi da su vredniji od Pavla ili Jakova, kojima je oboma odrubljena glava, te da će uteći iz ovih nevolja? Ili od Petra koji je bio raspet naglavačke, jer se nije smatrao dostojnim biti raspet kao Gospod? Ili Vartolomej kome su u Rimu na živo oderali kožu? A šta je sa milionima svetih kroz istoriju koji su prošli kroz patnje o kojima se ne može ni govoriti i to im je bila nagrada na zemlji za vernost, ili oni koji su čak i sada u zatvorima u komunističkim zemljama - zašto za njih nema vaznesenja? Zašto sebi čestitamo ovde na zapadu i mislimo da smo zaslužili da budemo oslobođeni patnji kada "Ljudi, kojih svet nije bio dostojan nisu primili izbavljenje da bi dobili bolje vaskrsenje"? (vidi Jevrejima 11:35-38)

Velika sablazan (Matej 24:10)

Mislim da je jedna od najtužnijih priča koju sam čuo ona o vernicima u Kini koja se zbila kada su komunisti 1949. preuzeli njihovu državu. Evanđeoske crkve su učile da će Crkva zasigurno biti "vaznesena" pre nego što bilo kakve "velike nevolje" ili patnje dođu na verne. To je toliko postalo centralno učenje da je sva briga i priprema napuštena, i slava za njihovu potpunu sigurnost od zla i progona bila je data u svakoj službi. Tada je komunistička vlada preuzela vlast i surovo napala Crkvu, uključujući zaplenu imovine, batinjanja vernika, hapšenja, zatvaranja, čak su i decu oduzimali od roditelja. Crkva je bila toliko nepripremljena da su bili uhvaćeni nespremni a milioni hrišćana su otpali i odrekli se Hrista misleći da su napušteni od Boga koji nije održao Svoje obećanje. Ah, ali to je to: Bog jeste obećao nevolje, Bog jeste obećao progone!

"U svetu ćete imati nevolju... Jer ko hoće sačuvati svoj život izgubiće ga... I svi koji hoće da žive pobožno u Hristu Isusu, biće gonjeni." (vidi Jovan 16:33; Matej 16:25; 2. Timotiju 3:12) Ova obećanja koja je Bog dao (ništa manje vredna od Njegovih ostalih) su bila zanemarena prilikom poučavanja tadašnje kineske Crkve... isto kao što su danas zanemarena na Zapadu. Kako je tužno misliti na to da su mnogi postali uspavani verujući da im se nikakva fizička šteta ili patnja ne može dogoditi zato što su oni hrišćani. Isus je rekao: "Nemojte se bojati onih koji ubijaju telo!" (Matej 10:28)

Ja ne kažem da neće biti "vaznesenja", ali ja samo nisam siguran kada će se dogoditi. Verujem da bi Bog mogao da izbavi sve istinske vernike iz "velike nevolje", ali pošto On nije uvek čak ni najvernije hrišćane izbavljao od patnji (u Bibliji ili tokom istorije Crkve), nema garancije da će zaštititi današnje mnoge lenje, svetovne i apatične vernike od nečega što bi ih ne samo probudilo, nego sigurno i odelilo kao istinske ovce od "religioznih" koza. Kada se radi o tome da li verovati u vaznesenje pre "velike nevolje" ili u vaznesenje posle "velike nevolje", moj moto je uvek bio: moli za "pre" ali se pripremi i za "posle". Na taj način ćemo bićemo pripremljeni za bilo šta da se desi a to je upravo ono što Bog želi da budemo - uvek spremni!

Ono što je Bogu najvažnije jeste da Njegov "sveti narod" bude spreman da vlada kao Isusova Nevesta kada se On vrati na Zemlju. Imamo toliko puno upozorenja o nepripremljenosti Neveste (Matej 24:42-51; Luka 21:34-36; 1. Solunjanima 5:2-3), priče koje nam govore o sudbini onih koji nisu bili verni i nisu bili budni (Matej 25:13; Luka 12:35-40, Luka 19:11-27), i molbe Boga, punog ljubavi, kojeg "ne zadovoljava smrt bezbožnika." (Jezekilj 33:11). Trebalo bi da odistinski poslušamo pobožni savet velikog apostola: "Ispitajte se sami da li ste u veri; proverite sami sebe; da li ne prepoznajete da je Isus Hrist u vama - osim ako niste odbačeni?" (2. Korinćanima 13:5)

* * *

Trojica koja nisu volela svoje živote

1) Bio je jedan obraćeni hindu hrišćanski mučenik kome su rasparali kožu i ispunili je solju i čili (paprikom) prahom. Svojim je mučiteljima rekao: "Pre obraćenja me je Sotona ranjavao svojim plamenim strelama. Krv Isusova je izlečila te rane. Patnje koje su ove rane prouzrokovale nisu i nešto naročito..." Pobesneli zbog ovih reči počeli su mu derati kožu na živo. "Zahvaljujem vam na ovome," govorio je svojim mučiteljima, "oderite moju staru robu (odeću). Evo, ja ću se uskoro odenuti u Hristov ogrtač pravednosti." Napokon su ga spalili dok se on i dalje molio za svoje mučitelje. (Knjiga Protestantskih Svetaca, Ernest Gordon.)

2) Onda je bio Alen Kameron (Alan Cameron), jedan od "zavetovanih" prognanika za vreme velikog škotskog progona, kome su pokazali glavu i ruke drugog zavetovanog, njegovog vlastitog sina Ričarda (Richard). Postavili su mu okrutno pitanje: "Poznajete li ih?" Poljubio ih je govoreći: "Poznajem ih... Poznajem ih. Pripadaju mome sinu, mom vlastitom dragom sinu. To je Gospod. Dobra je volja Gospoda, koji mi ne može naneti zlo, ni meni ni mojima, nego Njegova dobrota i milost prate nas sve dane naših života..." (Pravedno Sunčevo Svetlo, Džok Parvis (Jock Purvis)).

3) Tomas Hoks (Thomas Haukes) je bio londonski nadbiskup osuđen na smrt lomačom, nakon što je odbio da krsti svoga sina u rimskoj crkvi. Tokom agonije kroz koju je prolazio raširio je svoje goreće ruke i tri puta zapljeskao, što je njegovim prijateljima poslalo poruku da mu Bog daje svoju milost u vatri lomače. 10. maj 1555. (Foksova Knjiga mučenika, Džon Foks).

Izvor: Last Days Ministries.

^vrh

UTICAJ OČEVA NA VERU DECE

- Čarls Kolson

Čitav jedan vek psihijatri govore da oni, koji propagiraju hrišćansku veru, imaju psihičkih problema. "Religija nije ništa drugo nego samo slamka za slabiće". Koliko samo često je moguće čuti ovaj podsmešljivi komentar upućen na račun vere? Ovo podsmevanje je proisteklo iz učenja Sigmunda Frojda, koji je govorio da vera u Boga nije ništa drugo nego samo potreba za ispunjenjem, projekcija infantilne potrebe ispunjenja. Ima li vera u Boga korene u "dečijoj potrebi za sigurnošću"?

U svojoj knjizi Vera siročića, Pol Vic, profesor psihologije sa Njujorškog univerziteta, navodi da su ateisti uvek smatrali da religija i vera imaju osnova u psihološkim faktorima, a ne u stvarnosti. Opisuje Frojdovu teoriju, prema kojoj vernici pate od nesvesnih i infantilnih nedostataka. Frojdovi sledbenici su ovu teoriju propagirali do te mere uspešno, da se danas izučava na mnogim univerzitetima širom sveta. Prema Vicu nije Frojdova "interpretacija religije obrazložena psihoanalitičkom teorijom, ili kliničkim dokazima. U stvarnosti nije sastavni deo psihoanalize, i zato ne može imati oslonca u psihoanalitičkoj teoriji."

"Pa ipak," piše Vic, "Frojd navodi da je jako dobro upoznat sa psihologijom verovanja u Boga. U stvarnosti je Frojd imao jako malo psihoanalitičkih iskustava sa pacijentima, koji su verovali u Boga, ili su stvarno bili pobožni."

Zašto je Frojd prema religiji imao takav stav? Vicova studija nudi odgovor. Tokom proučavanja života desetak najuticajnijih svetskih ateista, uključujući i Frojda, došao je do zaključka, da svi oni nisu imali dobar odnos sa svojim ocem. Njihovi očevi su bili slabići, ili su rano umrli, ili su bili grubi, ili su maltretirali svoju decu.

Potpuna je ironija da je sam Frojd ponudio dokaz, koji potvrđuje Vicovu teoriju. Prema Vicovom razmatranju, Frojd je shvatio da je dečja slika o ocu usko povezana sa načinom na koji dete shvata Boga. Ako je dete razočarano, ili gubi poštovanje prema svom zemaljskom ocu, vera u nebeskog Oca postaje nemoguća.

Takva deca napuštaju religioznu veru, čim se oslobode očevog autoriteta.

Frojd je omalovažavao svog oca, pobožnog Jevrejina, koji je bio slabić, pasivan čovek, nesposoban da bude stub svoje porodice. Sam Frojd je o svom ocu govorio da je bio seksualno perverzan. Prema Vicu, u Frojdovoj misli su stalno bili prisutne misli o ocu kao slabiću i perverznjaku, koje su bile usko vezane "sa judaizmom i Bogom". Da li onda može biti iznenađenje što je Frojd u svom predlogu o edipovom kompleksu (Edipov kompleks = osećaj seksualne ljubavi prema roditelju drugog pola.) u centar svoje psihologije stavio mržnju prema ocu? Frojdov slučaj pokazuje da kod mnogih ateista nisu mišljenja o religiji zasnovana na racionalizmu i empirijskim dokazima. Njihov ateizam je, umesto toga, zasnovan na iracionalnoj potrebi za odbacivanjem Boga. Fridrih Niče, poznat po svojoj izjavi: "Bog je mrtav", ostao je bez oca kada mu je bilo četiri godine. Vic dalje govori da je Niče "imao jako veliko intelektualno gađenje prema njegovom mrtvom, ocu, koji je bio predani hrišćanin". Svog oca je zamišljao kao nesposobnog slabića. Otac engleskog pisca Semjuela Batlera je bio pobožan, ali je i pored toga svog sina brutalno tukao. Vic konstatuje da je Batler izražavao silno protivljenje prema obadve stvari - i prema nasilju, ali i prema očevoj religioznosti.

Otac egzistencijalista (Egzistencijalizam = Dekadentna struja u francuskoj literaturi koja odiše najdubljim pesimizmom, neverovanjem u životnu snagu čoveka i perspektivu.) Žan Pol Sartr je ostao bez oca još kao dete. Kada mu je bilo 12 godina, njegova majka se ponovo udala. Svog očuha nije mogao "da svari". Ubrzo je Sartr došao do zaključka da Boga nema. Nakon njega je bilo još dosta političara ateista, čiji je loš odnos sa njihovim očevima imao uticaja na milione ljudi. Josif Staljin je mrzeo svog oca, koji ga je nemilosrdno tukao. "Uopšte nije teško shvatiti" piše dalje Vic, "zašto je na njega tako jako uticao komunizam sa svojim izričitim odbacivanjem Boga i svih viših autoriteta". Adolf Hitler je takođe bio brutalno tučen od njegovog oca. Otac mu je umro kada je imao 14 godina. Otac kineskog vođe Mao Ce-Tunga je bio tiranin, koji je svog sina vaspitavao tako što je " revoluciju i pobunu po prvi put osetio u svom porodičnom okruženju".

Najpoznatija američka ateistkinja, Medlin Mari Ohara je svog oca, takođe, mrzela. Njen sin je tog starog čoveka jednom prilikom pokušao da ubije mesarskim nožem. Kao zaključak studije o životima "poznatih ljudi koji su odbacili Boga", Vic navodi da "u svim slučajevima su očevi bili slabići, ili rano umrli, ili su bili pravi tirani".

Dakle, kada ponovo čujete pesmu da je religija perlica za ljude sa infatilnim potrebama, slobodno i direktno recite svojim prijateljima i komšijama: to su ateisti, koji su se nesvesno upleli u "potrebu za ispunjenjem". To je problem koji može da reši samo Hristova ljubav koja bezuslovno isceljuje. Vicova pažnje vredna knjiga pokazuje, da ako svedočimo ateistima, moramo u obzir uzeti verovatnoću, da imaju na svog oca jako bolne uspomene. Naravno, kakva god daje naša porodična pozadina, svi smo odgovorni za postupke i odluke koje činimo. Odnos sa našim zemaljskim ocem podstiče - bio dobar ili loš - naš odnos prema našem nebeskom Ocu.

Izvor: Zapas o dušu.

^vrh

misaone refleksije

NIKO NIJE KAO ISUS

- nepoznati autor

Sišao je sa neba na zemlju. Zamenio je svoje kraljevsko ruho za odeću zemljana. Uzeo je na sebe ljudsko obličje, da bi smo mi mogli obući Božju suštinu. Postao je sin čoveka, da bi mi mogli postati sinovi Božji. Ponizio se sve do praha zemaljskog, da bi mi bili uzvišeni sve do trona Božjeg. Iako jako bogat, postao je najsiromašniji na ovoj zemlji. Spavao je u tuđim jaslama, putovao je morem u tuđoj lađi, jahao je na tuđem magaretu, bio je sahranjen u tuđem grobu. Rodio se suprotno prirodnim zakonima, izrastao je u tajnosti, živeo je poput sluge, svim ljudima. Nije bio visoko obrazovan, nije mu bilo važno ljudsko priznanje, nije se nikada povukao niti ispred jednog čoveka.

Kada je bio dete uznemirio je cara. Kada je bio dečak zadivio je učitelje. Kasnije je uzdrmao ceo narod i celokupan temelj rimske imperije. Vladao je zakonima prirode, hodao je po moru, stišavao oluju, nasitio sa malo hrane hiljade ljudi, isceljivao bolesne bez korišćenja lekova, vaskrsavao mrtve. Neprijatelji nisu mogli da ga pobede, đavo da prevari, smrt uništi, grob zadrži. Sve je pobedio nadmoćno sa svojom božanskom snagom.

Nije napisao ni jednu knjigu, ali se ni u najveće biblioteke sveta ne bi mogle smestiti knjige, koje su o Njemu napisane. Nije napisao ni jednu pesmu, ali je SVOJOM ljubavlju, koja sve oprašta, milošću i darom spasenja raspevao više srca nego svi pesnici sveta zajedno. Nije osnovao religijsku školu, naučnu ustanovu, nije organizovao nastavne seminare, ali se zato sve škole i univerziteti ne mogu pohvaliti sa toliko učenika kao On. Nije imao lekarsku ordinaciju, ali je zato iscelio mnogo više bolesnih duša nego hiljade lekara bolesna tela. Nije bio komandant ni jednoj armiji, nije odgovarao na napade svojih neprijatelja, nije osvojio oružjem ni pedalj zemlje, a ipak ni jedan vojskovođa nije imao toliko dobrovoljaca kao On. Niko nije osvojio toliko kraljevina kao On, i to snagom svoje ljubavi a porukom Evanđelja promenio je svet. Veliki ljudi su došli i otišli. On živi, i imaće zadnju reč u istoriji čovečanstva.

Svi ljudi su slagali - On nikada. Svi su sagrešili - On nikada. On je jedini ostao svet, zauvek savršen, najlepši između ljudskih i anđeoskih sinova, proslavljen i uzvišen.

Ovaj Isus Hrist je Spasitelj sveta - moj Spasitelj i Zagovornik kod Boga Oca. Ako želiš, biće i tvoj. Pokori se pred Njim, predaj mu se, proglasi ga Carem svog srca i života. Osetićeš Njegovu ljubav i snagu. Postaćeš učesnik Njegove slave.

STVORITELJ SVEMIRA

- F. W. Pitt

Stvoritelj svemira

kao čovek za čoveka posta prokletstvom;

zahteve zakona što sam ih postavi,

do poslednjeg sam i isplati.

Njegovi sveti prsti stvoriše granu

iz koje je izraslo trnje što okruni mu glavu.

Željezo klinova što su mu ruke proboli

u podzemnim je skrovištima stvorio.

On šume stvori iz kojih je izraslo drvo na kom je Njegovo telo viselo.

Umro je na drvetu krsta,

a napravio je brdo na kom beše zabodeno.

Nebo što mu se nad glavom pomračilo

On je iznad Zemlje razapeo.

Sunce što od Njega lice je skrivalo,

Njegovom je odlukom u visini lebdelo.

Koplje što proli krv mu dragocenu

u Božjem je ognju bilo iskaljeno.

Grob u koji mu telo položiše

isklesan u steni koju Njegove ruke stvoriše.

Prestolje na kojem sedi sada,

Njegovo je otkad je veka;

al' nova slava kruni mu čelo

i svako će mu se prignuti koleno.

^vrh

Smešna strana

MOLITVA

Žena je pozvala neke poznanike na večeru. Kada su oni došli i svi seli za sto, ona se okrenula svojoj šestogodišnjoj ćerci i rekla joj: "Dušo, ajde se ti pomoli za sve nas pre večere."

"Ali, mama ja ne znam šta da kažem", odgovorila je devojčica zureći u nepoznate ljude za stolom.

"Samo izreci Bogu ono što si čula da Mu tvoja mama govori. To je sve." Reče joj majka.

Devojčica pogleda gore i glasno izgovori: "O Gospode Bože, šta mi je trebalo da ove ljude večeras pozovem na večeru?!"

PEŠAK

"Tata, ja već imam devetnaest godina i hoću da imam svoj auto. Svi moji ortaci već imaju svoja kola, samo sam ja još uvek pešak!"

"Onda kad se ošišaš, obriješ i skineš te dronjke sa sebe," odgovori sinu mirno otac.

"Epa, tatice moj, ja u svojoj Bibliji čitam i razumem, da je i Isus imao dužu kosu i da je nosio bradu."

Otac mu na to reče: "U pravu si sine, ali i ja razumem da je Isus svuda išao peške..."

PRESLANI AFORIZMI

- Jan Vareca

* Naša crkva samo misli na budućnost. Ništa drugo ni ne radi.

* Od kako smo u našoj crkvi ukinuli razliku između vernih i nevernih, postali smo praznoverni.

* Naš pastir je na to mesto izabran glasovima crkve a biće smenjen samo Božjom voljom.

* Kod nas u crkvi nema opozicije, ima ili rođaka ili kumova ili zetova.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 44 / 2008.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Buduće spasenje crkve - Ljudevit Fazekaš

* Sedam nagrada davanja - David Reid

* Hrišćani samci - Keith Green

* Duhovni pregled - Preuzeto sa Interneta

* Kakvu hranu jedemo - takvi smo - Grejm Poket

* misaone refleksije

* Smešna strana

Kada bi Isus danas zakucao na tvoja vrata...

- nepoznati autor

Da li bi se presvukao pre nego li bi Ga pustio unutra,

ili bi sakrio neke časopise i stavio Bibliju na njihovo mesto?

Da li bi sakrio neke svoje muzičke CD-ove, a izvadio crkvenu pesmaricu?

Da li bi mu dozvolio da odmah uđe ili bi ga malo zamajavao na vratima, očekujući da će se možda predomisliti?

Razmisli... kada bi Spasitelj bio sa tobom dan-dva,

da li bi nastavio da radiš što redovito radiš?

Da li bi nastavio da govoriš ono što uvek govoriš?

Da li bi se tvoj život "kotrljao" onako kako si navikao da ga živiš, i sve druge dane, bez svesti o Njegovoj sveprisutnosti?

Da li bi poveo Isusa sa sobom svuda kuda obično ideš,

ili bi možda promenio svoje planove tih dana?

Da li bi voleo da ga upoznaš sa svim svojim prijateljima ,

ili bi se ponadao da neki od njih neće banuti dok On ne završi posetu?

Da li bi voleo da On odluči da ostane sa tobom za stalno,

ili bi odahnuo kada On konačno odluči da ode?

Zaista, jesi li ikad razmišljao šta bi stvarno uradio,

kad bi Isus danas banuo na tvoja vrata kao, vidljiva osoba

- da bi neko vreme proveo sa tobom...

Dragi naši čitaoci,

Šta bi ste vi učinili da danas dođe Isus? Da li bi ste bili zatečeni? Ljuti? Osramoćeni? Ili nešto drugo? Zar se ne bi moglo reći, da su naše reakcije na ovakvo pitanje merodavni pokazatelj koliko Hristu zaista celim bićem pripadamo? Ako smo mu istinski predani onda i čeznemo za Njime, da ga što pre i ugledamo. Međutim, ako ne čeznemo, zar to ne govori da bi još uvek draže, ipak, sami vodili svoje živote, bez mnogo Njegovog "popovanja".

Stari apostol Jovan je znao tajnu gorljivog isčekivanja Hrista, on je jednako "prebivao" u Njemu. "I sad, dečice, ostajte u njemu, da bismo imali pouzdanje kad se on javi i da se ne postidimo pred njim prilikom njegovog dolaska." (1. Jn. 2:28 EČ) A tu tajnu "prebivanja" je Jovan naučio pre mnogo godina od svoga Učitelja (Jn. 15:1-17). Stoga, naučimo i mi, poput Jovana, da "ostajemo" u njemu i to 24/7/365, bez kompromisa.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

BUDUĆE SPASENJE CRKVE

- Ljudevit Fazekaš

"1. Obrati se, Izrailju, ka Gospodu Bogu svom, jer si pao svog radi bezakonja. 2. Uzmite sa sobom reči, i obratite se ka Gospodu; recite Mu: Oprosti sve bezakonje, i primi dobro; i daćemo žrtve usana svojih. 3. Asirac nas ne može izbaviti, nećemo jahati na konjima, niti ćemo više govoriti delu ruku svojih: Bože naš; jer u Tebe nalazi milost sirota. 4. Isceliću otpad njihov, ljubiću ih drage volje; jer će se gnev moj odvratiti od njega. 5. Biću kao rosa Izrailju, procvetaće kao ljiljan i pustiće žile svoje kao drveta livanska. 6. Raširiće se grane njegove, i lepota će mu biti kao u masline i miris kao livanski. 7. Oni će se vratiti i sedeti pod senom njegovim, rađaće kao žito i cvetaće kao vinova loza; spomen će mu biti kao vino livansko. 8. Jefreme, šta će mi više idoli? Ja ću ga uslišiti i gledati; ja ću mu biti kao jela zelena; od mene je tvoj plod. 9. Ko je mudar, neka razume ovo; i razuman neka pozna ovo; jer su pravi putevi Gospodnji, i pravednici će hoditi po njima, a prestupnici će pasti na njima." (Osija 14 RDK)

Pokušajmo da protumačimo prvi stih. Najbolje će biti ako ga tumačimo u kontekstu celog 14. poglavlja. Celo poglavlje je deo proroštva koje iznosi krivicu Božjeg naroda, i njegovu osudu, a završava se nadom - jer i pored budućeg Božjeg suda, to nije konačna Božja reč. Sud mora da dođe, jer ko šta seje - to će i žnjeti. Nakon toga, ipak, dolazi Božja milost - buduće spasenje crkve. Za današnji Božji narod ovo je jako aktuelno, jer smo u sličnoj situaciji.

Šta spasenje pretpostavlja (1-3)

Spasenje je tu, ali nije automatsko. Koji su preduslovi? Povratak: "Obrati se, Izrailju, ka Gospodu Bogu svom" (1). Izrael je Božji narod, ali samo po imenu. U stvarnosti je Bogu postao neveran, poput neverne žene, i zato se mora vratiti Gospodu. I to ne delimično, nego potpuno. "Celo srce Bog želi, jer ga on celog daje," govori jedna pesma. Izrael je pokušavao da se vrati, ali nikada nije istrajao na tom putu povratka. Izabrani pravac je bio dobar, ali nikada nije stigao do cilja. Zato je Izrael propao i nestala je njegova slava. Bog kažnjava tako što ne dozvoljava tašti ponos - kao što to nije dozvolio Rubenu (Ruvimu). Ne propadamo zbog jakih neprijatelja, nego zbog sopstvene nepravednosti. Iz propasti nas može izvući samo povratak u Božju prisutnost.

Ispovedanje: "Uzmite sa sobom reči (ispovedanja)" (2). Iz ovog stiha proizilazi da su vrlo važne reči ispovedanja i oproštenja. "Oprosti sve bezakonje i primi dobro" (Daničić); dakle, ko se želi vratiti bez ispovedanja greha jednostavno ne može, jer - nema korena. Neko bi pre umro nego što bi ispovedio svoj greh. Mnogo je lakše, iako mnogo skuplje, greh na neki način nadomestiti. Mlada junad su bila jako skupa. U tadašnjem bogosluženju su tekli potoci krvi, kako to opisuje Osijin savremenik Isaija (1. poglavlje). Izrael ne treba da žrtvuje životinje, nego svoje usne, tj. greh treba da ispoveda svojim ustima umesto da ga nadomešćuje sa žrtvama životinja.

Priznanje: "Asirac nas ne može izbaviti, nećemo jahati na konjima" (3). Nije dovoljno samo obraćenje, nego i odricanje. Od čega?

1) Od Asirije, kao političke sile. Neki su upirali pogled ka Asiriji, jer je u to vreme Asirija bila najjača svetska sila. Međutim, nekoliko decenija kasnije Asirija je uništila Izraelsko kraljevstvo!

2) Od konja, koji su tada predstavljali najsavremeniju ratnu tehniku. Zajedno sa bojnim kolima, konji su sačinjavali najmodernije oružje, koje bi mogli uporediti sa današnjim tenkovima. Dakle, misli se na odricanje od pouzdanja u oružje.

3) Od idola, koji su svojom privlačnošću bili vekovno iskušenje Izraela. Samo kada je Izrael postao siroče, koje ne može samo sebi pomoći, javljala se nada i vera u Boga.

Šta, dakle, spasenje pretpostavlja? Jednom rečju - pokajanje. Ima li to značaj i u današnje vreme? Ima. Bez preterivanja se može reći da je naša crkva duboko u svojoj suštini - zalutala. I nas su prevarili vidici "osiguranog" života, koji su postali opsesija modernog čoveka. Hoćemo da posedujemo, hoćemo da uživamo. "Mi smo ona večna odojčad, koja žele stalno da se hrane mlekom i da u svakom trenutku imaju svu raskoš ovoga sveta." U takvim okolnostima nam ne može pomoći nikakva sila. Tu jednostavno mora doći do promene ideala: umesto ideala raskoši - ideali skromnosti; umesto ideala uživanja - ideali odricanja. Samo ovakav povratak Bogu jeste nada buduće slave i za našu crkvu. Nikako to nije nova crkva - građevina, novi projekti, više novca u kasi...

Šta donosi spasenje? (5-7)

Spasenje je moguće, ali šta sa sobom donosi?

Život: "Biću kao rosa Izrailju" (5). Gospod je pretio Izraelu da će postati poput lava i ljutog risa (13,7), koji vreba putnika na putu da bi ga rastrgao. Nakon svih oluja treba da ostane rosa, koja daje život svim biljkama. Rosa se od kiše razlikuje po tome što deluje skoro neprimetno, ali dugotrajno. Na Orijentu je njen učinak mnogo izdašniji nego kod nas. Može se smatrati sitnom kišom, koja pada noću. Bog ne želi da nam da samo jednokratan blagoslov, koji je doduše žestok, ali ipak samo privremen. Ne, Bog želi da deluje tiho, ali istrajno, i želi da nam da obilan život.

Rast: "Procvetaće kao ljiljan i pustiće žile svoje kao drveta livanska" (5b, 6). Život je nepredvidiv, ne samo da postoji, nego se još više razmnožava. Obnovljeni Izrael treba da ima lepotu ljiljana, jačinu i stabilnost kedra, bujnost vinograda, lepotu masline i miris ruže. Tu kod Gospoda, gde se Božji narod ograničava poslušnošću, iskusiće kontradikciju, da je upravo u samoodricanju punina života. Bog ne želi, da samo dobijemo život i onda polagano umiremo. Ne, Bog želi da se naš život povećava, raste, grana, da bude prijatan miomiris. Sve što nam ovaj svet lažno obećava o punini života, kod Gospoda nalazimo u preobilnoj meri.

Plodnost: "Rađaće kao žito i cvetaće kao vinova loza" (7). Obnovljeni Izrael (oni koji se vrate) imaće ne samo život, nego će postati i plodni. Ne samo da će biti plodni, nego će se porediti sa kvalitetnim Libanskim vinom. U ovom je najuzvišenije poslanje verujućih, da imaju dobro svedočanstvo među ljudima; da su traženi kao nešto što daje životni eliksir, volju i radost za život. I savremeni svet ima u ruci čašu sa čijim sadržajem mami ljude, ali ne da bi dao život, nego propast. Božji narod treba da bude lek za svet, lek koji će ga probuditi iz letargije i uliti mu novu nadu. Ovo nas dovodi do Evanđelja po Jovanu 15 i novoj svetskoj hrišćanskoj civilizaciji.

Spasenje donosi život u najdubljem i najobuhvatnijem shvatanju. Čekamo ono slavno doba, kada će se Gospod, nakon istorijskih sudova, ponovo vratiti svome narodu, i neće za njega više biti ričući lav, već tiha rosa koja deluje neprimetno i istrajno. Očekujemo doba, kada će Božji narod upravo u krstu naći puninu života, zato što će na tom temelju postati plodan i koristan za ceo svet. Očekujemo stvaranje nove civilizacije, u kojoj neće biti čovek čoveku vuk, nego brat; i gde neće kidati drugog, nego mu celivati rane, poput milosrdnog Samarićanina. U ovom samopožrtvovanom delovanju je slava crkve. Neće na krst razapinjati druge, kao u prošlosti - nego će sama svoje interese staviti na krst.

Gde je izvor spasenja? (Osija 4,8-9)

Bog će dati da isteče spasenje, ali gde će mu biti izvor?

U bezuslovnoj ljubavi: "Ljubiću ih drage volje" (4). Božja ljubav nije ni sa čime uzrokovana i uslovljena, ponajmanje sa stavom čoveka. Čovek je sav u ranama i bolovima. Čovek je bolestan. Odricanje od Gospoda je strašna bolest. Da li možemo zaslužiti Božju milost? Ne. Sam Gospod je prestao da se ljuti i utišao je svoj gnev, ali ne pri pogledu na čoveka, već pri pogledu na svoje dobro srce. Kada bi gledao na čoveka onda bi se uvek iznova i iznova ljutio, jer je čovek neizlečivo bolesna lutalica. Nije čovek onaj koji je dobar, nego Bog! On je nas ljubio, jedino u Njemu ima Njegova ljubav svoj uzrok i izvor. "Iako sam crv, ti me i dalje verno voliš."

U silnoj ljubavi: "Ja ću mu biti kao jela zelena; od mene je tvoj plod" (8b). Jela je zimzeleno drvo. "O jelo, o jelo, kako li je samo verno tvoje lišće. Zeleno je leti, a i zimi kada ga sneg pokriva. O jelo, o jelo, kako li je samo verno tvoje lišće." Kaže jedna pesma.

Ovakvo drvo je sam Gospod. U Njemu je uvek za nas spremljeno obilje životnih sokova. Zato "iz Njega uvek izrasta naš plod." Kada bi naš oslonac bio samo na nama samima, vremenom bi smo se umorili. Naš život je vezan za stablo koje se neće osušiti. Zato i postoji mogućnost da donosimo plod. "Sve mogu u Hristu, koji mi snagu daje." Njegova ljubav nije samo dragovoljna, nego i silna.

U isključivoj ljubavi: "Jefreme, šta će mi više idoli?" (8a). Na ovakvo pitanje se obično očekuje odgovor: "Bog nema ništa sa idolima." Onaj ko svoj život vezuje za Boga mora se odreći svih idola u svom životu. Idoli obećavaju lagodan život a u suštini nam oduzimaju i onaj koji imamo. Samo rastanak sa poganskim idealima je Božji put. Po njemu će ići pravedni, koji će se ponašati primereno Božjem savezu, ljubav će uzvraćati ljubavlju. Prestupnici će ovde propasti, jer će oni Božju ljubav zloupotrebiti i tako izabrati drugu stranu medalje, na kojoj je napisano: Gnev. Bog zna zašto od nas traži ne samo da Ga ljubimo, nego da Ga ljubimo svim srcem: idoli su protivnici života!

Gde je, dakle, izvor budućeg spasenja? U Božjoj ljubavi koja je dobrovoljna. Savremena crkva, i naša zajednica, ne mogu se pred Bogom hvaliti svojim delima. Mi smo svi bolesne lutalice, i Bog mora okrenuti pogled od nas i gledati samo na sebe, kada želi da nam pomogne. Ne mogu verovati čoveku, ni religioznom čoveku. Naša nada je usmerena ka Bogu ljubavi, u kome je jedini čisti izvor, koji nikada ne presušuje i koji zauvek daje dovoljnu količinu sokova za plodove svog naroda. Ovo nas dovodi do toga da ostajemo u Hristu kao na lozi, jer bez Gospoda ne možemo ništa da radimo. I to samo tamo gde se oslanjamo na njega a ne na vinograd greha, koji nam kvari i uništava život.

Buduće spasenje naše crkve (zajednice)

Da li je uopšte potrebno? Kada smo gradili novu crkvenu zgradu, ljudi su se oduševljavali našim radom, trudom koji ulažemo i istrajnošću. Srećan sam što pripadam ovom društvu graditelja. Međutim, misliti da među nama sve funkcioniše bi bila totalna zaslepljenost. Graditi kuću je mnogo lakše nego graditi crkvu. Ne smemo prevideti da je u crkvi toliko malo evangelizacionog žara, da je to prosto zastrašujuće. Nekako je svako od nas okrenut pre svega prema samom sebi, i do sada je imao jako malo kontakta sa svojim okruženjem. Neka braća iz drugih zajednica nam govore da je nekada kod nas bio više prisutan molitveni duh. Dok smo gradili crkvu, značajno se smanjio broj biblijskih i molitvenih sastanaka. Postepeno smo počeli da se divimo svetskim idealima uživanja i raskoši. To je u stara vremena imalo formu idolopoklonstva, dok su danas jako moderni idoli. Televiziju redovno gledaju i verujući ljudi, ali Biblija se čita samo sporadično, povremeno i iz moranja. Zato Gospod ne može da nas blagoslovi novim ljudima, stariji su počeli više da umiru a deca dolaze sve manje. Zato je za nas aktuelan stih sa početka teksta. Jer se svemu tome može stati na kraj samo povratkom ka Gospodu i odbacivanjem idola.

"Obrati se, Izrailju, ka Gospodu Bogu svom, jer si pao svog radi bezakonja."

Sa slovačkog preveo: Branko Milijašević.

^vrh

SEDAM NAGRADA DAVANJA

- David Reid

"I Bog može učiniti da obiluje prema vama svaka milost, da u svemu uvek imate dovoljno svega, obilujući u svakom dobrom delu." (2. Kor. 9:8)

Hrišćansko davanje pretpostavlja davanje od srca. Pokretačka snaga hrišćanskog davanja trebalo bi da bude uvek motivisana ljubavlju, a ne egoističkom željom da se primi nagrada. Ideja da nešto treba da se dobije zauzvrat, ili ponašanje kao: "A šta ja imam od toga?", mora biti strana u istinskom hrišćanskom davanju. Ovaj stav je zaista dobro poznat svima nama koji rastemo u svom duhovnom životu. No, činjenica je i to da mi i ne radimo uvek ono što propovedamo.

Sada kada smo ustanovili ovu svepoznatu činjenicu o hrišćanskom davanju, trebalo bi takođe zapaziti da Biblija govori i o nagradama kada kao hrišćani dajemo. Pismo nam vrlo definitivno govori da je davanje "dobro delo". Osnovna motivacija za naše davanje ne bi smelo da bude očekivanje nagrada, tj. posebne Božje naklonosti nad nama, već da uvek bude "začinjeno" sa agape ljubavlju.

Ipak, davanje donosi davaocu određene blagoslove. Napr. u 2. Korinćanima 9, spominje se najmanje sedam blagoslova davanja. U ovom poglavlju, kao i u 8. poglavlju u kojem se naglašavaju principi prilikom davanja, crkva u Korintu je pozvana da svojim davanjem pomogne potrebama crkve u Jerusalimu (1. Korinćanima 16:1-4). Iako se u kontekstu ovog teksta govori o novčanom davanju, ovo se može primeniti na sva područja hrišćanskog davanja uključujući naše vreme i talente, kao i na sva naša "materijalna blaga" koja posedujemo.

1. Prizivamo u svoj život brojne blagoslove

"A ovo znajte: ko škrto seje škrto će i žnjeti, a ko u blagoslovu seje u blagoslovu će i žnjeti." (2. Kor. 9:6 EČ)

Prvi od sedam blagoslova koji dolaze kada dajemo, spomenuti u 2. Korinćanima 9:6, jeste uslovno obećanje da ćemo požnjeti blagoslov ako dajemo sa ciljem da druge blagoslovimo.

Pravilan način sejanja nije samo "sejati na veliko" nego "sejati na temelju da se blagosilja drugi." Ovo je pravilniji prevod reči koja je prevedena kao "obilato" u nekim prevodima. Sejati "na temelju blagosiljanja" znači da bi trebalo da radimo ono što bi ljudima bilo od pomoći i pružilo im sreću. Pomoći učeniku koji je na nesreću propustio nekoliko predavanja ili majci koja se muči dok se stara o nekoliko bolesne dece, ili planirati rođendansku zabavu starijoj osobi na koju su svi zaboravili jeste sejati "na temelju blagosiljanja."

Nemojmo štedeti ili škrtariti na bilo koji način, nego radije kada dajemo, činimo to sa svrhom, željno i radosno (2. Korinćanima 9:6-7) i na temelju blagosiljanja. A onda ćemo i mi žeti na temelju blagosiljanja. Kao nagradu, primaćemo neograničenu pomoć i radost. Ovi blagoslovi mogu biti materijalni odnosno nešto što je opipljivo, a takođe može biti nešto neopipljivo. Nagrada beskrajnih blagoslova ne može se dokazati putem statistike nego samo vlastitim iskustvom. Pokušajte da dajete na ovaj način i sami se uverite!

2. Naše potrebe će biti zadovoljene

"A Bog je kadar učiniti da se svaka blagodat obilno izlije na vas, da u svemu svagda imate svega dovoljno i da vam preostane za svako dobro delo. (2. Kor. 9:8 EČ)

Sledeću nagradu koju primamo kada dajemo možemo naći u 2. Korinćanima 9:8 - naše potrebe će biti zadovoljene. Bog je voljan i u stanju da nam da sve ono što nam je potrebno u našem ličnom životu, kao i sve ono što bi želeo preko nas da da drugima. Primetite da Pismo ne kaže da će nam Gospod dati sve ono što želimo. Bog nas poznaje bolje nego što mi sami sebe poznajemo i obećao je da će zadovoljiti naše stvarne potrebe, ali ne i naše mnoge tašte i sebične želje.

Obećanje iz 2. Korinćanima 9:8 se definitivno odnosi i na naše potrebe u hrišćanskoj službi. Nikada ne možemo reći: "Ništa mi nije ostalo što bih mogao dati." Bog je obećao da će nam dati sve što nam je potrebno u službi koju nam On daje. Primetite naglasak na "sve" u Božjem obećanju: Svaka milost da u svemu u svako doba uvek imate dovoljno u svakom dobrom delu!

3. Posedovaćemo nepresušni izvor

"A Bog je kadar učiniti da se svaka blagodat obilno izlije na vas, da u svemu svagda imate svega dovoljno i da vam preostane za svako dobro delo. (2. Kor. 9:8 EČ)

"A koji sejaču daje seme i hleb za hranu daće i umnožiće vaše seme, i učiniće da uzrastu plodovi vaše pravednosti, da u svemu budete bogati - za svako prostodušno davanje, koje našim posredstvom izaziva zahvalnost Bogu." (2. Kor. 9:10-11 EČ)

Treća nagrada je, takođe, spomenuta u 2. Korinćanima 9:8, a to je da ćemo uvek imati izvore prihoda kako bismo mogli dalje davati - stihovi 10 i 11 naglašavaju ovo obećanje neprestanog izvora. Daće nam se puno semena za novu setvu (stih 10) i bićemo obogaćeni u svemu, za svaku darežljivost (stih 11). Kod bogougodnog davanja nemoguće je ostati bez semena i bez plodova!

Reč "milost" (8. stih) u ovom kontekstu sa sigurnošću ukazuje na to da Bog ne misli samo na materijalne potrebe. Šta nam sve treba? Više snage kako bi izgurali do kraja dana? Više strpljenja s našim kolegom na poslu? Više razumevanja u odnosima s našom decom? Više ljubavi za našeg supružnika? Više hrabrosti da stojimo za Hrista? Više pomoći ili pomoćnika u službi koju nam je Bog dao? Više tolerancije prema hrišćanima koji ne misle isto kao mi? Više blagosti za ljude koji nam baš "ne leže"? Više kreativnih ideja za našu crkvu ili posao? Sve je to na raspolaganju!

Sve što nam, pojedinačno, kao Božjoj deci treba i sve ono što nam treba na području odgovornosti koju nam je Bog dao, pripremljeno je i čeka nas. Prisetimo se da govorimo o nagradama koje hrišćani primaju kada daju a ne o darovima za mizerne, škrte hrišćane koji ne žele davati od svog vremena, talenta i materijalnog blaga.

4. Ostaje večno zapisano

"Kao što je napisano: 'Prosu, dade siromasima, njegova pravednost ostaje doveka'". (2. Kor. 9:9 EČ)

Četvrta nagrada za davanje koja je data u 2. Korinćanima 9:9, i tu se kaže da je to nešto što je ostaje za večnost. Sada, to je nešto o čemu treba razmišljati! Sećanja o slavnim ljudima ovoga sveta biće ipak jednom zaboravljeni, a sećanja o jednostavnim hrišćanima koji od sebe daju biće zauvek zapamćeni! Deveti stih je citat iz Psalma 112:9, koji kaže: "Rasipa, daje siromasima, njegova pravda traje večno". Ovaj psalam govori o delima i nagradama bogobojazne osobe. "Njegova pravednost" ne ukazuje na njegovo spasenje, nego se odnosi na pravedna dela bogobojaznih. Ova pravedna dela ostaće zauvek zato što će biti zapisana u večnosti. Naše hrišćansko davanje vremena, truda i neopevane "produktivnosti" možda neće biti priznati i cenjeni sada, ali hoće tokom cele večnosti, jer Bog ih ne zaboravlja.

Stoga, bi i mi trebalo da se koncentrišemo na penziju na nebu, a ne na zemlji! Možemo je poneti sa sobom kao zapis našeg hrišćanskog davanja! Ustvari, svi vernici će poneti sa sobom svoj zapis hrišćanskog davanja u večnost. Otrežnjavajuća je pomisao: Kakav ćemo zapis - račun - jednog dana poneti pred Boga.

5. Vratiće nam se mnogostruko

"A koji sejaču daje seme i hleb za hranu daće i umnožiće vaše seme, i učiniće da uzrastu plodovi vaše pravednosti." (2. Kor. 9:10 EČ)

Sledeća nagrada koju primamo kada dajemo o kojoj se govori u 2. Korinćanima 9:10 jeste da će ono što nam se vraća biti prema prirodnom zakonu umnožavanja. Zakon o umnožavanju ide iznad principa žetve onoga što smo posejali. Bog je odredio zakone u prirodi tako da mi ubiremo više nego što smo posejali. Ovaj neverovatni princip jednako je istinit i čudesan u duhovnoj stvarnosti kao i u fizičkoj. Kakva je to fantastična nagrada onim hrišćanima koji misle kako imaju samo "kap u moru" za davanje. Zakon umnožavanja kaže da jedna kap može biti toliko umnožena da dobijemo više napunjenih lonaca!

Ako damo "kap" iz naših ograničenih mogućnosti za recimo neki misijski projekat pri našoj crkvi ili ako odgovorimo na neke socijalne potrebe u našoj okolini. Tako će veliko mnoštvo ljudi biti blagoslovljeno. Daj "kap" svog vremena da bi podelio radosnu vest sa komšijama ili s kolegama s posla, i ceo se jedan život može okrenuti prema Bogu. Daj "kap" od tvog teško zarađenog dohotka za izradu i deljenje evangelizacionih traktata u nekoj stranoj zemlji i poruku spasenja mogu mnogi pročitati i predati se Hristu.

Da, naša ograničena mogućnost davanja može nastaviti da stvara rezultate čak i nakon našeg odlaska sa ove Zemlje. Gospodar umnožavanja može učiniti neverovatne stvari sa našim malim semenkama, ali zakon umnožavanja ne može ni započeti sa delovanjem bez nekog našeg semena!

6. Donosi priznanje nama i slavu Bogu

"Jer vršenje ove svete službe ne samo što nadopunjava oskudicu svetih, nego se i uzvisuje time što mnogi zahvaljuju Bogu." (2. Kor. 9:12 EČ)

Šesta i daljnja nagrada koju primamo kada dajemo nalazi se u Drugoj Korinćanima gde se kaže da nam se priznaje trud koji pridonosi proslavljanju Boga. U ovim stihovima vidimo da je rezultat davanja crkve u Korintu mnogo više od običnog zadovoljavanja njihovih potreba. Zahvalnost se ustvari podigla sve do Boga na nebu, i ove hvale donele su slavu Bogu.

U ovome nalazimo veliku razliku hrišćanskog davanja i davanja svetovnih dobrotvornih organizacija. Iako možemo biti zahvalni zbog njih, čak i doprinositi nekim dobrim organizacijama koje potpomažu vredne stvari, moramo prepoznati da njihovo davanje nije specifično u ime Hrista. Davanje u Hristovo ime ne samo da zadovoljava potrebe, nego nosi sa sobom doprinos Božjoj slavi.

Obično ne razmišljamo o nagradi kada nazovemo brata ili sestru koji prolaze kroz neku bol kako bi ih ohrabrili, ili kada damo nešto novaca kako bi pomogli detetu da ode na hrišćanski kamp. Takve hvale se uzdižu do Boga od onih kojima smo dali, a nama se odaje priznanje, jer smo doprineli da ti ljude sada slave ime Božje.

Zar davanje slave Bogu nije stvarni smisao našeg hrišćanskog života?

7. Drugi će moliti za nas

"Te svojom molitvom za vas pokazuju da čeznu za vama zbog prevelike blagodati Božije na vama." (2. Kor. 9:14 EČ)

Sedma i konačna nagrada koju primamo kada dajemo spomenuta u 14. stihu jeste da će drugi da se mole za nas. Koliko se ljudi moli u ovom trenutku za vas? Za neke se hrišćane moli kada su bolesni, stari ili su se udaljili od Hrista. Kada počnemo davati sebe, pronalazimo da se ispod nas počinje stvarati čvrst temelj pomoći kroz molitvu drugih.

Vrlo je važno da imamo široku podršku u molitvi, naročito kada shvatimo da život donosi bitke protiv duhovnih sila (Efescima 6:12). Svako i najmanje hrišćansko davanje ne samo da zadovoljava potrebe drugih, nego i gradi molitvenu zaštitu i pomoć zauzvrat onome koji daje.

* * *

Na kraju, 2. Korinćanima 9:15 je više negoli prikladan završetak za učenje o hrišćanskom davanju. Sve nagrade za hrišćansko davanje moguće su, jer je Bog sam Sebe dao za nas: "Hvala Bogu za njegov neiskazani dar!"

Izvor: G&T april. 2001. Parafrazirano.

^vrh

HRIŠĆANI SAMCI

- Keith Green

U potrazi za onim/onom pravom/pravim...

Uvod

Ovo ne bi trebalo da bude teza na temu zabavljanja i braka. Postoje poučniji i kompletniji članci, čak i cele knjige koje su napisane na ovu temu. Moj je cilj da ukažem na nekoliko principa iz Božije Reči koje je današnja crkva zanemarila, i na neke buduće bračne probleme pre nego što se dogode. Želim da govorim vama koji ste samci i da vas odgovorim od ideje da "ću jednog dana pošto-poto biti u braku!"

Hrišćani a samci, kako to?

Danas se na neudatu/neoženjenog hrišćanina gleda kao na nešto neprimereno. Oni su bombardovani pitanjima kao: "Ma šta, još uvek se nisi udala/oženio?" ili... "Jesi li već udata/oženjen? Kad' ćeš?" Iz mulja i blata ovakvog razmišljanja "predodređeni smo za brak" - stiže jedinstveni crkveno-zapadnjački fenomen nazvan "grupe za samce" - u kojima se nestrpljivi (a nekada čak i puni požude) samci mogu družiti i učestvovati zajedno u "duhom vođenim" akcijama kao: "skupljajmo novčana sredstva za misiju pranjem automobila" ili "pripremanje špageti-večere" ili "pravljenje bazara kućne radinosti!" ili "kamp za samce!" A sve to pod maskom "zadovoljavanja posebnih potreba samaca". Često sam se susretao sa ovakvim grupama za samce koji nisu služili ničem drugom nego onom čemu služe i barovi za samce. Ne kažem da su sve ovakve grupe takve - čak ni većina - samo konstatujem činjenicu da je ovo uobičajeni razlog njihovog postojanja - kako bi se samci iz crkve družili i konačno ušli u brak.

Gde se u Bibliji govori o zabavljanju?

Nešto najsličnije zabavljanju, što se Biblije tiče, nalazimo u trećem poglavlju knjige o Ruti. Ruti je njena svekrva naložila da potraži Boaza (Voaz) za supruga. Ona je uputi, našminka i šalje u potragu za njenim parom. Ustvari, zabavljanje (u Bibliji) jeste zapravo udvaranje - traženje muža ili žene. Danas je hrišćansko zabavljanje preuzelo sve aspekte svetovnog življenja. Mnogi vernici ulaze i izlaze iz veza bez i najmanje razmišljanja ili molitve, kao da biraju restoran u kojem će da večeraju.

Nikada ne bi smeli da isprobavamo ljude kao da su odeća ili obuća. Traženje partnera trebalo bi da se čini kroz molitvu i traženje potvrde, a to samo ako smo prethodno primili od Boga jasnu potvrdu da bi trebalo da stupimo u brak. S obzirom, da skoro svaka (na zapadu) crkva ima grupu za samce, svako je nesvesno zaveden mišlju da su čudni ako ne stupe u brak - dolaze "pod pritisak" kako moraju da se zabavljaju sa nekim... mnogi su duboko povređeni i sklapaju se mnogi brakovi koji nikada nije trebalo da budu sklopljeni. Verujem da je ovo uzrok mnogih nesrećnih i uništenih hrišćanskih domova.

Dva razloga za stupanje u brak

Prema Bibliji, mogu da vidim da ima samo dve vrste ljudi koji su pozvani od Boga da stupe u brak. O prvoj vrsti govori se u 1. Korinćanima 7:9. Ovaj stih govori o ljudima koji slabo mogu da kontrolišu svoju požudu - "Ako li se ne uzdrže, neka se žene i udaju; jer je bolje ženiti se negoli upaljivati se." Nekome ko podpada pod ovu kategoriju samoća nije samo emotivni problem, nego i telesna kušnja. I Bog kroz strpljenje i molitvu nalaže takvim osobama da se žene, jer je to Njegov božanski način oslobađanja od ovakvih kidajućih osećaja.

(Nemojte pogrešno razumeti. Ne verujem da je brak "stvar prošlosti" ili beg za hrišćanina koji teško kontroliše ovakva osećanja. Samo zajedno sa apostolom Pavlom govorim kako "svaki čovek ima svoj dar milosti od Boga," (7. stih) - što znači da su oboje, i brak i samoća Božji darovi.)

Drugi razlog zbog kojeg Bog poziva dvoje ljudi da stupe u brak jeste radi Njega. Drugim rečima, oni bolje mogu da Mu služe kada su zajedno nego kada su odvojeno. Razmislite o primerima pobožnih parova kao što su Avram i Sara, Marija i Josif, Zaharija i Jelisaveta. Možete li da zamislite kako bi drugačiji bili njihovi životi (a da ni ne spominjemo istoriju) da su ostali samci? Vidite, Bog vodi ljude u brak najviše iz razloga da bi Mu doneli više zadovoljstva. Međutim, danas se mnogi žene iz sebičnosti a ne poslušnosti. Oni o braku razmišljaju kao o njihovom ljudskom pravu, nešto što će se na kraju ipak dogoditi a ne kao o partnerstvu za službu pozvanu prema Božijoj volji.

Dublji pogled na 1. Korićanima 7

Moj prvi utisak o 1. Korinćanima 7 nije bio baš najbolji. Pavlov pogled na brak je u najboljem slučaju vrlo neromantičan. Kada sam prvi put pročitao ovo poglavlje, mislio sam da se tu uvuklo Pavlovo vlastito mišljenje u Reč. Pomislio sam: " Pavle bi želeo da svako bude baš kao on!" Gospod me je od tada naučio da cenim Božiju Reč; kako sam proučavao ovo poglavlje, počeo sam da razumevam o čemu Pavle zaista govori. Razumeo sam da ako je Bog dozvolio da Pavlov pogled na brak uđe u Njegovu Reč, onda je to bio Božji pogled na brak.

Pavlovo učenje

Pavle govori, da ako se oženite, možete: "imati nevolja u telu, a ja vas štedim." (1. Korinćanima 7:28) Kada kaže "nevolje" Pavle podrazumeva u služenju Gospodu. On kaže "A ja želim da budete bez brige. Neoženjeni brine se za to što je Gospodnje, kako bi ugodio Gospodu." (stih 32.) Pavle govori o onome što je na srcu Gospodu. Isus želi da ga Njegovi ljudi vole "celim svojim srcem." To ne znači da Pavle misli, da oženjeni ljudi ne mogu da vole i služe Isusu, on samo ističe da su mu oni uobičajeno samo delimično predani. "Ali oženjeni brine se za stvari ovog sveta, kako bi ugodio ženi, i njegova je pažnja podeljena." (stih 33.) Izgleda da je Pavlovo mišljenje (koje je ustvari i Božje mišljenje) kako jedino osoba koja je sama može "neometano da bude privržena Gospodu" (stih 35.) Pavle ni na koji način ne kaže da je stupiti u brak pogrešno, jer kaže da onaj ko se oženi "dobro čini" ali onaj ko ostane neoženjen "čini bolje."(stih 38.)

Zaključak

Svrha koju sam imao na umu pišući ovaj članak jeste da ukažem na najviši poziv koji muškarac ili žena mogu da imaju a to je da budu oženjeni/udati za Isusa, tj. da ostanu samci "za Gospoda." Sreo sam samo nekoliko ljudi koji su ovo razumeli a neki od njih su najsrećniji hrišćani koje znam. Oni se ne zamaraju i ne gube vreme zabavljanjem ili traženjem "onog pravog" - oni su Ga našli! Jedini problem koji oni imaju jeste mišljenje crkve. Na njih se gleda kao na čudake ili čak kao na "nastrane", te su pod stalnim pritiskom dobronamernih prijatelja koji ih teraju da se zabavljaju sa nekim, ili pokušavaju da im nađu nekoga. Ovo je tragedija naročito kada Bog traži više onih koji će da rade za Njega puno vreme... ljude sa "nepodeljenom predanošću." Čak i ako svet gleda na neudatu ženu kao na "staru udavaču" ili "baba devojku", Isus vidi takvu pobožnu ženu kao svoju "mladu nevestu". Pogledajte na primer svedočanstvo i službu Corrie Ten Boom. Iako nikada udavana na ovoj zemlji, dokazala je da ima Muža na Nebu.

Na kraju, ako ne osećate da vas Bog poziva na život samca, budite strpljivi. Nemojte da "ispitujete teren" tražeći onog/onu pravu. Radije "gledajte na Isusa, začetnika i dovršitelja vere" (Jevrejima 12:2), On "će ispuniti svaku vašu potrebu po svom bogatstvu u slavi u Isusu Hristu".

Vaš mudar nebeski Otac kaže: "Budite mirni i znajte da sam Ja Bog!" (Psalam 46:10) Amen!

Izvor: Last Days Ministries.

^vrh

DUHOVNI PREGLED

- Preuzeto sa Interneta

"... znam tvoja dela..." (Otkrivenje 3:1)

Uvod

Da li si ikada pričao sa nekim ko je išao kod lekara opšte prakse na sistematski pregled? Možda si kao roditelj vodio svoje dete na takav pregled, te znaš šta znači.

No, pokušaj danas da zamisliš samoga sebe kao onog koji prati Gospoda Isusa tokom Njegovog pregleda sedam crkava. Posetićemo zajedno sa Njime tri crkve (vidi Otkrivenje 3:1-13).

I. Sardska crkva na lekarskom pregledu (stihovi 1-6)

Sard je bio prastari glavni grad provincije Lidija. Bio je poznat po vunenoj robi, farbanju vune i kovanju zlatnih i srebrenih kovanica.

Glavni kult u Sardu bio je obožavanje boginje Artemide što je bilo izuzetno nemoralno i degenerično. To je bio kult histerije i sakaćenja. U gradu je postojala ogromna jevrejska sinagoga što je upućivalo na to, da tamo živi brojna jevrejska populacija. Ljudi su bili bogati i razuzdani. 'Razuzdanost' (što znači neobuzdana seksualna nemoralna aktivnost, bez stida). Oni su koristili reč "sloboda", (koju neki i danas tako često koriste) samo kao dimnu zavesu za opravdanje svog prljavog moralnog ponašanja.

Sard je bio dobro utvrđeni grad sagrađen na samoj ivici strme planine. Hrišćanska zajednica u tom gradu je postala zaražena ugodnošću i sigurnošću tog mesta.

A) Gospodnja dijagnoza (stihovi 1-2)

"Mrtav si", iako imaš reputaciju da si duhovno živa, tj. sebe zoveš crkvom Božjom. Nemoj da se prevariš razmišljanjem da je crkva živa ako ima mnogo razvijenih programa ili aktivnosti.

No, kako i zašto crkva duhovno umire? Zašto sami možemo duhovno umreti? To je zbog toga što vatra ljubavi prema Gospodu Isusu napušta naše duše i srca, jer zanemarujemo blisko i lično zajedništvo sa Gospodom.

"...jer ne nađoh tvoja dela savršena pred Bogom svojim". Onome što su radili nedostajao je kvalitet - ispravni motivi. Radili su radi svoje reputacije a ne zato što su bili motivisani da služe Gospodu iz ljubavi.

"Ali imaš malo imena i u Sardu, koji ne opoganiše svojih haljina." Ovo podrazumeva da je većina od njih opoganila svoje haljine grehom, oni su se poveli za raskošnošću i razuzdanošću koju su videli u svome gradu. Činjenica da su neki ostali neuprljani pokazuje da je uz prisutnost Duha Svetoga moguće prevazići i privlačnu silu greha. Pravo i jedino pitanje je: želite li zaista Božjom silom pobediti greh u svom životu?

B) Božji lek (stihovi 2-3)

Budite budni. Sam grad Sard je ilustracija loše budnosti, jer je bio utvrđen i sagrađen na ivici strme planine što je navodilo njegove stanovnike da veruju da je neosvojiv i siguran. Međutim, Sard je bio osvojen dva puta kroz istoriju upravo zato što njegovi stanovnici nisu bili na oprezu i nisu vodili računa o slabim tačkama svoga grada.

Prvi propust je bio to što nikada nisu postavljali stražare van zidina grada, jer je bio sagrađen na strmoj ivici planine, smatrali su da nema potrebe za budnošću. Drugi propust je bio što je jedan aljkavi vojnik Sarda ispustio svoju kacigu sa zidina grada a zatim izašao napolje da je traži. Jedan od persijskih vojnika video je ovog vojnika kako traži svoju kacigu koja se otkotrljala sa vrha na dno planine, te ga je pratio. Na taj način su persijski vojnici otkrili stazu do vrha planine, kao i ulaz, popeli su se i zauzeli grad a sve zbog toga što njegovo stanovništvo nije bilo na oprezu.

Nemoj neprijatelju dopustiti da iz zasede napadne tvoju dušu. Pročitaj Rimljanima 12:1-2 i drži se datih saveta, jer će ovo osnažiti i osigurati tvoj duhovni život.

C) Gospodnje obećanje (stih 5)

"Koji pobedi on će se obući u haljine bele, i neću izbrisati ime njegovo iz knjige života", i Hrist će priznati tvoje ime svome Ocu i Njegovim anđelima. Bela odeća simbolično predstavlja svetost, bezazlenost i nevinost. To znači da je bilo i onih u gradu Sardu koji su živeli pobožnim životima iako su bili okruženi bujicama zla.

Albert Barnes, ovaj stih komentariše: "Ovo obećanje ne vredi samo za one u Sardu, već za sve ljude u bilo kom pokoljenju i u bilo kojoj zemlji."

Knjiga života je spisak onih koji će živeti sa Njim u nebu, nastave li živeti verno do smrti, jer ovaj stih jasno upozorava da upisana imena mogu biti i izbrisana iz Knjige života. "Pored procesa upisivanja imena u toku je i proces brisanja imena." (Elicott)

Članovi Sardske crkve koji sebe nisu uprljali grehom su i dalje zapisani u Božijoj Knjizi života, dok oni koji su ponovo izabrali život u grehu su sami sebe izbrisali - diskvalifikovali.

D) Gospodnje upozorenje (stih 3)

"Ako li ne uzastražiš, doći ću na tebe kao lupež, i nećeš čuti u koji ću čas doći na tebe." Ovo govori o potpunoj zatečenosti, iznenađenosti ali i o gubitku. Ukoliko nismo budni, može nam se desiti da izgubimo i ono što mislimo da imamo.

II. Filadelfijska crkva na lekarskom pregledu (stihovi 7-13)

Filadelfija je bio grad provincije Lidije koju je u vremenskom periodu od 159. do 138. godine utemeljio Car Atalus Drugi Filadelfijski. Ime mu je dano zbog njegove posvećenosti bratu Eumenusu, odakle i značenje imena dolazi - Grad bratske ljubavi.

Grad je bio smešten nekih 40 kilometara severoistočno od Sarda. U Jovanovo vreme, grad Filadelfija nije imao veliki broj stanovnika, najviše zbog brojnih zemljotresa koji su bili poput neke vrste epidemije koja je harala nad tim gradom.

Ova crkva je mnoge Jevreje dovela Hristu. Upravo zbog toga su neobraćeni Jevreji reagovali neprijateljskim suprostavljanjem crkvi. Crkva u ovom gradu je bila ponizna i verna. Apostol Pavle "je upozorio crkvu u Filadelfiji da ne bude obeshrabrena zbog toga što je nevažna." (H. Halley)

Jovan ih podseća na karakter, vlast i silu Onoga koji kontroliše njihovu crkvu. (stihovi 7-8).

"Tako govori Sveti i Istiniti" (stih 7). Bog je Svet i on sam je izvor svake svetosti.

Stihovi 7 i 8 se direktno odnose na Hrista. On je "sveti i istiniti". On "ima ključ Davidov". On "otvori i niko ne zatvori", On "zatvori i niko ne otvori".

Davidov ključ predstavlja autoritet vlade. Gore spomenuti navod je iz Isaije (Isa. 22:22) - koji ilustruje budući Hristov autoritet. Eliakim, koji je bio Jezekijin sluga, je držao ključeve jerusalimske palate. Isto tako Gospod Isus (sin Davidov) ima Ključ spasenja i neba, i može koga On želi da primi ili ne primi. Zar nije izvanredno Gospodnje obećanje: "Jer Bogu tako omile svet da je i Sina svog Jedinorodnog dao, da nijedan koji Ga veruje ne pogine, nego da ima život večni. Koji Njega veruje ne sudi mu se, a koji ne veruje već je osuđen, jer ne verova u ime Jedinorodnog Sina Božijeg." (Jovan 3:16-18)

A) Božija dijagnoza (stihovi 8, 10)

1) "Imaš malo sile" (8 stih). Ovo "se može odnositi na malobrojnost" (Adam Clarke), jer je cela slika davala utisak da je crkva bila zdrava. (Crkva je imala malu brojčanu snagu.)

2) "Držao si moju reč". Temeljno pitanje našeg hrišćanskog života je "jesi li se držao Reči Gospodnje?" Ovi hrišćani u Filadelfiji su dosledno slušali Gospoda.

3) "Nisi se odrekao mog imena". Paganski i jevrejski svet je na njih vršio pritisak da se odreknu imena Hristova - kao što je to Petar iskusio na suđenju na kojem su se izrugivali s Hristom. Isto je i danas na poslu, na javnim sastancima, među rodbinom, mogućnosti su, ili se odreći Hristovog imena ili ćutati o Njemu. Oni nisu popustili pritisku.

4) Gospod i nas pita: "Da li si održao reč mog trpljenja?" Postojanost je jedna od osnovnih kvaliteta koju moraš da naučiš u hrišćanskom životu i učiš je svaki dan kroz svako novo iskustvo, kroz sve što radiš u svom hodu sa Gospodom. Budno čuvajte i negujte svoj lični odnos sa Gospodom da vam niko ne može oteti vaš venac.

B) Gospodnje obećanje (stihovi 9-10,12)

1) "Evo dajem one iz zbornice sotonine... da dođu i da se poklone pred nogama tvojim..." To znači da ću sve Jevreje, koji misle da služe Bogu, a u stvari služe Sotoni, prisiliti da uporedo s vama obožavaju Boga i da vam priznaju Hristovu ljubav. Setite se kako je Savle (Pavle) mislio da služi Bogu a ustvari je služio Sotoni. Gospod ga je suočio s njegovom greškom i onda se pokajao.

2) "Jer si održao reč mog trpljenja, i ja ću tebe sačuvati od časa iskušenja koji će doći na sav vasioni svet da iskuša one koji žive na zemlji."

3) "Koji pobedi učiniću ga stubom u crkvi Boga svog." Ovo znači da će se onima koji pobede dati stalno mesto u Božjoj prisutnosti, u nebu.

Zaključak

Na kraju, dozvoli mi da te upitam: Kakvi bi bili tvoji duhovni rezultati na Gospodnjem lekarskom pregledu? Kakva je tvoja lična ljubav za Hrista? Kako bi opisao njen kvalitet?

Znaj da, lek kod zahlađenja odnosa sa Hristom nije u povećanom broju aktivnosti već u povećanom zajedništvu sa Njim. Što više vremena provodiš sa Njime, to ćeš ga više ljubiti. Kvalitet tvoje ljubavi prema Njemu će rasti, što će preobraziti celo tvoje biće, celu tvoju službu za Njega.

Kakva nam je crkva kao "telo", rezultat je svih nas koji činimo to "telo". Da, pastir možda ima glavnu odgovornost za vođenje lokalne crkve, ali i svaki od nas ima važnu ulogu u životu te crkve. Kada ti i ja hodamo blisko sa Hristom, to jača celu crkvu, ali ako bilo ko od nas ne hoda blisko s Gospodom, to na crkvu deluje negativno i onemogućava joj da bude moćni svedok za Hrista u svome gradu.

Shvataš li da tvoje lično duhovno stanje utiče na duhovno zdravlje tvoje crkve, bilo da je na poboljšanje ili na pogoršanje njenog stanja? (To je zato što crkvu čine svi njeni članovi, kao što telo čine mnogi udovi.)

Ako te je Duh Sveti ubedio o stvarima ili područjima u tvom životu koja treba da budu promenjena ili poboljšana, nemoj - štagod da radiš, odbiti Reč koju On ima za tebe. Traži lice Gospodnje, i prihvati Njegovu poruku, traži od Njega da promeni tvoje srce i tvoj život, da te ponovo opere i ispuni. On čezne za tim da tebe i tvoju crkvu učini duhovno življom i zdravijom.

Izvor: http://www.users.tpg.com.au/sarina21/

^vrh

KAKVU HRANU JEDEMO - TAKVI SMO

- Grejm Poket

U ovom svetu punom zadovoljstava i ugađanja gubimo iz vida činjenicu da smo upravo onakvi kakvu hranu jedemo. Ako jedemo pogrešnu ili lošu hranu, naša tela će oslabiti i razboleti se. Hrana je naše pokretačko gorivo, tako da mi moramo pomoći "mašini" da radi što moguće bolje, a i da duže traje.

No, ovo konzumiranje "goriva" nije samo ograničeno na hranu. Gledamo li filmove sa brojnim seksualnim aluzijama ili sa obiljem nasilja i time zagađujemo svoje umove? Vremenom, oguglaćemo na te pojave i počećemo da tretiramo kao nešto "normalno" a sledeći korak će biti da će i naše ponašanje da se oblikuje u skladu sa time.

Ne možemo da se družimo sa određenom grupom ljudi bez da njihovo ponašanje i moralne vrednosti ne utiču na nas. Družiš li se sa ljudima koji stalno psuju i hule, uskoro ćeš samog sebe zateći kako ih slediš u bogohuljenju. Potrebno je mnogo snage i samokontrole, da se sa nekim neprestano družiš a bez da prihvatiš njegovo ponašanje, misli i želje, njegov način života.

Ovo naravno važi i u obrnutom smeru. Družimo li se sa ljudima koji ne psuju, koji drže do visokih moralnih vrednosti, koji su živo verujući hrišćani, onda ćemo se i sami zateći kako kopiramo njihovo ponašanje i stavove.

U Bibliji stoji da "čovek žanje ono šta je posejao" (Galatima 6:7) i to je uistinu tako kada je u pitanju način života koji vodimo i stvari koje absorbujemo svim svojim čulima. Budno moramo da pazimo na to šta radimo, mislimo i šta govorimio. Bog ne želi da se jednostavno "provlačimo" kroz "bogougodni način života", već da u svojim srcima visoko držimo koncept svetog življenja, u skladu sa Božjom Reči.

Svaka disciplina počinje sa umom. Isus je rekao: "svaki koji pogleda na ženu sa željom, već je učinio preljubu u srcu svom" (Matej 5:28). Nisu uvek dela ta na koja moramo da pazimo već i misli koje prethode tim delima.

Apostol Pavle je pisao rimskim hrišćanima: "Ako li je po blagodati, onda nije od dela, jer blagodat već ne bi bila blagodat" (Rimljanima 11:6).

Pavle je govorio da samo činjenje dobrih dela ili religioznih nisu dovoljna za spasenje. Mi možemo javno da budemo sveti i pobožni, ali ono što je najvažnije jeste ono šta je u našim srcima. Ako naši umovi nisu usklađeni sa našim delima onda samo obmanjujemo druge ljude o našem odnosu sa Bogom. Boga ne možemo prevariti svojim delima - On zna šta je uistinu u našim srcima, šta zaista jesmo!

Svakako, nije ni malo lako promeniti način života kojim smo živeli godinama. No, vredno je napora. Budno se obuzdavajući od onoga što gledamo, slušamo, čitamo i menjajući svoj način življenja ka što višoj normi posvećenja, da bi naš život častio Isusa a ne vređao Ga.

Na kraju, koga misliš da je bolje impresionirati - grupu poznanika - pivopija, galamdžija, hulitelja i psovača ili Nebeskog Oca, tvog Stvoritelja? Bog je jedini koji istinski ima na srcu tvoje interese, koji te voli bez rezerve, iako takvu ljubav ne zaslužuješ.

Kakvu duhovnu "hranu" jedeš? Kojim životnim stilom ti živiš?

Izvor: http://www.AnointedLinks.com. Parafrazirano.

^vrh

misaone refleksije

BOŽIĆ

- Jelica Lakatoš

OKUPLJENI OKO STADA

SAN OČIMA NISU DALI,

PASTIRI SU VERNO BDILI

NIŠTA ONI NISU ZNALI.

KAD NA NEBU U TAJ ČAS

HOR ANĐELA - ČUŠE GLAS

U VITLEJEM U, ŠTALICI

RODIO SE ISUS - SPAS!

OD SVEG MNOŠTVA ONE NOĆI

SAMO ONI ČUŠE GLAS,

ZA BOGATE I SIROTE

DOŠAO JE GOSPOD NAŠ!

JEDNA ZVEZDA ČUDNOG SJAJA

POSLE DUŽEG PUTOVANJA

DOVELA JE SA ISTOKA

TE MUDRACE - RADI ZNANJA.

CELO NEBO RADOSNO JE

KAD SE JEDAN GREŠNIK KAJE

I JA ŽELIM SRCE DATI

TOME KRALJU ŠTO SPAS DAJE!

KAD SE NEKOM BEBA RODI

RADOST SE SA SVIMA DELI

MNOGO ZDRAVLJA, MIRA, SREĆE,

SVAKOJ BEBI TAD SE ŽELI.

DANAS ŽELIM SRCEM CELIM,

SLAVU DATI SPASU MOM

ŠTO NA ZEMLJU RODIO SE;

OTKUP ZA SVE DADE ON.

KAKAV SI TI HRIŠĆANIN?

- Preuzeto sa Interneta

Neki su kao veliko i teško kamenje - treba ih stalno gurati.

Neki su kao vašarski baloni - ako ih ne držiš na uzici, odleteće.

Neki su kao mačići - moraš ih stalno maziti i igrati se sa njima da bi bili zadovoljni.

Neki su kao prenaduvane lopte - nikada ne znaš kuda će odskočiti.

Neki su kao prikolice - treba ih stalno vući.

Neki su kao male rođendanske svećice - malo svetle, pa se ugase.

Neki su kao stare konzerve - ne znaš šta će se desiti kada ih otvoriš.

Pa, reci mi kakav si ti hrišćanin?

GOSPODE

- nepoznati autor

Gospode,

žao mi je,

znaš koliko puta padam na ispitu poniznosti,

koliko puta sam poput onog farizeja iz priče.

Gospode,

daj da se ne pouzdajem u sebe,

već da sve svoje stavim u Tvoje ruke...

daj da ne podcenjujem druge,

već da se i onda kada u nekome prepoznam grešnika,

ne usuđujući se ni očiju podignuti k nebu,

udarim u prsa svesna da sam i ja to bez Tvoje milosti.

Gospode,

ne daj da se uzvisujem, smatrom boljom,

ugasi u meni čežnju za tim da budem hvaljena, nagrađivana.

Gospode,

podari mi poniznost,

daj da otkrijem radost služenja,

da pređem preko samoljublja,

da se usudim biti najmanja...

Gospode,

znaš na koje osobe i zgode iz svoga života posebno ciljam,

molim Te za mudrost i snagu,

da znam prepoznati one trenutke kada treba pregristi neke stvari u sebi,

pretrpeti, ne reagovati, priznati da sam u zabludi, poniziti se,

da znam prepoznati trenutak kada ne smem popuštati,

kada treba ustrajati u nekim stvarima...

i molim Te, daj da sve to činim sa ljubavlju.

Gospode,

rekao si: "Koji se ponizuje, biće uzvišen!"

Daj da poverujem u istinitost tih reči,

da ih svakim danom živim,

svesna da je sve što imam Tvoj dar.

^vrh

Smešna strana

MOTIVACIJA

Posle bogosluženja pastir priđe jednoj porodici sa malim detetom, koje je upravo izašlo iz prostorije gde se održavala nedeljna škola.

"O, moj dragi dečače, kako je danas bilo u nedeljnoj školi?" Upita pastir dečaka.

"Odlično!" Odvrati glasno i oduševljeno dečak.

"O, ti sigurno mnogo voliš da slušaš biblijske priče, biće od tebe propovednik!" Doda dalje pastir.

"Ma ne, one su dosadne, ali zato volim kolače koje na kraju časa deli učiteljica."

KOJA ŠKOLA?

Na povratku iz crkve kući, upita otac svog sinčića: "Sine, reci mi koju školu više voliš, da li onu pravu ili ovu u crkvi - nedeljnu školu?"

Dečak momenat razmišlja a onda reče: "Definitivno, ovu nedeljnu."

"Da li je to zato što se tu molite, družite i slušate biblijske priče?" Upita ga dalje otac.

"Ne, nego zato što u pravu školu moram da idem pet dana a u nedeljnu školu samo jednom nedeljno."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 45 / 2008.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Kako živeti? - Piter Bibi

* Razočarano srce - Floyd McClung

* Antiohijska crkva - Michael Green

* Devet razloga - John Piper

* Tri važna stiha - Matthew J. Slick

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi naši čitaoci,

da li ste ikad razmišljali i analizirali sebe po pitanju: Kako ću se danas sresti sa mojim preprekama, problemima i protivljenjima? Da li ćete zbog njih postati ogorčeni ili bolji?

Izbor kako ćemo se ponašati u pojedinim životnim situacija je potpuno na nama. Ako su naši interesi stvarno "mrtvi" i spremni smo da ostvarujemo Božje ciljeve, onda i nije reč o tome šta će te okolnosti učiniti meni, nego šta ću ja učiniti sa tim okolnostima.

Hrišćanin koji ovo shvata ima snage da kaže životu: "Makar me snašle i najgore stvari, ja imam snage da uzmem negativno i to pretvorim u pozitivno." Ništa ne može da se usprotivi verniku čiji život je skriven s Hristom u Bogu. Isus se jednom u svojoj službi sreo s velikim protivljenjem: "Oni se pak izbezumiše i dogovarahu se među sobom šta bi mogli da učine Isusu." (Lk. 6,11 EČ). To je bila prepreka - pretnja - u najnezgodnijem obliku.

A šta je Isus uradio? Dalje piše: "Tih dana iziđe na goru da se pomoli, i provede noć moleći se Bogu." (Lk. 6,12 EČ). Molitva, to silno sredstvo komunikacije s Bogom i sredstvo kontrolisanja, ne toliko situacijom, koliko izlazom iz situacije, a ponajviše kao sredstvo samokontrolisanja. Molitva je učinila da Isus ne postane žrtva, nego pobednik nad ovim zlim okolnostima. Znamo da je jedan od najvećih Božjih ciljeva da formira Svoj karakter u svojoj deci. Ne da im bude lako, ne da budu srećni - iako je to svakako nusprodukt - nego da imaju Hristov karakter. A kako se formira Njegov karakter? Jedan od načina je prevazilaženje i pobeđivanje životnih teškoća sa verom u Boga Oca.

I zato nemojmo kukati nad preprekama i protivljenjima koja nas snađu danas, već ih upotrebimo za naš rast. Ona pomažu da se jača naš karakter - naša umna i duhovna sposobnost.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

KAKO ŽIVETI?

- Piter Bibi

- Kako živeti s prošlošću, sadašnjošću

i budućnošću s oproštenjem, žarom i verom

Živimo u prolaznom svetu gde se danas razlikuje od juče a sutra će biti drugačije od danas. Ovo znači da su aspekti prošlosti, sadašnjosti i budućnosti naših života uvek prisutni. Stoga, kakav bi stav hrišćanin trebalo da ima prema prošlosti, sadašnjosti i budućnosti?

Napustite prošlost

Većina nas ima neke stare stvari u životima koje želimo da zadržimo - neke nasleđene stvari: vrednosti - komad starog antičkog nameštaja, porodična Biblija, komad nakita koji je baka dala majci a majka ćerki. Ili, to bi mogla biti stara slika, neki stari alat, auto koji može da bude obnovljen i ponovo mu se vrati život.

Mada postoje neke stvari iz naše prošlosti koje imaju vrednost, postoje i one druge stvari iz prošlosti kojih bi se trebalo rešiti. Ima i onih zbog kojih se kajemo i voleli bi da ih zaboravimo, kao na primer ružna reč ili delo, loša veza, pogrešna odluka. Mislimo: "Nije trebalo da to učinim" ili "Nije trebalo da to kažem" ili "Nije trebalo da odem tamo." Kada se zajedljivo i svadljivo sećamo nekog događaja, dozvoljavamo prošlosti da dođe i povredi druge.

Sada, kako se osloboditi tih neprijatnosti? Za hrišćane, prošlost je nestala: "Zato, ako je ko u Hristu, novo je stvorenje, staro je prošlo, gle, sve novo je nastalo!" (2. Korinćanima 5:17) Molili smo Boga da nam oprosti te stvari iz naše prošlosti i znamo da je Bog to i učinio: oprostio i zaboravio. Ali koliko se nas, iako nam je oprošteno, još uvek drži prošlosti i nastavlja da je se seća?

I dok je se držimo, ona nam samo stoji na putu i sve nas više povređuje, jer zauzima mesto novih događaja koje bi trebalo da dođu. Naš kapacitet je ograničen: što više vremena i energije trošimo živeći i razmišljajući o prošlosti, manje ćemo toga imati za nove stvari. Bog kaže: "Zaboravite prošle stvari; ne razmišljajte o prošlosti" (Isaija 43:18). Prošlost je nestala i trebali bi da se zaboravi. S obzirom da je Bog sve zaboravio, i mi bi trebalo da je ostavimo za sobom.

Bog želi da čini nove i uzbudljive stvari u vašem životu: "Evo, stvaram novo!" (Isaija 43:19). Ako niste pažljivi, propustićete nove stvari koje Bog želi za vas. Lako je provoditi dan za danom razmišljajući o prošlosti i propustiti nove stvari. Doživljavate li novosti u svom životu? To je ono što vam je Bog obećao.

Pavle je zaboravio prošlost i koncentrisao se na budućnost: "Zaboravljajući što je iza mene, težim za onim što je preda mnom, gledajući na cilj" (Filipljanima 3:1-14). Nemojte zaglaviti u prošlosti i uvek gledati nazad, kao Lotova žena. To može i da vas ubije! (1. Mojsijeva 19:26).

Bog ima nove uzbudljive stvari koje želi da učini u vašem životu. Treba da Mu dozvolite da deluje. Ima li nečega u vašem životu što Ga sprečava? Bog može da učini nove, uzbudljive stvari u životima bračnih parova i u porodicama. Kako vam deca odrastaju i sazrevaju, trebaćete da zaboravite na neke stvari iz prošlosti dok ste koncentrisani na sadašnjost i gledate prema budućnosti. Svaki roditelj koji ima odraslu decu to može da vam potvrdi!

Bog, takođe, želi da čini nove i uzbudljive stvari u mesnoj crkvi. Moramo da ostavimo prošle teškoće i kreneno napred. Izuzetno je važno da ostavimo za sobom ono što nas je povredilo i zaboravimo sve bolne uspomene. Novi i drugačiji pristup u činjenju može da donese nov život u mesnoj crkvi. Treba da preispitamo svoje tradicije: Držimo ih se samo zato što ne želimo da se promenimo? Ima li nečega što možemo da ostavimo kako bi dozvolili Bogu da učini nešto novo? Ne zaboravite, On želi da učini nove stvari. Šta je to što zadržava mesnu crkvu od rasta i od toga da postane relevantna našim mladim ljudima koji žive u okolini? Setite se poruke iz Isaije (Isaija 43:18-19): " Nemojte se sećati prošlosti. Vidite, nove stvari činim!" Nemojmo propustiti nove i uzbudljive stvari koje Bog želi da učini među nama.

Bog kaže: "Ako k meni dođete i ispovedite stvari iz vaše prošlosti kojih se stidite, koje povređuju ili uzrokuju da se drugi spotaknu, i ako ih ostavite, tada mogu činiti nove i uzbudljive stvari u vašim životima, kao pojedincu, kao paru, kao porodici, i kao mesnoj crkvi." Zaustavlja li nas prošlost kako bismo imali rastuću vezu sa Bogom? Guši li ona našu vezu sa Njim kao i vezu koju treba da imamo jedni sa drugima?

Živite u sadašnjosti

Na koji način bi vaš dan bio drugačije proveden ako bi to bio poslednji dan vašeg života? Biblija kaže da je vaš život "rosa koja se pojavi na kratko vreme a onda nestane (Jakovljeva 4:13-15). Biblija takođe kaže, danas ste ovde ali sutra ćete umreti. Ako vam ovo nije jasno, onda ste bezumni (Luka 12:13-21).

Jedini trenutak koji je garantovan jeste ovaj upravo sada. Neki ljudi umiru mladi u tragičnoj nesreći, drugi dožive srčani udar sredinom života. Nema garancije za sutra. Treba svaki dan živeti s čežnjom da činimo ono što Bog želi da radimo, ići kuda On želi da idemo, i biti ono što Bog želi da budemo.

Ukoliko ne živite na način na koji Bog želi da živite, ne možete biti ispunjeni čežnjom za bilo čim jer niste srećni. Koliko bi sve bilo puno uzbudljivije kada biste mogli da se oslobodite prošlosti, tj., stvari koje vas sputavaju, i dođete u poziciju gde Bog može da učini nove i uzbudljive stvari u vašem životu. Možete li reći da radite upravo ono što On želi?

Svaki trenutak vašeg života treba da bude podređen Hristu. Matej 6:11 kaže, "I daj nam danas naš hleb svagdašnji," a ne "sutra" ili "juče." Bog nas obezbeđuje svime za danas, za ovaj trenutak, jer je ovaj trenutak ono što je garantovano. Bog želi da se stalno oslanjamo na Njega, momenat po momenat.

Premda je Bog Jevreje oslobodio egipatskog ropstva, oni su gunđali misleći da će u pustinji umreti od gladi (2. Mojsijeva 16:2). Bili su gunđala i slično njima. Mi u Bogu posedujemo sve, pa ipak se često žalimo i gunđamo. Bog je obećao da će im svakodnevno davati hranu. Uslov je bio da oni uzmu samo onoliko koliko im treba za danas, ne i za sutra. Oni koji nisu poslušali, su se razboleli. Bog ih je snabevao dan za danom, ali neki su želeli da žive po jučerašnjem blagoslovu. Živite li vi jučerašnjem blagoslovu ili verujete Bogu da će vas nanovo blagosloviti svakog novog dana? Bog želi da učini nešto novo u vašem životu - danas! Kaže: "Veruj mi u ovom trenutku."

Težnja za budućnošću

Težiti za budućnošću može da izgleda kao da je u suprotnosti življenju u sadašnjosti. Naime, ja ovde govorim o težnji za budućom slavom kada budemo u domu sa Bogom, kada ćemo Ga videti licem k licu i biti u Njegovoj prisutnosti (Rimljanima 8:18; Rimljanima 8:23-25). Težite li za Hristovim povratkom?

U međuvremenu, treba "čekati... strpljivo" (Rimljanima 8:25). Ove reči su bile napisane pre skoro 2,000 godina - dugo vreme provedeno u čekanju! Neki mogu misliti da smo ludi zato što čekamo i nadamo se da će se Gospod ponovo vratiti, ali veliki primer vere jeste verovati i ne sumnjati da će se ono čemu se nadamo i dogoditi (Jevrejima 11:1).

Biblija kaže da smo mi kao došljaci i stranci u ovom svetu - ne pripadamo ovamo (1. Petrova 2:11). Težite li za onim danom kada će Hrist doći i odvesti nas kući kako bi bili sa Njim? Ohrabrujete li druge ovom mišlju? (1. Solunjanima 4:15-18). Čeznete li za budućnošću zaboravljajući prošlost i živeći u sadašnjosti?

Rava je bila prostitutka u gradu Jerihu - nije baš bila vrsta žene s kojom biste rado bili viđeni. U vreme kada su Jevreji zauzimali Kanaan, Isus je poslao dva špijuna da odu u grad. Rava ih je sakrila i pitala ih o tome šta će se dogoditi. Rekli su joj da će preuzeti grad i odmah je razumela da se nalazi na pogrešnoj strani. Tražila je od njih da je zaštite kada preuzmu grad i oni su održali svoju reč (Isus Navin 2:1-21; Isus Navin 6:24-25). U prošlosti dok je bila prostitutka, Rava je bila daleko od Boga. Ona je zaista želela da zaboravi svoju prošlost. U sadašnjosti je živela za trenutak skrivajući ova dva čoveka, i bila je pravedna (Jakovljeva 2:25). Koja neverovatna slika onoga što Bog želi da učini u životima ljudi koji ga vole!

Možda ste u prošlosti napravili neke ludosti, možda čak neke loše stvari koje su povredile druge - stvari koje bi želeli da zaboravite, stvari koje vam se stalno vraćaju i proganjaju vas. U sadašnjem vremenu treba da želite da promenite svoj život i budete ono što Bog želi od vas, ostavivši za sobom stvari iz prošlosti kako bi vam se u budućnosti uračunale kao pravednost - upravo kako je bilo sa Ravom.

Ne postoji ništa u vašoj prošlosti a da Bog to ne bi mogao da vam oprosti. Ako ste se molili za oproštenje, onda vam je On i oprostio i sve to zaboravio. Znači, način na koji možete da otpustite prošlost jeste kroz oproštenje. Tada ćete moći da živite u sadašnjosti s žarom. Način kojim težite za budućnošću jeste kroz veru. Koliko bi bila velika razlika u našim životima kada bismo razumeli važnost praštanja, žara i vere.

Izvor: Grace & Truth Magazine, May 1999.

^vrh

RAZOČARANO SRCE

- Floyd McClung

Jerusalimom je toga dana vladalo uzbuđenje. Nakon dugih godina bratoubilačkog rata narod je ponovno bio ujedinjen, a neprijatelj sa juga je bio pobeđen. Važnije je od svega, da je nakon dvadeset godina duhovne obamrlosti slavljenje uspostavljeno u novom glavnom gradu ujedinjenog carstva. Saulova vladavina završila je njegovom smrću u borbi, i sada je mlad David na čelu naroda. Bila je to duga noć. Konačno je svanula zora.

David je objavio narodu da će vratiti kovčeg Gospodnji u Jerusalim. Desetine hiljada ljudi skupili su se u gradu na proslavu. Svaka porodica i pleme imali su svog predstavnika, a ljudi su živeli u velikom iščekivanju ovog događaja.

"Sigurno je Bog zadovoljan", verovatno je pomislio David. "Njegov je narod ponovno ujedinjen, sad možemo uspostaviti slavljenje. Kakva šteta što Saul nije bio poslušan Gospodu i nije povratio kovčeg Božji", razmišljao je u sebi. "Ali sada nije vreme za tugovanje. Ja ću se radovati pred mojim Gospodom". "A David i sav dom Izrailjev udarahu pred Gospodom u svakojake sprave od drveta kedrovog, u gusle, u psaltire, u bubnje, u svirale i u kimvale." (2. Sam. 6:5).

Tragedija se zbila iznenada. Volovi zapeli, a mladi Uza pružio je ruku da zaustavi kovčeg. Istog trenutka je pao mrtav! David se skamenio. Tišina je pala na ljude kada je vest doprla do gomile. Šta ovo sada znači?

Bes, postiđenost i strah obuzeli su iznenada Davida.

"Zašto Gospode?" - zavapio je. "Zašto baš sada? Pa, ja činim ono što si ti zapovedio. Zašto Uza? On je samo dotakao kovčeg?"

lako je David bio zbunjen, znao je da ne može nastaviti put sa kovčegom dok ne sazna zašto je Bog osudio njegovo delo. Obuzelo ga je razočarenje. Da samo zna zašto... Šta je to uradio, pa je pao u Gospodnju nemilosti?

Možeš li zamisliti tugu sa kojom se David vraćao kući, sam, sa svog propalog slavlja?

Na početku se činilo da će to biti predivan događaj. Nema sumnje da se borio sa osećajima vlastitog neuspeha i samoosude, dok se u isto vreme borio i sa besom koji je osećao prema Bogu.

"I ožalosti se David što Gospod ubi Uzu. Zato se prozva ono mesto Fares-Uza do danas. I uplaši se David od Gospoda u onaj dan, i reče: Kako će doći k meni kovčeg Gospodnji? (2. Sam. 6:8-9)

Većina nas može se poistovetiti sa Davidovim osećanjima. Većina nas je takođe preživela vreme kada smo učinili korak vere i suočili se sa razočaranjem i teškom situacijom. Zašto? To je pitanje koje postavljamo ponovno i ponovno.

Razočaranja mogu biti rezultat reakcije drugih ljudi na nas. Oni nas mogu razočarati kada su nam najviše potrebni, izneverivši naša očekivanja.

Bez obzira na to o kakvom razlogu je reč, razočaranja dovode do mogućnosti povrede, obeshrabrenja, ogorčenja, besa, nepoverenja straha. Učinak krajnjeg razočaranja možemo povlačiti u sebi mesecima i godinama, ometajući time odnos sa nebeskim Ocem. Zašto je tako važno da se konstruktivno suočimo sa razočaranjima i da vidimo njihovu svrhu? Zašto Bog dopušta da nas ona snađu?

U svojoj knjizi "Ne gubi uzalud svoje tuge" (Don't Waste Your Sorrows) Paul Billheimer nas upozorava na činjenicu da razočaranja mogu biti izvor velikih blagoslova ako na njih reagujemo pravilno. Ništa nas ne može emocionalo povrediti, osim ako sami sebi dopustimo loš stav. Situacije koje izazivaju razočaranja će proći, ali naša reakcija na njih određuje moralne i duhovne odluke, koje opet utiču na naš život, zauvek.

Dokle god bude ljudi, biće i razočaranja. Jedan moj prijatelj jednom je rekao: "Imaćemo jedinstvo, pa makar ja ostao sam"! Naći izlaz iz razočaranja uključuje naučiti kako da se suočimo sa slabostima drugih. To od nas zahteva da razvijemo strpljivost, fleksibilnosti dublje razumevanje Božjih puteva. Treba da naučimo, da u svakoj situaciji reagujemo onako kako želi Bog. To ne znači da treba postati otirač, ali od nas se traži da reagujemo sa Hristovog nivoa, bez obzira na to kako drugi postupaju prema nama.

Naučiti jesti u miru

Hrišćani su ti koji uče voleti i prihvatati jedni druge kao braću i sestre, koji uče jesti svoj ručak u miru. Sećam se da sam kao dečak pucao od besa na sestru i brata prilikom porodičnog ručka, ali se isto tako dobro sećam da tata nije podnosio našu prepirku za stolom! On je strogo zahtevao da naučimo jesti u miru.

Neka od razočaranja dolaze zbog naših nestvarnih očekivanja od drugih. Postati hrišćanin ne znači postići trenutno savršenstvo? Treba naučiti ljubiti svoju braću i sestre, baš kao što je nekada trebalo naučiti "jesti u miru".

Kada si razočaran delima brata ili sestre, nemoj "ih se odreći" ili prestati da gradiš zajedništvo sa njima. Možda je Bog doveo tu osobu, u tvoj život sa ciljem da naučiš važne lekcije. David je rekao: "Znam da su sudovi Tvoji, Gospode, pravedni, i po pravdi me karaš." (Ps. 119:75)

Ljudi koji nam se čine "teški" možda su od Boga iz ljubavi nama darovana "bol". Da smo ti i ja tako puni ljubavi, kao što često mislimo da jesmo, ne bismo imali teškoća reagovati na ljude "koje je teško voleti". Verujem da nas Bog često dovodi u iskušenje da otkrijemo slabosti vlastitog karaktera i loše stavove, kako bi on mogao delovati na njih.

Nadvladati svoj ponos

Car David je bio primoran da se suoči sa razočaranjem kada je Uza umro, a to je zahtevalo veliko samoponiženje sa Davidove strane. Mogao je zatvoriti svoje srce i osuditi Boga za ono što se dogodilo. Umesto toga, on je tražio Boga da o njega dozna što je sam učinio krivo i koju pouku Bog ima za njega. David je naučio poniziti se, da bi otkrio Božju nameru u toj tragičnoj situaciji.

Poniznost znači ne samo biti iskren, nego prilagoditi se Božjoj perspektivi. Mnogi su ljudi načelno iskreni, ali nisu dosledni u osudi greha i prihvatanju Božje naklonosti grešniku. Ako želimo učiti od razočaranja, moramo zadobiti oba oblika: osuditi greh i ljubiti grešnika.

Za one ljude koji su naučili da pitaju Boga zašto je dopustio neku situaciju da ih snađe ili šta želi da nauče iz nje, razočaranje može da prouzrokuje veliki duhovni rast i značajno duhovno razumevanje. Ali, s druge strane, ponos je najveća prepreka učenju u teškoćama i razočarenjima. Iako možda mislimo da nam je u razočarenju najpotrebnije saosećanje, mislim da je vrlo važno spoznati ponos. Pobediti svoj vlastiti ponos, je ključna tačka prema pobedi i razumevanju kada smo razočarani. Razmatrajmo kako nas ti simptomi mogu sprečiti da reagujemo na pravilan način:

- Ponos vidi pogreške drugih, ali se nikada ne poistovećuje sa njihovim slabostima. Kada drugi pogreše, možemo reagovati ovako: "Da, i ja sam već učinio tako", ili "Shvatam, da nije Božje milosti i ja bih to učinio."

- Ponos gotovo nikada ne priznaje pogreške ili svoju odgovornost. Kada to ipak čini, nalazi opravdanja ili objašnjenja i ne kaje se za učinjeno zlo.

- Ponos okrivljuje druge, kritikuje i objašnjava zašto su drugi pogrešili.

- Ponos proizvodi okrutnost, aroganciju, samodovoljnost i nezdravu samostalnost.

- Ponos je više zainteresovan da bude prihvaćen u očima ljudi, nego da bude pravedan prema Božjem standardu.

- Ponos brine da pobedi u argumentima, a ne da sačuva prijatelja.

- Ponos nikada ne izgovara reči: "Pogrešio sam. To je moja krivica. Oprosti mi."

- Ponos zahteva. Usredotočuje se na ono što nije bilo učinjeno za nju, a ne na ono što jeste. Žudi za prošlošću ili budućnošću, a nikada nije zadovoljan sa sadašnjošću.

- Ponos donosi razdor. Ponos kaže: "Moja grupa, ili crkva, ili denominacija sadrži više istine nego druge."

- Ponos sudi situacije po tome što one znače za ljude, a ne za Boga. Ponos ne gleda na Božju perspektivu.

- Ponos kritikuje, ruši, uništava ugled i uživa u širenju vesti o neuspehu i grehu.

- Ponos okrivljuje Boga i druge, kada stvari krenu lošim tokom.

- Ponos opravdava ogorčenost i bes.

- Ponos vodi k sažaljevanju, sažaljevanju i još većem sažaljevanju.

- Ponos kaže da osoba može doseći duhovnu dubinu u kojoj se postaje slobodan od ponosa. Stavlja svoju sigurnost u nakazni oblik samopravednosti, a ne u krst Isusa Hrista.

Najbolniji, razočaravajući doživljaj moga života bio je kada sam spoznao ponos: svoj vlastiti i ponos drugih.

Čuo sam o razdorima u crkvama i o dubokim sukobima među ljudima, ali nikada nisam niti pomislio da se to može dogoditi i meni. U našoj zajednici stavili smo naglasak na međusobne odnose i na jedinstvo, na to da smo "porodica" u kojoj se međusobno ljubimo. Bio sam ponosan da se "ističemo" u crkvi. Kada sam gledao na druge grupe u crkvi, osećao sam odvratnost prema njihovoj plitkosti i nedostatku lične topline. lako tada nisam hteo da priznam, nisam mogao zamisliti da budem javno poistovećen sa nekim delovima Tela Hristova zbog njihovog hladnog pristupa evangelizaciji i nedostatka radikalnog učeništva.

Učio sam šta treba da su prioriteti u Telu Hristovom i naglašavao stil života koji je bio vredan Carstva Božjeg. Isticao sam da je crkva zajednica hrišćana, kao i važnost najviših osobina zajedništva. Još uvek naučavam o tim pitanjima, ali pre deset godina to sam radio do tolike krajnosti da Isus nije više bio središte moga života, nego su to bili drugi vernici.

Bili smo zajednica ljudi koja je bila zaslepljena sobom. Videli smo sebe kao jedinstvo, a kada se to dogodilo, iskrsnuo je velik problem.

Postavili smo tako visoke standarde za sebe da ih je bilo nemoguće održati, ne samo drugima - nego i nama samima.

Na kraju smo se okrenuli jedni protiv drugih. Božić 1975. godine je bio najtužniji dan moga života. Našao sam se toga jutra sedeći na krevetu i posmatrajući svoje srušene snove. Sanjao sam o ljudima u zajedništvu ljubavi koji žive Evanđelje tako dosledno da mogu zatresti celu Zemlju, ali sam u svoju računicu uspeha zaboravio da ukalkulišem čovekovu podložnost padu. Naš je neuspeh bio tako užasan, bio sam toliko povređen zbog vlastitog greha, a i zbog greha drugih, da sam poželeo umreti.

Ne mogu opisati taj strašan bol koji sam proživljavao. Osećao sam se kao satrven, odbačen, izneveren i povremeno čak besan na one iste ljude koje sam toliko ljubio. Naš mali raj ljubavi i izlečenja pretvorio se u pakao razorenih odnosa. Bio sam suočen sa grubom stvarnošću u šta se sve čovek pretvori kada nije pod kontrolom Božje milosti.

Sa velikom zahvalnošću Bogu sećam se tih užasnih, crnih meseci. Bilo je to najbolnije razdoblje moga života, ali i najbolje. Bog je učinio više u tim danima sloma i zgaženih snova nego što se može i zamisliti; pokazao mi je mene samog, moje duboke nesigurnosti i moj ponos, upoznao sam sebe više nego celog preostalog života. U isto vreme on mi je pokazao više svoje milosti, ljubavi i vernosti nego sam mogao i zamisliti da postoji.

Zbog bola kroz koji sam prolazio u tim danima, te zbog isceIjenja i iskupljenja koje je došlo nakon moje poniznosti pred Bogom i ljudima, naučio sam mnoge pouke.

Kad se prelomna tačka konačno dogodila u meni, Bog mi je otkrio koren mog lošeg stava prema drugima. Plakao sam kada sam čuo kako mi nežno govori: "Opraštam ti i obnavljam sve ono što je izgubljeno."

To mi je iskustvo skrenulo pažnju na veliku opasnost od ponosa i ispunilo me dubokom nežnošću prema onima koji su iskusili velika razočarenja i bili povređeni u dodiru sa ljudima.

David se ponižavao uvek iznova. Biblija kaže da je on bio "čovek po srcu Božjem". David je bio taj koji je napisao 51. Psalam: "Onda će Ti biti mile žrtve pravde, prinosi i žrtve paljenice; onda će metati na žrtvenik Tvoj teoce." (stih 19).

Za Davida slomljenost nije značila obeshrabrenje, beznađe ili povređenost. Bila je to poniznost, ono što je suprotno ponosu. Zbog toga je David u svakom razočarenju naučio nešto. Njegovi Psalmi slavljenja izvirali su iz prese životnih razočarenja.

Ako želimo imati poverenje u Boga i da ga upoznamo kao Oca, onako kao David, moramo se pred njim poniziti. Kad stvari krenu loše, možemo tražiti Božji razlog za njih, ili otvrdnuti srca i postati ponosni. Srednjeg puta nema. Mešavina poniznosti i ponosa neće doneti rezultate koje Bog želi. Čak ako i nismo u danoj situaciji učinili ništa loše, još uvek treba naučiti oprostiti i blagosiljati naše neprijatelje. A to se može dogoditi jedino ako smo ponizna srca.

Kada je Isus one noći sam klečao u Getsemanskom vrtu, njegovo je srce bilo bolno. Suočio se sa krajnjim iskušenjem - sa smrću. Otac je od njega tražio tešku stvar, ali nije bio primoran učiniti išta protiv svoje volje. Prihvatio je Očev plan jer ga je poznavao i jer mu je verovao.

Hrist je rekao: "Ne moja volja, nego tvoja neka bude". Budući daje znao Očevo srce, bio je bezuslovno poslušan. To nije bilo iznuđeno od zapovedničkog Oca, nego je to bila reakcija poverenja na ljubav.

Način na koji se suočavamo s razočarenjima i sa voljom Božjom u našem životu možda pokazuje više od bilo čega drugog koliko smo sigurni u Božju ljubav i koliko smo blizu Očeva srca.

Iz Knjige: THE FATHER HEART OF GOD, Floyd McClung.

^vrh

ANTIOHIJSKA CRKVA

- Michael Green

Crkva predstavlja glavni kamen spoticanja velikoj većini ljudi koji gledaju spolja unutra, u želji da vide ima li tu hrišćanstva ili života. Možda će reći: "Bog da, crkva ne!"

Ovaj stav je vrlo razumljiv stav. Mislim, da se može videti koliko je to rašireno, počneš li ispitivati ljude koji ne idu u crkvu da li se ikada mole. Na svoje zaprepaštenje, utvrdio sam da se mnogi od takvih - redovno mole ili čitaju Bibliju. Međutim, oni nikad ne prekorače crkveni prag. Uostalom, zašto bi?

Čini mi se da niko u apostolsko vreme nije zauzimao takav stav, dakle "što dalje od crkve". Uticaj Crkve bio je u svakoj pojedinosti isto tako upečatljiv kao i uticaj pojedinaca. Svakako, bio je i jači od njega, jer njihovi međusobni odnosi odražavali su hrišćansku ljubav u akciji, a ne postoji ništa privlačnije od toga. Kao da niko nije ni pomišljao na to da je crkva previše dosadna, previše pristojna, previše odvojena od stvarnosti - kako se danas često misli. Možda je to tačno. Možda vredi pogledati neku od crkava iz Dela apostolskih i videti kakav nam uvid ona može pružiti u neke od današnjih problema s crkvom. Opis zbivanja nalazimo u jedanaestom poglavlju Dela.

Hrišćanstvo kao kontrakultura

Antiohija je bila glavni grad bogate, moćne rimske provincije Sirije. Smatrali su je trećim gradom sveta, posle Rima i Aleksandrije. Bila je mnogonarodna, vojna sila, libertinska, bogata i luda za seksom. Tu je bilo mnogo jevreja sa posebnim građanskim povlasticama, na koje su bili ljubomorno ponosni. Uprkos tome što su iz života iscedili što su najviše mogli, građani Antiohije kao da nisu bili potpuno zadovoljni. Javljali su se natpisi uklesani na kamenju upućeni Sreći, Sudbini, Serapisu, Besmrtnosti i tako dalje. Bilo je mnogo horoskopa, a postoje i podaci koji upućuju na raširenost astrologije i bavljenje magijom.

Upravo u tom hirovitom, i tako neobično savremenom gradu, hrišćanstvo je postalo "svetskom religijom". Upravo je odavde izgrađen prvi evropski mostobran hrišćanske misije. Da nije bilo Antiohije, hrišćanstvo je moglo ostati podkultura judaizma. Umesto toga, postalo je kontrakultura i preživelo i rastakanje judaizma, i pad Rimskog Carstva.

Živimo u vreme kada najveći deo modernog sveta ne smatra hrišćanstvo kontrakulturom, ne solju usred raspadajućeg društva, nego više pobožnjačkom podkulturom onih koji su voljni žrtvovati svoje umove i prilagoditi svoje ponašanje u nadi da će, kad završi ovaj život, moći biti pobožni na nebu. Privatni kult, koji je u svojoj suštini veoma sebičan. Nikakav naročit i različit životni stil, osim običaja sastajanja u ogromnoj i hladnoj zgradi, uz svetlost sveća ili miris tamjana, i to jednom nedeljno ili mesečno.

Za razliku od toga, crkva u Antiohiji smatrala se radikalnom alternativom, kontrakulturom, trećom rasom, koja nije bila ni paganstvo, ni judaizam. Antiohijski hrišćani nisu ostavljali takav utisak zbog podrške institucionalne (državne) crkve: nje nije bilo! Niti zbog klerikalne stručnosti: svi su bili laici. Niti zato što su dubokoumno razglabali o problemima rasta crkve sa nekim "stručnjakom" - ekspertom za ta pitanja. Oni su uspeli, jer su bili Božja kontrakultura. Gotovo svaki aspekt te radikalne alternative uobičajenom načinu života u Antiohiji, mora da ih je mnogo koštao. Sumnjam da danas možemo uopšte delotvorno evangelizirati bez korenitog obrta u crkvenom životu, prioritetima i stavovima. I sa zabrinutošću, pitam se: možemo li ga očekivati?

Crkva koja nije ćutala

Prvo što saznajemo o osnivanju te glasovite crkve trebalo bi nas zaustaviti. Nije bila rezultat smišljenog i planskog delovanja. Niko nije onamo poslao misiju. Dogodilo se to gotovo "slučajno". Hrišćani, vrlo obični ljudi koji su shvatili da im je nakon Stefanove smrti u Jeruzalemu postalo "prevruće" da bi onde i dalje ostali, ostavili su svoje domove i odlutali do Antiohije. Prirodno, čavrljali su sa svima koje su sreli o novom događaju: Božji je Mesija, tako dugo očekivan, stvarno došao, bio pogubljen, uskrsnuo, i ljudi ga mogu upoznati.

Tu su poruku prvo ograničili na Mesijin narod, Jevreje. Međutim, razmišljajući o širini vizije njihovog vođe Stefana, mora da su se zapitali zašto da se ograniče samo na Jevreje kad je Isusova smrt imala sveopšte značenje. Tako su počeli govoriti drugim ljudima, Grcima (Dela 11:20); i njihova je poruka naišla na spreman odaziv. Nisu li žitelji Antiohije tražili zadovoljstvo i ispunjenje? Sada su konačno mogli doći do njega kroz Evanđelje - Radosnu vest. Nisu li tražili oslobođenje od sputanosti, od robovanja seksualnim orgijama, lošim odnosima, mahnitom traganju za bogatstvom i stiska demonskih sila? Ovi jerusalimski hrišćani govorili su im da mogu dobiti oslobođenje kroz Božjeg Sina lično, Isusa.

A u gradu za koji se zna da je poštovao mnogo "gospodara" Isusovo Gospodstvo bilo je važan deo cene učeništva. Čini se da su se ti ljudi tako postavljali; nije prošlo dugo, i nastala je crkva koja se sastojala i od jevrejskih, i od paganskih pripadnika. Ostvaren je potpuno nov korak u hrišćanskom svedočenju, jer šačica hrišćana "na godišnjem odmoru" nije mogla ćutati o svom Gospodu.

Sve dok članovi crkve ne budu dovoljno oduševljeni da svojim prijateljima i poznanicima pričaju o Isusu, niko im neće verovati da oni stvarno imaju Radosnu vest koju vredi čuti i kojoj se treba predati. Zapreke, prevelika poštovanja i crkvenjaštva moraju pasti ako crkva ponovno želi postići da je se ozbiljno uzima i sluša.

Naravno, širom sveta postoje mnoge gorljive crkve. Međutim, sve ovo je pre izuzetak, negoli generalno stanje crkve. Želimo li doživeti sveobuhvatnu eksploziju svedočenja običnih ljudi, onda mora doći do obrta u crkvama. Obrt u stavovima sveštenstva: ono se treba prestati smatrati jedinim oruđem misije. Obrt u shvatanjima članova: oni moraju shvatiti da je svedočenje u nekom obliku ili na neki način odgovornost svih hrišćana. Obrt u delatnostima crkve u korist organizovanja obučavanja te oslobađanja ljudi od trivijalnih delatnosti okrenutih prema unutra da mogu postati "društvo na dobrobit nečlanova", što je i osnovna namena crkve.

Starešine treba da shvate da obučavanje je od životne važnosti za njihovu crkvu. Nije ni potrebno govoriti da to neizmerno jača svest o "službi svakog člana" unutar crkve, ljudi otkrivaju da to mogu, da mogu da služe, i nema veće radosti od pomaganja drugima da dođu veri.

Obično je najteže pridobiti crkvu da razmišlja evangelizacijski i da stvarno priželjkuje rast. Mnoge crkve čine sve da bi stanje ostalo onako kako je uvek bilo - ugodno, ne preteće, ne remeteće. No, crkva nije namenjena tome!

Postoji crkva u Singapuru, koja ima sasvim drukčija shvatanja. Na primer, neki bračni par iz ovdašnje zajednice sebi kupi ili iznajmi stan u nekom stambenom bloku. Oni se usele u njega, i zatim tu najnormalnije žive i svakoga koga upoznaju jednostavno pozivaju u crkvu. "Crkva, gde je to?" - pitaju ih. "U našem stanu, broj 126," glasi odgovor. Video sam jednu takvu kućnu crkvu, u kojoj se nedeljom redovno skupljalo i do šezdeset ljudi na bogosluženje, a koja je obuhvatala i niz molitvenih ćelija u toku nedelje, i ćelija za proučavanje Pisma i uzajamno staranje. To je bio duh od kojeg su bili načinjeni oni koji su evangelizirali Antiohiju. Treba nam više takvih.

Deo iz knjige: EVANGELISM - NOW AND THEN, Michael Green.

^vrh

DEVET RAZLOGA

- John Piper

- Devet razloga po kojima

možemo znati da je Isusovo Evanđelje istinito

1. Isus Hrist, onako kako je nama predstavljen u Novom zavetu i kako je istican u svim njegovim zapisima, previše je jedinstven i prevelik da bi bio izmišljotina, istovetno predstavljen od svih pisaca. Snaga Isusa Hrista oslobodila je ove zapise, nisu zapisi oslobodili snagu. Isus je puno veći i neodoljiviji od svih Njegovih svedoka. Njegova stvarnost stoji iza ovih zapisa isto kao što i neki svetski događaj stoji iza hiljadu TV izveštača. Nešto čudesno nateralo je ove raznovrsne svedoke da kažu sve ove raznolike i zapanjujuće, a ipak istovetne, priče o Isusu Hristu.

2. Niko nije uspeo da objasni prazan grob Isusa Hrista u neprijateljskom okruženju Jerusalima gde bi neprijatelji Isusa dali sve na svetu kada bi mogli da prikažu Isusovo telo, ali nisu mogli. Najraniji pokušaji prikrivanja skandala o vaskrsenju su bili očigledno suprotni svakom ljudskom iskustvu - učenici ne bi ukrali telo (Matej 28:13) i onda žrtvovali svoje živote kako bi propovedali veličanstveno Evanđelje milosti utemeljeno na prevari. Nisu ubedljive ni moderne teorije kako Isus nije umro nego je bio omamljen i onda se probudio u grobu, uklonio stenu te prevario svoje skeptične učenike da poveruju kako je On vaskrsnuo kao Gospodar svemira.

3. Bilo je puno ciničnih protivnika hrišćanstva u vreme dok je bilo mnogo očevidaca koju su se mogli konsultovati u vezi sa Isusovim vaskrsenjem iz mrtvih. "A potom Ga videše jednom više od pet stotina braće, od kojih mnogi žive i sad, a neki i pomreše" (1. Korinćanima 15:6). Takve izjave bi odmah proglasili lažnim, da su to mogli. Ali nemamo nikakvih informacija o tome. Bilo je puno očevidaca vaskrslog Isusa kada su ove presudne izjave napravljene.

4. Rana crkva je bila nesavladiva sila vere i ljubavi i žrtve utemeljena na stvarnost Isusa Hrista. Karakter ove crkve i narav Evanđelja milosti i oproštenja, i nepokolobljiva hrabrost muškaraca i žena - pa čak ako je to značilo i smrt - ne uklapa se u pretpostavku da je to delo masovne histerije. Oni jednostavno nisu bili takvi. U svetu se dogodilo nešto u potpunosti stvarno i veličanstveno i oni su bili dovoljno blizu da su to mogli da znaju, bili uvereni u to, i zarobljeni Njegovom silom. To nešto bio je Isus Hrist, kao što su svi oni to posvedočili, pa kad su i umirali pevajući.

5. Proročanstva Starog zaveta neverovatno su ispunjena u životu Isusa Hrista. Svedočanstava o ovim ispunjenjima ima previše, i previše su raznolika i suptilna i previše isprepletena u istoriji novozavetne crkve i njenih zapisa, a da bi ista mogla bili lažna ili proizvod neke velike UROTE. Isus Hrist je ispunio mnoštvo proročanstava u najsitnijim detaljima što potvrđuje Njegovu istinitost.

6.Svedoci o Isusu Hristu, koji su napisali novozavetna Evanđelja i poslanice, nisu bili lakoverni prevaranti ili poremećeni. Ovo je vidljivo iz samih zapisa, jer knjige imaju elemente inteligencije, zdravog razuma i zrelosti, a samim tim i privlačnu moralnu viziju. One nas pridobijaju svojim svedočanstvom naročito kada se sve sagleda kao jedna velika, kompletna, ali različito izrečena poruka o Isusu Hristu.

7. Svetonazor koji proizlazi iz zapisa Novog zaveta daje puno više smisla postojećoj stvarnosti nego bilo koji drugi svetonazor. Ne samo da odgovara ljudskom srcu, nego i svemiru i istoriji i Bogu, kako nam se On otkriva u prirodi i svesti. Neki mogu doći do ovog zaključka nakon puno razmišljanja, a drugi mogu doći do ovog ubeđenja bez prethodnog razmišljanja, intuitivno duboko u sebi osećajući kako se Hrist i Njegova poruka u potpunosti uklapaju u svet kojeg oni znaju.

8. Kada neko vidi Hrista onako kako je On stvarno prikazan u Evanđelju, tada počinje sjati duhovno svetlo koje je samopotvrđujuće, Ovo je "svetlost poznanja slave Božije" (2. Korinćanima 4:6), i On je odmah primećen u srcu koje je Duhom probuđeno, isto kao što i svetlo biva primećeno otvorenom oku. Oko ne raspravlja o tome da li svetlo postoji, ono vidi svetlo.

9. Kada vidimo i verujemo u slavu Boga u Evanđelju, dat nam je Sveti Duh kako bi ljubav Božja mogla da bude "izlivena u naša srca" (Rimljanima 5:5). Ovaj doživljaj Božje ljubavi poznat srcu kroz Evanđelje Onoga koji je umro za nas dok smo još bili neznabošci, uverava nas da nas nada koja se probudila u nama zbog ovih dokaza neće razočarati.

^vrh

TRI VAŽNA STIHA

- Matthew J. Slick

- Tri važna stiha prilikom svedočenja

"Tako će biti reč moja kad izađe iz mojih usta: neće se vratiti k meni prazna, nego će učiniti šta mi je drago, i srećno će svršiti na šta je pošaljem." (Isaija 55:11)

Ako bi trebalo da proučite samo par stvari o evangelizaciji, onda su to ova tri stiha. Zašto? Po meni ovo su tri najvažnija stiha za razumevanje evangelizacije: Isaija 55:11; Rimljanima 1:16; i Jovan 12:32.

1.) Isaija 55:11

"Tako će biti reč moja kad izađe iz mojih usta: neće se vratiti k meni prazna, nego će učiniti šta mi je drago, i srećno će svršiti na šta je pošaljem." (Isaija 55:11)

Božja je reč jedinstvena. Svojom je rečju (govorom) Bog stvarao: "Bog reče, "Neka bude svetlost. I bi svetlost." (1. Mojsijeva 1:3). "Verom poznajemo da je svet rečju Božjom svršen, da je sve što vidimo iz ništa postalo..." (Jevrejima 11:3). Isus je nazvan Reč: "U početku beše Reč, i Reč beše u Boga... I reč postade telo i useli se u nas..." (Jovan 1:1-14).

Kad je Isus bio na zemlji, On je poučavao rečima i Njegove reči su veoma snažno delovale na ljude. Neke su ljutile a neki su njima bili slomljeni, ali kada je Isus govorio, stvari su se događale.

Isus je opraštao grehe govoreći: "I videvši veru njihovu reče mu: Čoveče! Opraštaju ti se gresi tvoji." (Luka 5:20). Mrtve je oživljavao govorom: "Lazare! Iziđi napolje." (Jovan 11:43). Smirio je vetar i more rečima: "Tada ustavši zapreti vetrovima i moru, i postade tišina velika." (Matej 8:26). Demone je izgonio govorom: "I reče im: Idite. I oni izišavši otidoše..." (Matej 8:32). Lečio je govorom: "I ispružio je svoju ruku, dotaknuo ga se i rekao: "Hoću, očisti se. I odmah očisti se od gube." (Matej 8:3). Božje su reči silne.

Reč Božja (Biblija) opisana je kako da poseduje mnoge kvalitete:

Nadahnuta je: "Sve je pismo od Boga dano, i korisno za učenje, za karanje, za popravljanje, za poučavanje u pravdi." (2. Timoteju. 3:16)

Ona je istina: "... i sve su zapovesti Tvoje istina." (Psalam 119:151)

Oslobađa: "... ako vi ostanete na mojoj besedi, zaista ćete biti učenici moji, i poznaćete istinu, i istina će vas izbaviti." (Jovan 8:31-32)

Stvara veru: "Tako, dakle, vera biva od propovedanja, a propovedanje rečju Božijom." (Rimljanima 10:17)

Osuđuje: "Jer je živa reč Božija, i jaka, i oštrija od svakog mača oštrog s obe strane, i prolazi tja do rastavljanja i duše i duha, i zglavaka i mozga, i sudi mislima i pomislima srca." (Jevrejima 4:12)

Božja je Reč moćno oružje. Zato bi trebalo da je učite napamet i koristite!

2.) Rimljanima 1:16

"Jer se ne stidim jevanđelja Hristovog; jer je sila Božija na spasenje svakome koji veruje, a najpre Jevrejinu i Grku." (Rimljanima 1:16)

Šta je Evanđelje? 1. Korinćanima 15:1-4 kaže da je to Isusova žrtva i Njegovo vaskrsenje za naše grehe. To je silna poruka za spasenje grešnika. Ako znate da će Božja Reč ispuniti ono za šta ju je Bog poslao, i ako znate da evanđelje poseduje silu za spasenje, to bi trebalo da donese mir vašem umu, znajući da u svom svedočenju koristite dva vrlo snažna oružja: Božju Reč i Božje Evanđelje. Božja Reč je Biblija, Božje Evanđelje je otkrivenje o Njemu ili ponuđeno iskupljenje u Hristu.

3.) Jovan 12:32

"I kad ja budem podignut od zemlje, sve ću privući k sebi." (Jovan 12:32)

Ovde Isus specifično govori o Njegovom raspeću. On je taj koji k sebi privlači sve one koji će biti spašeni. Kada vi iznesete evanđelje (1. Korinćanima 15:1-4), Isusovu žrtvenu smrt i vaskrsenje, Isus privlači grešnika k sebi. On to radi a ne vi.

Kao hrišćanin vi morate da svedočite istinu pošteno i kompletno. Kada Gospod otvori mogućnost, trebalo bi da odgovorite u duhu poniznosti i blagosti (2. Timotiju 2:24). Pri tome ljude morate da usmeravate Isusu, jer On jedini daje spasenje.

Ako znate da će Božja reč ispuniti ono što Bog hoće, da je evanđelje sila za spasenje, i da je Isus taj koji privlači ljude k sebi, tada bi trebalo da razumete da odgovornost za spasenje nije na vama nego na Bogu. Vi ste učitelj, onaj koji dostavlja dobru vest. "A kako će verovati koga ne čuše? A kako će čuti bez propovednika?" (Rimljanima 10:14). Vi im pomažete da čuju!

Ova tri stiha trebalo bi da vam donesu više sigurnosti. Vi svedočite; Bog spasava. Vi sejete seme; Bog zaliva. On vas koristi. Njegova je Reč ta koja donosi spasenje. Njegovo evanđelje je to što ima moć. Njegov Sin Isus je taj koji privlači. Vaše je svedočanstvo samo onda moćno kada svedočite Božjom Rečju.

Izvor: CHRISTIAN APOLOGETICS & RESEARCH MINISTRY - www.carm.org.

^vrh

misaone refleksije

10 SAVETA ZA ŽENSKU LEPOTU I ZDRVALJE

- Glas Jevanđelja, 3/2004.

1. Za atraktivna usta - govori reči koje su dobre.

2. Za lepe oči - traži lepe stvari u drugima (pokušaj da vidiš da li Hristos sjaji u njima).

3. Da izgubiš suvišne kilograme - odbaci stres, gnev, nezadovoljstvo i potrebu da nad drugima vladaš.

4. Za lepe uši - slušaj Božiju Reč.

5. Za lep nos - miriši ruže u tvom životu i saberi blagoslove koje ti je Bog.

6. Za uspravno držanje tela - hodaj sa saznanjem da te Bog posmatra. Budi čvrsta i odlučna... i neka stope koje ostaju iza tebe budu one koje si napravila dok si sledila Hrista.

7. Za snažnije ruke - zagrli najmanje tri osobe dnevno, dotakni nekog sa ljubavlju.

8. Za jače srce - oprosti sebi i drugima. Nemoj se previše brinuti i uspori malo.

9. Za jačanje kičmenog stuba - nosi bremena drugih (ili ih opet predaj Isusu koji je dovoljno snažan da ih ponese).

10. I da uvek budeš "IN" - obuci se u Hrista. Jako dobro se nosi i rasteže u slučaju širenja. To je odeća koja nikada nije izvan mode i pogodna je u svakoj prilici...

... pazi na ovo svaki dan i sigurno će od tebe postati lepotica!

BLAŽENSTVA VOĐE

- nepoznati autor

Blažen je vođa koji nije sam tražio mesto vođe, nego su ga drugi postavili na to mesto, zbog njegovih sposobnosti i skromnosti.

Blažen je vođa koji zna kuda ide, zašto ide onamo i kako će do tamo stići.

Blažen je vođa koji ne zna za obeshrabrenje i koji ne izbegava odgovornosti.

Blažen je vođa koji traži najbolje onima kojima služi.

Blažen je vođa koji služi za dobro drugih, a ne iz vlastite koristi i slave.

Blažen je vođa koji stvara nove vođe dok vodi.

Blažen je vođa koji maršira zajedno s ostalima, nosi terete zajedno s njima, i koji hoda s njima i plačući i pevajući.

Blažen je vođa koji ima glavu u oblacima, ali je svojim nogama čvrsto na zemlji.

Blažen je vođa koji vidi vodstvo kao priliku da bude ponizan sluga drugima.

Blažen je narod (crkva) koji ima ovakvog vođu.

^vrh

Smešna strana

TEORIJA I PRAKSA

Jedan mladi, tek diplomirani, neoženjeni propovednik, propovedao je poruku pod naslovom: "Pravila za odgajanje dece". Posle nekog vremena se oženio i postao je otac, kada je ponovo trebalo da propoveda tu propoved, on joj je promenio naslov u "Saveti za odgajanje dece". Kada su njegova deca postala tinejdžeri, on je odlučio da prestane sa propovedanjem na tu temu.

VEĆI TANJIR - VIŠE PARA

U jednoj crkvi je postojao običaj da se na venčanjima skuplja novac i da ga se da mladencima. Prilikom jednog venčanja, pri kraju svečanog bogosluženja među redovima je počeo da kruži neobično veliki tanjir za novčani prilog - kao dar za mladence.

Jedna starica kad je pred nju bio stavljen ovaj tanjir, zagledala se u njega, a onda u čoveka koji ga je držao, i zbunjeno zapita: "Zašto je ovaj tanjir tako velik?"

Čovek sa šapatom odgovori: "Da sestro, velik je, ali ovako je zahtevao mladin otac."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 46 / 2008.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Šta je čovek? - Chuck Smith

* Josif - Steven Campbell

* Spasenje je Božje delo - Matthew J. Slick

* Šta je legalizam? - G. Brahman

* Kako raste vaše povrće? - Džon Dž. Rajzinger

* misaone refleksije

* Smešna strana

Po Božjem redu stvari, životu uvek prethodi smrt. Pšenično zrno ima u sebi mogućnosti da da mnogo novih zrna, ali najpre to jedno zrno mora da padne u zemlju i tu umre. Samo posle svoje smrti njegove pune mogućnosti će se osloboditi, i od zrna koje umire dolazi bogat i novi plod. Ovaj princip nije samo jedna zanimljiva ilustracija iz prirode; ako želimo da naš život bude plodan, i mi, takođe, moramo biti spremni da umremo vlastitim interesima, da bismo počeli živeti za Božje ciljeve i da bi Bog mogao se očitovati kroz nas.

Ideja o umiranju ni je nimalo privlačna nikome od nas, jer to znači odricanje ili gubitak, nesreću i neizvesnost. No, hrišćanin mora doneti odluku za koga će živeti: Da li za sebe ili za Boga? Šta znači "umreti sebi"? Najjednostavnije objašnjenje toga bi bilo: "Ne živeti za sebe". Neko je rekao: "Carstvo Božje naseljavaju srećni ljudi. Ljudi koji su uspešno izlečeni od svake sebičnosti."

Zamislite se nad tim malim zrnom pšenice koje je odlučilo da umre u zemlji, da li ono zaista umire? Ne, ono nastavlja da živi kroz svoj veliki rod, koji ostaje i koji se dalje umnožava.

Dragi naši čitaoci,

nastojmo živeti dostojno Hrista. Služimo Gospodu u svakoj poniznosti (Dela 20:19; Kol. 3:12; 1. Pet. 5:5-6). Budimo svesni da svako naše delo, reč, ili žrtva postaje svedočanstvo - seme posađeno u njivu Božjeg carstva - za neka nova svedočanstva.

"Zaista, zaista vam kažem: Ako zrno pšenično padnuvši na zemlju ne umre, ono jedno ostane; ako li umre mnogo roda rodi. Koji ljubi dušu svoju izgubiće je, a ko mrzi na dušu svoju na ovom svetu, sačuvaće je za život večni." (Jn. 12:24-25 RDK)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

ŠTA JE ČOVEK?

- Chuck Smith

- U poređenju sa nebesima... Šta je čovek?

Jedan od nesrećnih nus-proizvoda našeg urbanog društva sa svojim rezultatom zagađenog vazduha i blistavih svetala jeste da više ne možemo jasno da vidimo nebeski svod. Mislim da bi svako ko živi u gradu trebalo da pobegne u pustinju ili na planine barem dva-tri puta godišnje kako bi mogao da pogleda prema gore i podseti se na slavu neba. Nažalost mi zaboravljamo na sva prostranstva univerzuma, jer ne možemo da ga u potpunosti vidimo. Počinjemo da razmišljamo o ovom svetu kao zatvorenom, ali kada pogledamo u nebesa počinjemo da shvatamo kako je velika ta Božija tvorevina!

Biblija kaže da je slava Božja veća od samih nebesa. Psalmista David je rekao: "Gospode, Gospode naš! Kako je veličanstveno ime Tvoje po svoj zemlji! Podigao si slavu svoju više nebesa... Kad pogledam nebesa Tvoja, delo prsta Tvojih, mesec i zvezde, koje si Ti postavio. Šta je čovek, te ga se opominješ, ili sin čovečji, te ga polaziš?" (Ps. 8:1, Ps. 8:3-4)

Sunce, to delo Božjih prstiju, ima prečnik od 860.000 milja (1 milja = 1,609 km). Toliko je veliko da bi se 1.200.000 Zemlji naše veličine moglo smestiti unutar njega. Putujući 11,5 milja u sekundi kroz svemir, sunce je izbačeno iz Božje ruke.

Mnoge zvezde su zbog koncentracije svojih atoma mnogo teže od sunca. Jedna od dvostrukih zvezda Sirijusa ima tako gustu koncentraciju - broj atoma u datom volumenu, da samo jedan kubni inč teži 784,09 kilograma (1 inč = 2,54 cm)! Zamisli šta bi se dogodilo kada bi meteor veličine stene sa Sirijusa ležao na zemlji i bio ti na putu, a ti si odlučio da ga šutneš da ti ne smeta. Ipak, koliko god ta zvezda bila teška, Bog je i nju zavrteo u orbitu.

Naše Sunce je samo jedna od milijardu zvezda u galaksiji Mlečnog puta. Ova galaksija je 10.000 svetlosnih godina široka i 100.000 svetlosnih godina duga. Drugim rečima, kada bi mogao da putuješ na zraku svetlosti brzinom 186.000 milja u sekundi, mogao bi da obiđeš Zemlju 7,5 puta za samo jednu sekundu. A onda, ako bi napustio Zemlju mogao bi da oploviš oko Meseca za 1,25 sekundi i prođeš Sunce za 7,5 minuta. Da bi prošao svu širinu galaksije Mlečnog puta, trebalo bi ti 10.000 godina a da bi prošao njenu dužinu trebalo bi ti 100.000 godina. Kada bi onda poželeo da posetiš najbližu galaksiju Andromedu, morao bi da putuješ brzinom svetla 1,5 miliona godina!

Ovaj beskrajan svemir sadrži milijardu galaksija, a jedna od njih je galaksija Mlečnog puta u kojoj postoji milijarda zvezda od kojih jednu od njih zovemo Sunce. Oko ove zvezde se okreće devet planeta solarnog sistema od kojih se jedna zove Zemlja. Planeta Zemlja ima prečnik od 7.926,7 milja na Ekvatoru i okreće se oko Sunca brzinom 19 milja u sekundi okrećući se oko svoje osovine brzinom 1.000 milja na sat, putujući sa Suncem u svojoj džinovskoj orbiti brzinom od 11,5 milja u sekundi, i (kako neki astronomi teoretišu ) putujući otprilike brzinom od 179 milja u sekundi sa Mlečnim putem. Zamisli, mi ovde samo sedimo dok se sva ova pomeranja događaju!

Ako bi ikada zavrteo zvečku, video bi da se može vrteti dugo vremena i da će na kraju da uspori i stane. Ne znam kako je Gospod započeo okretanje Zemlje, ali ono što znam jeste da se još uvek okreće - i ne usporava! Bog je sve odredio i stavio u pogon.

Ova mala planeta Zemlja, iz grupe planeta koje se vrte oko Sunca, kao deo galaksije koja se zove Mlečni put, koja je opet jedna od milijardi galaksija, sadrži milijarde živih bića. Među tim milijardama živih bića je i vrsta koja se zove čovek, kojih gotovo da ima četiri milijarde.

Mora da je David bio šokiran kada je shvatio da je Božja slava veća od nebesa! Tako kaže: "Gospode, Gospode naš! Kako je veličanstveno ime Tvoje po svoj zemlji! Podigao si slavu svoju više nebesa." (Ps. 8:1)

A onda dodaje: "Šta je čovek, te ga se opominješ?" (Ps. 8:4)

Bog vodi računa o tom malom stvorenju imenom čovek na ovoj maloj planeti. Zemlja je mali solarni sistem, deo galaksije Mlečnog puta, deo ovog beskrajnog svemira, a sve je delo Njegovih prstiju. Činjenica da Bog vodi računa o meni jednostavno me zadivljuje! Stvoritelj ovog sveta je svestan mog postojanja i pazi na mene, svoje stvorenje, ovde na ovoj planeti!

"Šta je čovek?" Pre svega, on je telo. Elementi tela nisu baš nešto vredni. Ako uzmemo u obzir inflaciju, trenutno verovatno vrede oko 2,26 dolara u sirovim hemikalijama. Ranije sam se pozivao na činjenicu da je koncentracija stvari određena atomima po jediničnom volumenu. Naša tela se sastoje od atoma koji imaju jezgra protona i neutrona sa sićušnim elektronima koji se kovitlaju uokolo. Kada bih mogao da zaustavim kovitlanje ovih elektrona, oni bi se povukli u centar mase jezgra - nukleusa. Kada bi svi atomi u tvom telu propali na ovaj način, ti bi automatski nestao. Toliko je praznog prostora u ovim atomima, da bi bio manji od čestice prašine; u stvari, trebalo bi mikroskop da te se vidi; a svi mi smo napravljeni od tih raznešenih atoma.

Međutim, Biblija nas uči da je čovek više od tela. Uči nas da je čovek, takođe, duša i duh. U Svetom Pismu se telo naziva "šatorom" zato što je ono privremeno prebivalište duha. Apostol Pavle je rekao: "Jer znamo da kad se zemaljska naša kuća tela raskopa, imamo zgradu od Boga, kuću nerukotvorenu, večnu na nebesima." (2. Kor. 5:1)

Bog ne pazi na mene na neki apstraktan način, On pazi na mene na jedan vrlo lični način. On zna kad ujutro ustanem, a kad uveče idem u krevet. Zna kad me neki zvuk probudi usred noći. On poznaje moje misli i razume moju zemljanu građu (Ps. 103:14). Ipak, pored toga što poznaje moje slabosti i moje mane, On me još uvek voli!

Ponekad se sotona poigrava s nama. Kaže nam da Bog ne želi ništa da ima s nama zato što smo jednom pogrešili ili pali, ili zato što neprestano grešimo. Sotona bi hteo da poverujemo da Bog više nije zainteresovan za nas, ali Bog zna od čega smo sagrađeni, da nismo ništa nego sam prah i isto tako poznaje namere našeg srca.

Kada imaš malo dete koje tek uči da hoda pustiš ga da se uhvati za tvoje prste kako bi mu pružio sigurnost i pouzdanje dok hoda. A onda, kad osetiš da je dovoljno siguran, izmakneš svoje prste. Dete će možda pokušati da učini taj prvi korak, ali možda će istog trena pasti jer još nije dovoljno iskoordinirano da hoda. Kad se to desi, nećeš početi da ga grdiš govoreći: "Ti malo pokvareno dete! Zašto ne hodaš!" Nećeš ga kazniti zato što nije uspelo, već ćeš ga zgrabiti i priviti k sebi. Ohrabrićeš ga i reći ćeš mu: "To je u redu, anđele. Hajde da ponovo pokušamo." Uverićeš ga u svoju ljubav.

Dok god dete pokušava, ti nastavljaš da ga ohrabruješ i voliš. Iako će možda pasti stotinu puta, ti ga nećeš odbaciti. Nećeš ga se otarasiti samo zato što je pogrešilo. Na isti način Bog zna kad ti pokušavaš i ako pogrešiš On te ne odbacuje govoreći: "Oh, muka mi je više od tebe!" Ne, već će te zgrabiti i priviti k sebi, otresti prašinu s tebe i reći: "Hajde sada da pokušamo ponovo."

S druge strane, ti možda imaš tinejdžera u svojoj sobi i kažeš li mu: "Dođi ovamo, želim nešto da ti pokažem." a on odgovori: "Ne, ne želim i ne možeš me prisiliti." Možda ćeš ga malo lupiti po glavi zato što je neposlušan. Znači, na jedan način se ponašamo prema bebi a na drugi prema tinejdžeru. Jedno je ponašanje slabosti: želja da se nešto uradi, ali i nemogućnost da se to uradi, a drugo je buntovničko ponašanje: kada neko ima sposobnost da nešto uradi, ali ne želi da uradi. Ako želiš da služiš Bogu ali nemaš sposobnosti, nemoj da se bojiš da će Bog biti ljut na tebe. Bog te voli! On zna tvoj zemljani šator i da si duhovno neiskoordiniran. On gleda na nas svojom ljubavlju zato što smo Njegova deca. Kao što se otac sažaljeva nad svojim detetom koje uči da hoda, tako i naš nebeski Otac gleda na nas, svoju decu, sa sažaljenjem.

Međutim, ako se otvoreno bunimo protiv Boga govoreći: "Ne želim to da uradim! Neću to da uradim! Ne možeš me prisiliti da to uradim!" On će možda hteti da nam dokaže da nas može prisiliti da nešto uradimo kao što će otac možda dokazati svom tinejdžeru da ga može prisiliti da dođe na drugu stranu sobe.

"Šta je čovek?" Uopšteno govoreći čovek je neposlušno malo stvorenje. Tu je na ovoj maloj planeti gde diže svoju pesnicu na Stvoritelja govoreći Mu: "Ne želim da sledim Tvoja pravila! Živeću kako mi se prohte! Ne možeš me prisiliti da živim na način na koji Ti to želiš! Radiću šta mi se hoće!" Da, to je čovek, čestica prašine koja trese svoju prašnjavu pesnicu na Stvoritelja Univerzuma. Kako je glupo buniti se protiv Stvoritelja!

"Šta je čovek te ga se opominješ?" Nema odgovora na ovo pitanje. Bog ne samo da se opominje mene, On je došao da me poseti: "ili sin čovečji, te ga polaziš" Evanđelje po Jovanu počinje:

"U početku beše Reč, i Reč beše u Boga, i Bog beše Reč. Ona beše u početku u Boga. Sve je kroz Nju postalo, i bez Nje ništa nije postalo što je postalo... Na svetu beše, i svet kroza Nj posta, i svet Ga ne pozna. K svojima dođe, i svoji Ga ne primiše. A koji Ga primiše dade im vlast da budu sinovi Božiji, koji veruju u ime Njegovo... I reč postade telo i useli se u nas puno blagodati i istine; i videsmo slavu Njegovu, slavu, kao Jedinorodnoga od Oca." (Jn. 1:1-3, Jn. 1:10-12, Jn. 1:14)

Božja poseta čoveku je čudesna misterija a slepilo ljudskog buntovništva je tragedija. Pobuna ćete uvek zaslepiti; uvek je ludost pobuniti se protiv Boga - da se mali čovek buni protiv svog Stvoritelja. Njegov Stvoritelj je došao da ga poseti, ali čovek Ga nije ni prepoznao. Iako je svet stvoren po Njemu taj isti svet ga nije prepoznao.

Psalam 8 nastavlja svojim proročanstvom o Isusu Hristu i Njegovoj poseti Zemlji.

"Učinio si ga malo manjeg od anđela, slavom i čašću venčao si ga. Postavio si ga gospodarem nad delima ruku svojih, sve si metnuo pod noge njegove." (Ps. 8:5-6)

U Jevrejima 2:8 se navodi ovaj Psalam upućujući na Isusa Hrista. Bog je Isusu Hristu pokorio sve stvari dajući Mu vlast nad svim što je On stvorio. Međutim, na kraju ovog odlomka pisac Poslanice Jevrejima kaže: "ali sad još ne vidimo da Mu je sve pokoreno."

Ako pogledamo svet oko nas danas, vidimo da nije sve pokoreno Isusu Hristu već nasuprot vidimo svet kako se buni protiv Njegove vlasti. Iako smo hrišćani desi nam se da se i naše telo ponekad buni protiv Njega. Definitivno dolazi dan kada će Bog Isusu Hristu dati svu vlast kada će svako koleno kleknuti i svaki jezik priznati da je Isus Hrist Gospod na slavu Oca (Isa. 45:23; Rim. 45-23; Fil. 2:10). Još uvek ne vidimo sve stvari podređene Njemu: "A umanjenog malim čim od anđela vidimo Isusa, koji je za smrt što podnese venčan slavom i časti, da bi po blagodati Božijoj za sve okusio smrt" (Jev. 2:9).

Neka nam Bog pomogne da vidimo dalje od neposlušnosti oko nas i dalje od pobune našeg vlastitog tela i da već danas vidimo Isusa! Da Ga već danas okrunimo sa mnogo kruna kao Gospoda na prestolju. Već danas predajmo sami sebe Njegovoj vlasti i Njegovoj volji. Kleknimo pred Njegovim prestoljem i slavimo Ga kraj Njegovih stopala. Usudimo se ući u slavu Carstva Božjega predajući sebe same Isusu Hristu Caru. Da vidimo Isusa i kad ga vidimo da zajedno s Davidom kažemo: "Gospode, Gospode naš! Kako je veličanstveno ime Tvoje po svoj zemlji! Podigao si slavu svoju više nebesa."

Šta je čovek da Bog misli na njega? Ipak, On misli na njega, opominje ga se. Šta je čovek pa bi Bog trebao da ga otkupi, ali ipak ga je otkupio. Šta je čovek da bi ga Bog hteo, ali ipak Bog ga želi. Šta je čovek da ga Bog spašava i čini ga svojim kroz čitavu večnost a ipak ga je učinio!

Pitanje koje bi mi trebalo da postavimo nije: "Šta je čovek?", već: "Šta je Bog?!" On je neograničena milost, neograničena ljubav i neograničena dobrota.

"Jer ja znam misli koje mislim za vas, govori Gospod, misli dobre a ne zle, da vam dam posledak kakav čekate. Tada ćete me prizivati i ići ćete i molićete mi se, i uslišiću vas. I tražićete me, i naći ćete me, kad me potražite svim srcem svojim." (Jer. 29:11-13)

Iz knjige "Answers for Today", Chuck Smith. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

JOSIF

- Steven Campbell

- Lekcije iz Josifovog života

Tokom mojih studenskih predavanja, prisustvovao sam predavanju koje je održao hirurg za mozak koji pokušavajući za sat da opiše svoj rad u vezi sa napadima izazvanih nekim poremećajem. Tema je bila toliko široka i kompleksna da je komotno mogao da nastavi ceo dan da govori. Imam isti ovakav osećaj dok pokušavam da napišem kratak članak o Josifovom životu koji je veoma široka tema i o čemu mogu mnoge debele knjige da se napišu.

Josifova priča sadrži puno principa, ilustracija i primera koji utiču na većinu teološki obrazovanih hrišćana. Istovremeno, najmlađa deca uživaju u dramatičnim detaljima koji pokazuju kako Bog vodi računa o Svojim ljudima. Zbog toga što se Josifova iskustva mogu sagledavati iz toliko različitih perspektiva, razmotrićemo "ukratko" nekoliko detalja iz njegovog života upravo onako kako biste vi prijateljima pokazali fotografije sa svog poslednjeg odmora koje bi istakle ono najvažnije. Možda ovi "kratki snimci" sakupljeni iz Prve Mojsijeve iz poglavlja od 37. do 50., mogu potaknuti dublju odanost Bogu - istom Bogu kome je Josif bio toliko veran tokom svojih 110 godina života.

Ilustracija Božje vremenske tačnosti

Bog je isplanirao da Josif postane egipatski premijer do njegove 30-te godine i da bude jedanaesti brat u porodici od 12 dečaka i jedne devojčice - neočekivan je redosled rođenja za onoga koji bi trebalo da postane prominentnim vladinim službenikom u tom delu sveta! Braća koja su ga prezirala prodala su ga kao roba i kao sedamnaestogodišnjak je završio u kući Petefrija, zapovednika službenika faraona. Nakon što je verno tamo služio, Josifu je Petefrijeva žena namestila klopku optužujući ga da je pokušao da je siluje. Zbog ove lažne optužbe završio je u zatvoru.

Nakon što je tamo proveo nekoliko godina, Josif je imao kratak susret s faraonovim peharnikom i pekarem koji su, takođe, bili utamničeni. Pošto im je Božjom mudrošću protumačio snove, Josif je rekao da će peharnik uskoro biti oslobođen, ali da će pekar biti obešen. Tom prilikom Josif je zatražio od peharnika da razgovora s Faraonom o njemu te mu prikaže njegovu nevinost.

Posmatraču koji bi gledao ove događaje i koji ne zna kraj ove priče, ovo bi izgledalo kao veliki prelomni trenutak za Josifa - napokon je uspostavljena veza s kraljem! Umesto toga, nailazimo na jedan gorak stih u Prvoj Mojsijevoj: "I starešina nad peharnicima ne opomenu se Josifa, nego ga zaboravi." (1. Mojsijeva 40:23)

Iako bi posmatraču ovo izgledalo kao izgubljena prilika, Božje vreme je još uvek sazrevalo. Nakon dve godine kada je Faraon imao čudne snove o kravama i klasju, peharnik se setio svog susreta s Josifom. Nakon što ga je pozvao iz tamnice, Faraon je bio toliko zadivljen Josifovim Bogom datim razborom u vezi s tim snovima, da ga je postavio za nadglednika cele egipatske zemlje. Sada kao tridesetogodišnjak, Josif je bio odgovoran da sakupi hranu za vreme ovih sedam dobrih godina i pripremi se za sedam gladnih godina koje su predviđene Faraonovim snovima. Na ovaj način Josif je bio u poziciji da pomogne ne samo egipatskom narodu, nego i svojoj porodici koja je zbog hrane došla u Egipat tokom ove nestašice.

S naše tačke gledišta, teško da se Josifu išta dobro dogodilo tokom tih 13 godina. A ipak, Božji proračun vremena povezivao je svaki od ovih obeshrabrujućih okolnosti sa sledećim. Josif je bio prodan za roba tačno u vreme kada je Petefrije tražio još jednog slugu, pa je bio lažno optužen tako da bi mogao da bude u tamnici i razgovara s peharnikom. Peharnik je prvo zaboravio sve o Josifu, ali ga se setio u kritičnijem vremenu. Napokon, Josifova uticajna pozicija je direktno doprinela fizičkoj dobrobiti i duhovnom obnavljaju njegove braće. "Vi ste zlo mislili na mene," rekao im je, "ali je Bog mislio dobro, da učini... da vas sačuva na zemlji i da vam izbavi život izbavljenjem prevelikim." (1. Mojsijeva 50:20; 1. Mojsijeva 45:5-8). Josif je bio svestan toga da je sam Bog organizovao ove događaje.

Mi se, takođe, možemo naći u okolnostima koje zahtevaju puno strpljenja kada se suočimo s nevoljama i nepravednim postupcima. Josifov život nas podseća da je Bog suveren i uvek sve nadzire uklapajući i najmračnije situacije u Svoj grandiozni plan - sve uvek u pravo vreme. Josif je mogao da pokuša da utiče na sve ove događaje kako bi bili u njegovu korist, ali umesto toga je strpljivo verovao Bogu. Nikada nije bio pod pritiskom žurbe, čak se i obrijao pre nego što je izašao pred Faraona (1. Mojsijeva 41:14). Kada tražimo Božju ruku u našim događajima, ohrabrujemo se da budemo strpljivi s pouzdanjem: "Mirno se pouzdaj u Gospoda, i čekaj ga strpljivo" (Psalam 37:7).

Postojan život u veri

Brod može ostati postojan u najgoroj oluji ako ima čvrsto sidro. Ironično je to što se nikada ne može znati kolika je čvrstina sidra sve dok oluja ne dođe! Isto tako, Josifova vernost se vidi jasnije kroz izazove koje je imao. Razmislite o tome kako je ostao čvrst, postojan, neko na koga se može osloniti, počevši od njegovog porodičnog života. Iako je bio svestan mržnje koju su njegova braća osećala prema njemu, Josif je voljno i revnosno poslušao kada ga je njegov otac, Jakov, poslao da ih potraži (1. Mojsijeva 37:13). Mora da je Jakova radovalo što može da ima toliko poverenja u svog mlađeg sina.

Josifov karakter se nije ni u Egiptu promenio. Posle nekog vremena Petefrije je toliko verovao Josifu da mu je prepustio vođenje svog celokupnog domaćinstva "nije ni znao šta ima, osim hleba koji je jeo" (1. Mojsijeva 39:6). Tamničar je bio sledeći što je primetio Josifovu vernost, jer je njemu poverio sve ostale zatvorenike. Josifova pouzdanost je bila toliko čvrsta da tamničar nije mario ni da proverava ono što je on činio (1. Mojsijeva 39:23). Kasnije kada se napokon Faraon susreo sa Josifom, trebao je samo kratak susret da se uveri u Josifovu vernost i poštenje. Kao rezultat, namestio ga je da bude drugi čovek do njega samog u celoj zemlji (1. Mojsijeva 41:37-40). Dobro je za nas da ostanemo postojani i privrženi pa čak i onda kada nailazimo na uznemiravajuće izazove. Naše sidro nade je najčvršće jer seže od naših srca sve do samog Neba gde je Isus Hrist postavljen radi nas (Jevrejima 6:19-20).

Kontrast svojoj braći

Svedočanstvo Josifa nije bilo sjajno jedino tokom mračnih okolnosti, nego i stvarni kontrast njegovoj sebičnoj braći. U Prvoj Mojsijevoj 37:2 spominje se zao glas o svima njima a, takođe, su navedeni i neki specifični opisi nevernih karaktera njegovih četvoro najstarije braće - onih koji su trebali da mu budu najbolji primer. Prva Mojsijeva 34 opisuje podmukle, silovite Simeuna i Levija kada su smislili da odbrane sestrinu čast. Jakov je bio toliko zgrožen njihovim tadašnjim ponašanjem kao i u drugim prilikama da se još uvek sećao tih kvaliteta u svom samrtnom času (1. Mojsijeva 49:5-7). Što se Ruvima tiče, najstarijeg sina, u Pismu postoji zapis o njegovom delu seksualne nemoralnosti (1. Mojsijeva 35:22); i Judin porodični život godinama ispunjen nečistoćom i neredom, kako je to opisano u Prvoj Mojsijevoj 38.

Neuspeh njegove braće je mogao da obeshrabri Josifa i utiče na njega, navede ga na iste neuspehe. Imao je mogućnost da to učini s Petefrijevom ženom. Međutim, njegova moralna čvrstina i hrabrost se isticala još jasnije u poređenju s mračnom pozadinom njegove lične porodice. Josifova vernost nas ohrabruje da nastavimo nepokolebljivo i da izbegavamo sve što bi nas navelo da zastranimo, pa čak i onda kada izgleda da naša braća i sestre u Hristu ne uspevaju. Ovo ne znači da bi trebalo sve ono u čemu se razlikujemo od drugih hrišćana da posmatramo kao neuspeh ili njihovu nestabilnost. Sigurno je da postoji vreme kada zbog različitih gledišta možemo da učimo od drugih, ali kada je problem moralna čistoća ili duhovno oštroumlje, to je prilika da Hristova slava bude ispoljena kroz našu vernost.

Čovek koji je plakao

Kada čitamo o Josifu, primetićemo koliko je često plakao. Da li smo primetili da uvek plače nakon što je postavljen na neku prominentnu poziciju. Uobičajeno jadikujemo zbog nepravednih događaja ali retko to uviđamo kod ljudi koji imaju poziciju i moć. Kod Josifa je ovo potpuno suprotno: bio je veran u vreme tame i nevolje a ganuto plakao u vreme kada je bio dobro poznat. Treba nam više ovakvih osobina među današnjim hrišćanima!

Josifova braća su rekla: "videsmo muku duše njegove" (1. Mojsijeva 42:21) kada su ga bacili u jamu. Međutim, nakon toga kadgod je Josif plakao, to je uvek bilo povezano s viđenjem njegove porodice (najmanje u šest slučaja). Plakao je kada su njegova braća počela da se kaju (1. Mojsijeva 42:24) nakon toga kada je video Benjamina, svog mlađeg brata (1. Mojsijeva 43:30). Kada se pokazao svojoj braći njegovo je plakanje je bilo toliko glasno da je cela kuća mogla da ga čuje (1. Mojsijeva 45:2). Plakao je prilikom ponovnog susreta sa svojim ocem i ponovo prilikom njegove smrti (1. Mojsijeva 46:29; 1. Mojsijeva 50:1).

Plakanje koje mu je umalo slomilo srce jeste ono kada su mu braća ponovo došla sa strahom da će im se osvetiti (1. Mojsijeva 50:17). Još su uvek sumnjali u iskrenost njegove ljubavi. Sigurno je i Gospod Isus najviše povređen kada mu dođemo i ponovo nabrajamo sve naše neuspehe sumnjajući u Njegovu ljubav. Nemojmo nikada zaboraviti Njegovu stalnu, nepromenljivu ljubav.

Slika Gospoda Isusa

Josifova priča predstavlja čoveka savršenog poštenja kojeg su njegova braća odbacila. Prodat u roblje a nakon toga nepravedno optužen, naposletku je slavno uzvišen na najviše mesto. Kao uzvišen vođa, vodio je kraljevstvo Faraonu, a takođe, dobio nevestu. Da li vam ovo zvuči poznato? U ovom širem pogledu a takođe i u mnogim malim detaljima, Josif predstavlja predivnu sliku Gospoda Isusa. Mnogo dobroga bi donelo našim srcima čitanje Prve Mojsijeve, poglavlja od 37 do 50, kako bi više naučili o putevima blagoslovenog delovanja Gospoda. Dok razmišljamo o Josifovom životu, osetićemo da su nam srca privučena Gospodu a onda ćemo takođe početi da hodamo Njegovim stopama. Njegova je staza sve što želimo.

Izvor: G&T sept. 2000.

^vrh

SPASENJE JE BOŽJE DELO

- Matthew J. Slick

"Od Gospoda je spasenje." (Ps. 3:8)

Kada neko prizove Boga i traži oproštenje kroz Isusa, njegovi gresi su uklonjeni, očišćen je, njegov odnos sa Bogom je obnovljen i pretvoren je u novo stvorenje (2. Kor. 5:17). Sve ovo delo je od Boga, a ne čoveka.

U Bibliji nalazimo izraz koji opisuje čoveka koji nije hrišćanin. To je "prirodan čovek". U Prvoj Korinćanima Pavle kaže: "Prirodan čovek ne prihvata ono što je od Duha Božjeg, jer mu je to ludost; i ne može poznati, jer to se može samo duhovno prosuditi."

Stanje u kom se čovek nalazi može se uporediti s kapljicom otrova u čaši vode: sva voda je zatrovana, ali nije toliko loša koliko bi to mogla da bude. Nemoguće je da voda postane dobra. Takođe, nemoguće je da mi postanemo dobri.

Kada su Isusa Njegovi učenici pitali ko može biti spašen, On je odgovorio: "Ljudima je ovo nemoguće, a Bogu je sve moguće" (Mt. 19:26). Zbog toga spasenje dolazi jedino od Boga, milošću kroz veru (Ef. 2:8-9).

Predpostavljam da se sada sigurno pitate kakve ovo ima veze sa svedočenjem. Zašto bi sve ovo trebalo znati? Drago mi je što to pitate. Puno pomaže da se zna, jer morate da razumete da je Bog taj koji spasava ljude. Naročito je Sveti Duh taj koji dokazuje grešniku da je sagrešio a ne vi. "I kad On dođe (Sveti Duh) pokaraće svet za greh, i za pravdu, i za sud." (Jn. 16:8).

Setite se, evanđelje se propoveda nakon spoznaje greha. Obzirom da grešnik ne može doći Bogu sam od sebe, on mora da spozna svoje grehe i na taj način razume da mu je potrebno spasenje. Učiniti da neko spozna svoj greh je van naših mogućnosti (Jn. 16:8).

Molitva je neophodna za svedočenje

Od vitalne je važnosti da se molite i tražite od Boga da pokaže greh kao i da spasi. Molitva je neophodna za svedočenje. Kada svedočite morate da se molite, jer tada možete slobodno i efektivno da širite evanđelje kakogod to želite i verujete da će Bog dati rast (1. Kor. 3:6-7). Molite Ga da pošalje Svetog Duha da ubedi svet o grehu. Delovanje Svetog Duha neophodno je za spasenje.

Sveti Duh

Sveti Duh deluje u dve vrste ljudi tokom svedočenja: u spasenom i u nespasenom. U spasenom, Duh živi u njemu (Rim. 8:11), poučava (Jn. 14:26), pomazuje (1. Jn. 2:27), vodi (Jn. 16:13), i posvećuje (1. Pet. 1:2). Bez Svetog Duha bili bismo kao brod bez kormila, nesposobni da živimo hrišćanskim životom i naravno, nesposobni da efektivno svedočimo.

U nespasenima, Duh dokazuje greh (Jn. 16:8). Grešnici dolaze Isusu kako bi se očistili od greha. Oni ovo čine nakon što su spoznali svoj greh pred Bogom. Ovo je, takođe, delo Svetog Duha.

Pošto je prirodan čovek odvojen od Boga zbog svojih greha (Isa. 59:2), Sveti Duh koristi Pismo (stihove koje navodite) da mu pokaže njegovu grešnost, ubedi ga o tome kako mu je potrebno spasenje i obrati ga kroz Reč. Kada prirodan čovek (ili žena) postane svestan svog stanja grešnosti tada se propoveda poruka izbavljenja iz greha i ona postaje efektivna.

Greh

Greh čini dve stvari: vređa Boga i ubija čoveka. Kako? Vređa Boga, jer mi ustvari kršimo Njegov zakon. Ubija nas, jer to je priroda Zakona. Jeste li ikada čuli o zakonu gde ne postoji kazna? Zakon bez kazne samo je slogan. Obzirom da je Bog pravedan i zakoni donose kaznu, onda Bog mora kazniti one koji zakon prekrše. Ali ovo nije kraj priče. Bog je takođe milostiv i milosrdan. Njegova pravda je pala na Njega na krstu. Njegova milost je pala na nas milosrđem kroz veru.

Pravda, milost i milosrđe

Ono što je ugrađeno u odnos između Zakona i Evanđelja jeste koncept pravde, milosti i milosrđa. Jedan od najboljih načina kako možete da prikažete razliku među njima jeste da se koristite ilustracijama koje ukazuju na razlike i odnose. Na primer, pravda je primiti ono što zaslužujemo, milost je ne primiti ono što zaslužujemo a milosrđe je primiti ono što ne zaslužujemo.

Pretpostavimo da imate bicikl i ja ga želim. Jedne noći ja se ušunjam u vašu kuću i ukradem ga. Vi me uhvatite i ja odem u zatvor. (Zatvor bi bio mesto gde ja "plaćam" kaznu zbog kriminala što sam prekršio zakon.) Kazna je plaćena i to je pravda. Dobijam ono što zaslužujem.

Hajde da sada malo promenimo. Ušunjam se u vašu kuću i ukradem bicikl. Vi me uhvatite, ali me ne pošaljete u zatvor. Umesto toga, kažete mi da zaboravim na to. Kazna, odlazak u zatvor, nije plaćena. To je milost. Nisam primio ono što zaslužujem.

Još jedna promena. Ušunjam se u vašu kuću i ukradem vaš bicikl. Vi me uhvatite i ne pošaljete me u zatvor. Ustvari, vi mi date bicikl i sto dolara. To je milosrđe. Kazna je plaćena (jer ste vi platili "odštetu", tj. i više od toga) a ja sam primio ono što nisam zaslužio (bicikl i novac).

"Odšteta" se plaća oštećenoj strani, dakle vlasniku bicikla a ne počiniocu krađe. Da je neko treći zatekao kradljivca na delu pa gazdi dao sto dolara i lopovu bicikl - u tom slučaju bi sto dolara bila "odšteta".

Pravda, koja zahteva globu, ne zadovoljava zahtev milosti koji traži oproštenje. Milost ne zadovoljava zahtev pravde. Milosrđe zadovoljava oboje.

Analogija lampe (1)

Recimo da sam u vašoj kući ili stanu sa svojom ženom. Razgovaramo o crkvi i u svojoj gorljivosti slučajno razbijem vašu lampu. E sada, ova lampa vam je posebna. Dobili ste je od dragog prijatelja i sentimentalno vam je vrlo vredna, a pored toga, potrebno vam je svetlo u sobi. Nakon par sekundi shvatili ste da je šteta učinjena i odlučite da mi oprostite. Kažete mi: "Sve je u redu, Matt. Opraštam ti što si mi razbio lampu, ali daj mi deset dolara."

Da li je to, što tražite deset dolara nakon što ste mi upravo oprostili, istinsko oproštenje Sigurno da ne! Kada nam Bog oprosti grehe On kaže da ih se više neće sećati (Jer. 31:34). Ako ste mi oprostili, možete li tražiti naplatu od nekoga kome je oprošteno? Ne, zato što oprošteni dug više ne postoji. Recimo, umesto da od mene tražite deset dolara, vi se okrenete mojoj ženi i kažete: "Matt je razbio moju lampu. Ti mi daj deset dolara za nju."

Ponovo vas pitam. Da li je to istinsko oproštenje? Ne. Vi jednostavno prenesete dug na nekog drugoga ko nije bio umešan u prekršaj.

Ali, mi imamo problem. Lampa mora biti nadoknađena. U istinskom oproštenju, ko će platiti da se ista nadoknadi? (Promislite malo o ovome pre nego sto pročitate odgovor.) Ko plaća? Vi! Vi ste jedini koji je ostao. Setite se ako ste mi oprostili dug; kako možete da očekujete da vam se plati?

Sada, protiv koga sam zgrešio? Vas. Ko oprašta? Vi. Ko plaća? Vi.

Kada zgrešimo, protiv koga smo zgrešili? Protiv Boga. Ko oprašta? Bog. Ko plaća? Bog! Da li ste razumeli ovo? Bog plaća! Kako to On čini? Jednostavno. Pre 2000 godina na brdu izvan grada Jerusalima On je poneo naše grehe u Svom telu i umro na krstu (1. Pet. 2:24). On je preuzeo na Sebe našu kaznu: "Ranjen je zbog naših prestupa i isprebijan zbog naših zlodela; kazna je bila na Njemu radi našeg mira..." (Isa. 53:4-5).

Bog je pravedan. Bog je milostiv. Bog je pun milosrđa. Zbog Božje pravednosti On je uzeo naše mesto. Zbog Božje milosti nismo kažnjeni. Zbog Božjeg milosrđa On nam daje večni život.

Iako nismo vredni spasenja, iako nismo vredni Božje ljubavi, iako nismo vredni da primimo milost, iako smo zaslužili Božji gnev, Bog nas je spasio. To nije učinio zbog toga ko smo mi, već ko je On, ne zbog toga što činimo, već zbog toga što je On učinio. Bog je ljubav (1. Jn. 4:16). Bog je svet (1. Pet. 1:16). Bog je dobar (Ps. 34:8). Nikada ne bismo mogli da uronimo u dubinu Njegove čistote i ljubaznosti (Rim. 11:33). Nikada ne bismo mogli da Ga dosegnemo vlastitim naporima. Ostala nam je samo jedna stvar: moramo da Ga slavimo, volimo i služimo Mu. Jedini On je vredan. Slavljeno neka bude ime Božije.

__________________

(1) Ne sećam se gde sam pročitao analogiju o lampi ali koristim je već puno godina. Neko me je kontaktirao i spomenuo da je istu koristio i Džoš MekDavel (Josh McDowell). Ako je to istina, onda priznanje pripada njemu.

Izvor: CHRISTIAN APOLOGETICS & RESEARCH MINISTRY - www.carm.org.

^vrh

ŠTA JE LEGALIZAM?

- G. Brahman

Na ovo pitanje je moguće odgovoriti samo ako ga sagledavamo kroz Hristovo Evanđelje.

1. "Legalizam" uvek polazi od pitanja šta sam ja u stanju da uradim, koje delo da učinim ili šta ja mogu da ponudim Bogu (Lk. 18,11) da bi od Njega bio prihvaćen. No, u Evanđelju jedino Hrist odlučuje o ovom pitanju našeg prihvatanja ili odbacivanja kod Boga. Dakle, o tome odlučuje moja vera i moje predanje Hristu: "Mislimo dakle da će se čovek opravdati verom bez dela zakona." (Rim. 3,28).

2. "Legalizam" nam je uvek bliži. On nam je zato simpatičniji, jer uzvisuje naše JA. Tu mi imamo nešto u svojim rukama što bi Bog prema našoj računici, trebalo da uvaži i da mu bude drago. Čini nam se da je veoma važno da mi imamo nešto da ponudimo Bogu i to više od ostalih. Čini nam se da nam naša dostignuća pred Bogom osiguravaju "višu poziciju kod Boga od drugih". Međutim, u evanđelju smo u ulozi primalaca. "Pred Bogom smo svi samo prosjaci", reče Luter na svojoj samrtnoj postelji a zato i glasi prvo blaženstvo u Mateju 5,3: "Blago siromašnima duhom, jer je njihovo carstvo nebesko!" - Ovakav položaj se nipošto ne dopada našem starom JA i zato čak i kada iskreno sledimo Hrista toliko često padamo u legalizam.

3. "Legalistički čovek" živi od staroga, tj. uvek od onoga što on ima i što jeste. Istina, on sada nosi hrišćansku masku; ali sa Bogom saobraća po ranijem životnom principu. Ako bi pošteno procenio svoj život, njegovo priznanje bi moralo da glasi: "Gle, skoro sve staro ostade. Praktično ništa novo nije postalo." Naprotiv, život prema Hristovom Evanđelju crpi snagu iz novog i jedinog izvora: Hrista. On je život, kao život koji oživljava loze na čokotu. Jedino kada smo u Hristu, onda bez grčevitog naprezanja raste novi plod za Boga. Imamo radosno svedočanstvo: "Zato, ako je ko u Hristu, nova je tvar: staro prođe, gle, sve novo postade!" (2. Kor. 5,17).

4. "Legalista" će na kraju, ako je iskreni tražilac Boga, postati obeshrabren i jadan (Rim. 7,24). On uvek mora da se napreže. Osim toga veoma naporno deluje i na svoju okolinu. Uskoro primećuje, da je za izvesno vreme u stanju da vara druge svojom pobožnošću, ali ne i Boga niti samoga sebe. Drugi, opet, koji sami sebe lažu, postaju ponosni, naduveni, samopravedni. "Čuvajte se kvasca farisejskog, koji je licemerje." (Lk. 12,1-2). Legalista meri svoje duhovno stanje strogim održavanjem vanjskih pravila, oblika i normi a ne kroz lični i intimni odnosom prema Isusu Hristu. Život prema Evanđelju milosti čini čoveka skromnim i poniznim. Jer jedino tako može spoznati svu svoju potpunu nemoć i bezvrednost pred Bogom (Rim. 7,18). Sa druge strane, mi bivamo ohrabreni i ojačani i istinski usrećeni na osnovu novih mogućnosti milosti koje nam stoje na raspolaganju u Hristu (Fil. 4,13).

5. "Legalizam" me nemilosrdno prikiva (vezuje) za mene lično. Uvek sam zauzet sobom a mnogo manje Isusom, mojim Gospodom. Nastojim da popravim starog čoveka. Ustvari, neprekidno se bavim pokušajima reanimacije (ponovnog oživljavanja) mog starog života koji je zapravo umro s Hristom i u krštenju je čak i sahranjen. Nasuprot tome, Evanđelje donosi oslobođenje kako bi nadalje mogao da živim "novinu života" u radosnoj i zahvalnoj orjentaciji prema Bogu, mom Gospodu (Rim. 7,4).

6. "Legalizam" uvek razara zajedništvo. Nisam zadovoljan što sam sebi namećem jaram zakonskih normi. Moram ga silom natovariti i drugima, moram druge meriti istim merilima. Završetak je kritizerstvo i suđenje braći i sestrama bez ljubavi. Ne retko je to ista žalosna predstava kao kod Galatskih hrišćana kojima je Pavle morao da piše: "Ali ako se među sobom koljete i jedete, gledajte da jedan drugog ne istrebite." (Gal. 5,15). Hrist nas, naprotiv, svojim EvanđeIjem stavlja u veliko zajedništvo onih koji priznaju, kako kaže pesma: "Ništa dat' ne mogu, sve si, Hriste, ti!" Oni znaju da su bogati, jer su obdareni a čeznu da zajednički slave velikog božanskog darodavca (Rim. 15,5-6).

7. "Legalizam" prema proceni apostola praktično reže našu životnu nit. Odseca nas od Hrista i izdvaja iz milosti (Gal. 5,4). To su iste posledice koje dolaze kao kod greha. Samo što je legalizam još opasniji, jer se krije iza pobožne maske i jer ga je teže razotkriti. Nasuprot tome, Evanđelje nas vodi u trajno životno zajedništvo sa Hristom i ujedno omogućuje naš rast i rod.

* * *

Jasno je kao dan da je nemoguće mešati ova dva puta i dva načina života, legalistički i evanđeoski, zakon i milost, prema receptu: "Dvostruki šav bolje drži." Legalistički put neminovno vodi u prokletstvo, jer nas stavlja van milosti Božje. Obećanje blagoslova važi samo za one kojima je dovoljan jedino i samo Isus Hrist za njihovo opravdanje i prihvatanje pred Bogom.

Pitanje kako savladati legalizam postalo je jedno od presudnih pitanja rane crkve, i ovo je bilo važno zato što je od njega zavisio njen dalji opstanak i misionarska sila. To isto pitanje nije napustilo Crkvu Isusa Hrista kroz sve vekove njenog postojanja. To je pitanje koje mi danas treba sami sebi ponovo da postavimo, i ako je potrebno da se pokajemo i vratimo sebe u Evanđelje milosti.

Prema: Iskre, 3/1983.

^vrh

KAKO RASTE VAŠE POVRĆE?

- Džon Dž. Rajzinger

Ovo je priča o dva čoveka, komšija, koji su svako popodne zajedno pili kafu na terasi. To je bio njihov zajednički svakodnevni ritual. Gospodin Mudrinić je bio poznat kao pisac knjiga o povrtarstvu a gospodina Zakerala su ljudi znali kao nekog koji je o svemu znao ponešto, i koji je to rado delio sa drugima. U stvarnosti ustvari nije znao ništa. Obojica su često govorili da vole povrće iz domaće bašte, iako ni jedan od njih ništa nije u bašti gajio. Jednog dana su se stvari promenile. Tu njihovu "idilu" je donekle narušio gospodin Revnosni.

Gospodin Revnosni koji se upravo doselio, odmah je okopao svoju baštu. Gospoda Mudrinić i Zakeralo su uz kafu komentarisali njegov rad: "Verovatno neće ništa gajiti, još je suviše rano. Ništa mu neće nići. Uzalud se trudi." Međutim, sledećeg dana je gospodin Revnosni u baštu izašao sa semenom kukuruza za kuvanje i rasadom paradajza. Počeo je da priprema zemlju za setvu kukuruza i rasada paradajza. Gospodin Mudrinić je osećao da je njegova dužnost da skrene pažnju novom komšiji da za setvu kukuruza i presađivanje paradajza još nije pravo vreme, a i način na koji to radi nije dobar. Detaljno je objasnio gospodinu Revnosnom kako stvari stoje. Ubeđivao je gospodina Revnosnog da je on lično veliki stručnjak za ovu oblast. Bio je uveren da je sav trud gospodina Revnosnog potpuno uzaludan.

Pošto ga je gospodin Revnosni strpljivo saslušao, odgovorio je: "Uvažavam vaše savete komšija; međutim, moj deda se prilikom uzgajanja povrća rukovodio mesečnim ciklusima i uvek je imao dobar rod." Gospodin Mudrinić se jedva suzdržao od smeha i rekao je: "Komšija, ja sam napisao više od petnaest knjiga o povrtarstvu. Štaviše, jednu knjigu sam posvetio samo uzgoju paradajza. Verujte mi, samo gubite vreme i energiju." Gospodin Revnosni mu se ponovo zahvalio za njegove savete i nastavio da seje kukuruz i presađuje paradajz.

Posle nekog vremena, koje su gospoda Mudrinić i Zakeralo ispunjavali pijuckanjem kafe i ličnim hvalospevima o povrću koje se nekad uzgajali u kućnim baštama, no, gospodin Revnosni ih je iznenadio sejanjem još nekih vrsta semena. Gospodin Zakeralo reče svom komšiji: "Pogledaj samo molim te, taj razmak između redova kako je mali. Biljke će se međusobno gušiti." Njegov drugar je samo potvrdno klimao glavom. Tokom celih sledećih mesec dana su na gospodinu Revnosnom i njegovom radu iznalazili mnogo novih grešaka. Ismejavali su ga i govorili kako će glupost gospodina Revnosnog uskoro izaći na videlo.

Polovinom juna počeo je gospodin Revnosni da ubira prve plodove. Svakog dana je u bašti imao nešto novo. Paradajz je bio veći i crveniji nego što je to uobičajeno. Kukuruzni klipovi su bili skroz ispunjeni, puni slatkog soka. Slatko uživanje.

Onda se desila zanimljiva stvar. Gospoda Mudrinić i Zakeralo su prestali da piju kafu na terasi. Nisu nastavili svoj dugogodišnji ritual sve dok njihov komšija nije sakupio sav rod koji je imao u bašti. Interesovalo bi me da li su sami sebe upitali: "Kako je moguće da on ima povrće a mi nemamo? Mi znamo sve o tome a on skoro ništa!"

Isto tako, postojalo je dvoje komšija koji su slično provodili vreme pijući kafu. Jedan se zvao Mudrinić za propovedanje Evanđelja a drugi se zvao Zakeralo. Mnogo su govorili o tome da jako čeznu da vide spasenje grešnika, da vide probuđenje, iako sami nikada nisu svedočili izgubljenim dušama. Osećali su da je njihova glavna uloga da "informišu" ljude koji svedoče kako to rade na pogrešan način, i da oni znaju šta su "ključevi uspeha". A onda, jednoga dana se doselio komšija Revnosni...

...sami dovršite priču. Ja idem da plačem...

Izvor: "Zapas o dušu".

^vrh

misaone refleksije

POSLEDNJE REČI EVANĐELISTE

- nepoznati autor

Dok je evanđelista Moody, koji je na hiljade duša doveo Hristu, ležao na samrtničkoj postelji, njegov sin William je bio uz njega, te, je opisao poslednje reči ovog velikog evanđeliste:

"Čuo sam kako moj otac polako i odmereno govori: 'Zemlja će nestati a nebo će se izgubiti'. Mislio sam, da to moj otac govori u snu, ali on je sa osmehom radosti to stalno ponavljao, onda mi je rekao: 'Ne. WiIliame, to nije san! O, kako je ovo predivno, slično vaznesenju? Ako je ovo smrt, onda je ona slatka. To nije dolina sena smrtnoga. Jer Bog je pored mene. Zove me i ja moram ići.'

Onda je svojoj deci dao svoje poslednje savete, te na kraju u večnost je otišao sa ovim rečima: 'Danas je moj dan krunisanja. Danas ću trijumfovati! Ovaj dan sam čekao i priželjkivao godinama.'"

"Budi veran do same smrti i daću ti venac života..." (Otk. 2:10)

BLAGO ONIMA KOJI...

- Preuzeto sa Interneta

Blago onima koji se znaju samima sebi nasmejati, jer se oni nikada neće dosađivati i neće drugima biti dosadni.

Blago onima koji razlikuju između brda i krtičnjaka, jer će takvim gledanjem na životne poteškoće izbeći mnogu zlovolju i mnoge neprilike.

Blago onima koji paze šta gledaju, šta slušaju i kuda idu svojim nogama, jer će takvi vrlo retko pasti. Izbeći će mnoge zamke i neće se spotaći na onim mestima gde su drugi pali.

Blago onima koji znaju ćutati i slušati, jer će oni mnogo novoga naučiti i biće kadri druge poučiti.

Blago onima koji sebe visoko ne samo-ocenjuju i koji sebe ne smatraju nezamenjivima, jer će takve njihovi bližnji vrlo ceniti.

Blago onima koji su oštrog sluha za tihi poziv bližnjeg kada zove upomoć, jer takvi će sijati radošću na sve strane i žeti mnoge lepe trenutke.

Blago onima koji pre početka svakog posla razmišljaju, a na početak svakog razmišljanja stavljaju molitvu, oni će izbeći mnoge gluposti i moguće promašaje u svome poslu.

Radujte se i veselite se, ako možete ćutati i nasmejati se kad' vas drugi u reči "preseku", kad' vam protivreče i na prste vam staju, jer je to znak da Evanđelje počinje prožimati vaše srce i donositi svoj rod.

A iznad svega, blago vama, ako ulažete svaki napor u to kako da Gospoda prepoznajete u svim ljudima koje susrećete, jer vi ste onda zaista pronašli pravo svetlo, pravu mudrost i ljubav Božju.

^vrh

Smešna strana

BOG SVE VIDI

Jedan sveštenik je imao malu bašticu u kojoj se moglo naći raznovrsno voće, a trešnje bi svake godine dobro rodile. Međutim, posle nedeljne škole neka deca su često nevidljivo ušetala u bašticu i naslađivala se slatkim plodovima.

Sveštenik je želeo zaštititi svoje, ali pošto je bio dobar čovek i voleo je decu, nije hteo da preduzima neke drastične mere. Smatrao je da će biti dovoljno ako tu pobožnu dečicu upozori da je to što rade greh. Tako, je pored drveta trešnje stavio veliku tablu sa rečima: "Pazi šta radiš. Bog sve vidi!" Sveštenik je mislio da je ovim rešio svoj problem. Međutim, sledeće nedelje primeti da su deca opet brstila baštu. Pogledao je na svoju tablu, a na njoj je stajalo dopisano: "Ali Bog nije tužibaba!"

MALA SOBA

Neki putnik zahvaćen veoma lošim vremenom, odluči da potraži sklonište u jednom manastiru koji mu je bio uz put. Pošto su ga monasi primili, nahranili ga, odvedoše ga do njegove sobe, gde bi trebalo da prespava.

Kada su ušli u malu ćeliju, da bi ovog čoveka ispunio svetim osećajima, monah reče: "U ovoj su ćeliji spavali mnogi slavni oci: Jeronim, Sosten, Sioses, Arhint, Deodat, Klement i Prosdokim."

Iznenađeni čovek na to sa čuđenjem odgovori: "Neverovatno! Koliko je ljudi stalo u ovako malu ćeliju."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 47 / 2008.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Ovce i vukovi - Ray C. Stedman

* Tri usporedbe - Pavel Leštan

* "Širi dalje!" - Fred D. Jarvis

* Gde tražiti sreću? - Zapas o dušu

* Korisni tegovi - Libuše Ranša

* misaone refleksije

* Smešna strana

Naš Bog je natprirodan. I to je nešto što, izgleda, da hrišćani veoma često zaboravljaju. Zaboravljaju da Bog uživa da pokaže svoju stvarnost i silu među svojim narodom.

U Ilijino vreme Izraelski narod je pokušavao da služi Bogu i da služi Valu u isto vreme. Ilija je znao da ovo neminovno vodi do Božjeg suda i zato je predložio jednostavan test. Trebalo je da se sagrade dva oltara, jedan za Boga, a jedan za Vala i onaj koji odgovori natprirodnom silom, je onaj kome bi se klanjali. Valovi proroci su ceo dan vikali svome nepostojećem božanstvu, ali se ništa nije dogodilo. Onda je Ilija molio, a kao odgovor na njegovu molitvu došla je vatra s neba (vidi 1. Car. 18:20-39).

Bog osim što je silan, On je i ljubazan Otac, pun razumevanja i spreman da uvek pomogne svojoj deci. No, i ovo tako često znamo zaboraviti i krenemo stavljati svoju sigurnost u nešto drugo, kao npr. novac.

Jedan od najvećih lažnih bogova ovoga vremena je novac - Mamon (Mt. 6:24). On je postao pravi idol, jer ljudi od njega očekuju ono što samo Bog može da da - pravu sigurnost. Dok svet čezne za novcem, Bog želi da dokaže da onima koji Njega traže neće ništa nedostajati (Mt. 6:25-34).

Dragi naši čitaoci,

kakvu ulogu igra Mamon u vašem životu? Da li vas on privlači Bogu, ili vas odvodi od Njega? Da li je vaša sigurnost u srebru - ili u Spasitelju?

Većina nas bi rekla da služimo samo Bogu. Porekli bismo da više volimo novac nego Gospoda. Bog, međutim, zna da ono što mi govorimo nije i uvek tako. Nekada nas mora dovesti u tešku finansijsku situaciju, da bismo shvatili gde je naša prava sigurnost. S druge strane, kada nas blagoslovi sa dosta novca onda nastaje problem druge vrste: Jesmo li verni u onome što nam je povereno? Odvodi li nas to bogatstvo od Boga? Mudri Solomon je dobro razumeo ovaj problem, te je izjavio Bogu: "siromaštva ni bogatstva ne daj mi, hrani me hlebom po obroku mom, da ne bih najedavši se odrekao se Tebe i rekao: Ko je Gospod? Ili osiromašivši da ne bih krao i uzalud uzimao ime Boga svog." (Pri. 30:8-9 RDK). Zar ovo zaista nije pravo "solomonsko" rešenje?

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

OVCE I VUKOVI

- Ray C. Stedman

"Kao što si Ti mene poslao u svet, i ja njih poslah u svet... Idite; eto ja vas šaljem kao jaganjce među vukove." (Jn. 17:18; Lk. 10:3).

Danas mnogi hrišćani pate od crkvene šizofrenije. S jedne strane ih pastiri bodre da se povuku od svakog druženja sa svetom i od njegovih aktivnosti, a s druge strane "agituju" na njih da objavljuju evanđelje ljudima iz sveta - koji idu u propast. No, nemoguće je uspešno činiti oboje!

Pravo rešenje nalazi se u povratku biblijskom konceptu odvojenosti. Isus je to ukratko objasnio, kada je svojim učenicima rekao: "Eto, ja vas šaljem kao ovce među vukove" (Mt. 10:16). Koja čudna situacija! Običan pastir pokušava svoje ovce da drži što je dalje moguće od vukova. A ovde imamo Pastira, Dobrog Pastira, koji namerno šalje svoje ovce pravno među vukove. To je upravo tamo gde ih On želi! On ih šalje baš tamo! Zar ovce nisu u opasnosti? Naravno da jesu! Šta štiti svaku ovcu pojedinačnoj?

Spoznaja o tome da se ona nalazi u stalnoj opasnosti, čini, da ona bude u stalnom kontaktu (vezi) sa svojim Pastirom; jer jedino tada ostaje sigurna. Unutrašnja snaga koju joj Pastir daje je dovoljna je da prevaziđe svaku pretnju koja dolazi od vukova.

Gospod je o onima koji Njemu pripadaju rekao: "Kao što si Ti mene poslao u svet, i ja njih poslah u svet" (Jn. 17:18). Kako je On poslat? Kao Jagnje, Jagnje među vukove; i premda su mu vukovi učinili najgore što su mogli, Jagnje je na kraju pobedilo. Nije li Isus konkretno molio Oca za svoje učenike: "Ne molim Te da ih uzmeš sa sveta, nego da ih sačuvaš oda zla." (Jn. 17:15)

I na koji se način Isus izdvajao dok je bio ovde, na Zemlji? Zar nisu "izdvojeni" i pobožni fariseji o Njemu rekli: "Ovaj prima grešnike i jede s njima!" (Jn. 15:2). Oni ovo nisu rekli iz zlobe; već zato što su bili šokirani. Bili su začuđeni Njegovom slobodom da se druži sa grešnicima. Smatrali su da će biti uprljan takvim susretom - postati takav kao oni. Ali Isus to nikada nije bio, niti postao. Umesto toga, On je privukao k sebi mnoge ubirače poreza i grešnike i očistio njihove razno razne prljavštine svojom čistotom - svetošću.

"Ali," kažete vi, "To se sam Bog objavio u telu. Ja se ne usuđujem da se družim sa grešnicima kao što je to Isus činio, ja nemam Njegovu snagu i svetost." Da, vi imate! Šta bi drugo značilo ovo: "Hrist živi u vama i On je vaša nada" (Kol. 1:27) "Sve mogu u Hristu koji mi daje snagu" (Fil. 4:13). Zar ne kaže: "Kao što je mene poslao Otac, tako i ja vas šaljem u svet" (Jn. 17:18). Dakle, zar nam nije sve Njegovo na raspolaganju?

Znači li to da Gospod onda želi da se Njegovi učenici potpuno odvoje od svakog svetovnog druženja i aktivnosti? Apsolutno ne! Naprotiv, On želi da se mešamo sa svetom, da jedemo sa nevernicima, da im budemo prijatelji, da idemo u njihove domove, i da ih slobodno pozivamo u naše. Međutim, On želi da se uvek sećamo da se mi, čineći to, nalazimo u velikoj opasnosti. Mi smo ovce usred vukova. Jedan momenat odvojenosti od Pastira, samo jedan mali korak prema mamcu vukova, biti sa njima isti, i svi će se vukovi sjatiti da bi rastrgali. To je mesto velike opasnosti. Ali to jeste mesto gde Gospod želi da mi budemo. Kao da se od hrišćana očekuje da žive na granici duhovnosti, kao da hodaju po žici. Oni treba uvek da budu na oprezu, svesni opasnosti koja dolazi spolja, iz sveta, i uvek otvoreni da uzmu snagu Pastira, iznutra.

Ali šta je sa Jovanovim upozorenjem: "Ne ljubite svet ni što je na svetu. Ako ko ljubi svet, nema ljubavi Očeve u njemu" (1. Jn. 2:15); i s oštrim rečima koje dolaze od Jakova, "Ne znate li da je prijateljstvo ovog sveta neprijateljstvo Bogu?" (Jak. 4:4). Tačno! Obojica nas upozoravaju o istoj opasnosti: opasnost koja proizlazi iz toga što smo ovce među vukovima. Prijateljstvo sa ljudima iz sveta nije opasno, ali prijateljstvo sa stvarima koje ljudi iz sveta vole, je veoma opasno. Sve dok se ovca ponaša kao Božja ovca, ona je sigurna i u vučjoj jazbini (vidi Dan. 6:4-23); ali kada ovca zaboravi ko je ona i počne razmišljati kao vuk, onda je samu sebe stavila u užasnu opasnost. Stoga hrišćani bi trebalo da razborito koriste stvari ovoga sveta, ali ne i da ih vole. Davati im preveliku važnost predstavlja neprijateljstvo prema Bogu - idolopoklonstvo.

Ovakvo razumevanje izdvojenosti vrlo je daleko od bilo kakve dosade i frustracije koje proizlaze od manastirskog načina života. To je radije uzbudljiv i odvažan izazov, dopadljiv našem Bogu, živa avantura u Duhu. Naš hrišćanski život postaje interesantan i zanosan, jer je bremenit opasnošću i nudi stimulaciju uspešne borbe sa silama tame i zla, ne dozvoljava nam da se previše opuštamo, da postanemo mlaki.

Dalje, takav koncept čini proučavanje Biblije i molitvu veoma važnim i korisnim za nas. Ništa ne deluje na nekoga jače od postojanja svesnosti od opasnosti i tada ta osoba želi da sazna sve o oružju, strategiji i o prirodi neprijatelja. Gde nalazimo takvu pomoć kada smo u duhovnoj opasnosti? Jedino na stranicama Svetog pisma i u molitvi.

Zar nije očigledno da odvojenost koja zahteva otklanjanje svake opasnosti takođe otklanja i većinu podsticaja za rast, uspeh, blagoslov i svedočanstvo? Da li je pokušaj podizanja dece u potpuno hrišćanskom okruženju - škole, prijatelja, druženja, zabave itd. stvorilo generaciju razmaženih mekušaca kojima nedostaje interesa i sposobnosti uticaja na ne-hrišćane za Hrista?

Ako je ovo istina, mi smo, roditelji i pastori i učitelji u nedeljnoj školi, krivi što smo dozvolili njima da odrastaju bez da smo ih naučili kako da vojuju svoju dobru bitku vere. Naučili smo ih kako da izbegnu zlo - a ne kako da se sa njime suoče i nadvladaju ga; a kada se napokon moraju suočiti sa zlim svetom, oni lako podlegnu ili pokušavaju da pobegnu. Malo je onih koji se brzo mogu prilagoditi i preživeti u periodu dok nauče iz potrebe da postanu Hristovi dobri borci.

Danas, mi ponovo moramo čuti reči našeg Gospoda, parafraziraću Jovan 17:18 za vas: "Kao što je mene poslao Otac, tako i ja vas šaljem - činite moja dela, dosegnite i obratite izgubljene - onako kako sam to ja činio, postajući njihovim prijateljem - izloženi istim opasnostima kao i ja, zavodljivosti sveta, sebičnosti tela i uticajima đavola - ali sve to možete prevazići mojim oružjima: verom u Boga, znanjem Božje Reči, ličnom pravednošću, ustrajnom molitvom i potpunim predanjem svoga života Bogu, čak i po cenu smrti." Ovo je njegova zapovest; moramo pripremiti i sebe i našu decu da bi smo bili kadri ovako i živeti!

Ali neko će upitati: "Ali šta učiniti s rečima: 'Ne vucite u tuđem jarmu nevernika; jer šta ima pravda s bezakonjem? Ili kakvu zajednicu ima videlo s tamom?'" (2. Kor. 6:14). Moram priznati, izgleda da ove reči podupiru izolacijsku vrstu odvojenosti. Ali to samo tako izgleda. Kada se pažljivo sagledaju, one u celini daju snažnu podršku konceptu ovce-među-vukovima, kojeg naš Gospod želi za nas, za one što Njemu pripadaju, koji Ga slede.

Uzmite slučaj jarma na primer. Ovo je očigledno pozivanje na Petu Mojsijevu 22:10, gde se Božji ljudi upozoravaju: "Ne ori na volu i na magarcu zajedno." Ovo stoga što su karakteri ovih životinja različiti, gde uobičajeno magare hoda puno brže od vola i različito odgovaraju na raznorazne zapovesti. Obe životinje bi bile veoma nezadovoljne ako bi bile pod istim jarmom, i malo bi se toga napravilo. Ali ništa se ne govori protivno tome da bi magare i vo bili zajedno na istom pašnjaku, pili iz istog pojila ili jeli zajedno, i tako dalje.

To znači da se hrišćani slobodno mogu družiti sa nevernicima, pa i uključivati se u bezazlene klubove i društva gde imaju zajedničke interese, sve dok se to druženje ne pretvara u legalno ili moralno obavezujuće delovanje ili praksu, jer ako to prkosi istinama Reči Božje, onda tu nema izgovora sa kojim bi smo se mogli opravdati.

Brak je jedan od takvih jarmova sa obzirom da je isti legalno obavezujući, znači da je on iznad slobodne volje pojedinca. Crkve pravilno drže da ovaj stih zabranjuje sklapanje braka između vernika i nevernika. Poslovno partnerstvo može takođe biti takva vrsta jarma, međutim u većini slučajeva odnos poslodavca i posloprimca se ne podrazumeva pod istim. Ovde postoji određena granica gde svaka osoba mora sama da bude potpuno ubeđena u svom umu šta i kako mora učiniti, i ne sme se zaboraviti "svom vlastitom gospodaru čovek stoji ili pada."

Setite se izreke: "Ukoliko ne idem u koraka sa drugima, to je zato jer slušam neke druge bubnjeve." Mi moramo po svaku cenu biti u koraku sa "Božjim bubnjevima". Ne smemo zaboraviti da kada je naš Vođa koračao po tom istom ritmu, tu na ovom svetu, i to Ga nije sprečilo da i dalje hoda, jede i pije sa grešnicima, ili bude poznat kao "prijatelj grešnika." Bog nas je pozvao da budemo različiti, ali ne i neukusni. Mi treba da budemo odvojeni za Boga, ali ne odvojeni od drugih.

Ovaj svet je mesto ispunjeno opasnostima, ali to je mesto gde naš Gospod želi da budemo - kao ovce usred vukova. Samo onda kada smo na tom mestu možemo ispuniti naše poslanje: "Kao što si Ti mene poslao u svet, i ja njih poslah u svet" (Jn. 17:18).

Izvor: raystedman.org.

^vrh

TRI USPOREDBE

- Pavel Leštan

"Tada mu priđoše Jovanovi učenici govoreći: zašto mi i fariseji postimo, a tvoji učenici ne poste? A Isus im reče: mogu li svatovi tugovati dok je mladoženja sa njima? Doći će dani kada će se oteti od njih mladoženja, i tada će postiti. Niko ne stavlja zakrpu od novoga sukna na staru haljinu; jer zakrpa njegova dere od haljine i rascep gori biva. Niti se sipa novo vino u stare mehove; inače se mehovi cepaju, vino se prosipa i mehovi propadaju; nego se novo vino sipa u nove mehove, pa se oboje sačuva." (Mt. 9,14-17)

Post i svatovi

Jovanovi učenici - pitanje posta. Da li fariseji i Jovanovi učenici greše kad poste? U čemu je razlika između njih i učenika Isusovih?

Isusov odgovor ima veze sa jednom Jovanovom ranijom izjavom. Matej tu izjavu ne pominje, ali je zato pominje Jovan Bogoslov u jevanđelju 3,29. Stih se nalazi u pasusu koji se navodi odgovor Jovana Krstitelja na pitanje svojih učenika zašto Isus krštava i svi idu k njemu. Jovan odgovara:

"Ko ima mladu mladoženja je; a mladoženjin prijatelj, koji stoji i sluša ga, veoma se raduje što čuje mladoženjin glas. Ova moja radost se, dakle, ispunila."

Isus odgovara Jovanovim učenicima tako da im predočava nešto, što su već čuli, na šta mogu da nadovežu, i što bi trebalo da im da potpunu sliku onoga šta se dešava.

U ovom odeljku Isus govori ne samo o postu nego i nagoveštava svoju smrt. I Marko i Luka pominju ove reči. Luka čak malo ekspresivnije pita: "Možete li mladoženjine svatove da naterate da poste...?" Nije prikladno.

Ipak, doći će dani kada će mladoženja biti otet i tada će biti vreme za post. Isus ovde govori o dve teme. Jedna je, a to smo već konstatovali - Njegova smrt. To je vreme kada učenicima treba veća disciplina nego inače. Moraju više da se fokusiraju na Boga i njegovo vođstvo. Za to im post dolazi kao sredstvo koje je oduvek bilo na blagoslov onima koji traže Boga. Ovde se u kontekstu posta misli na ponašanje koje je suprotno radosti. Iako je Isus svojim učenicima govorio da vreme posta ne treba da bude demonstrirano tužnim licem i sivilom, nego naprotiv, mirisnim uljem i vedrinom, tu nije reč o takvoj vrsti posta. Očigledno je da će ovaj post nastupiti kada učenicima više neće biti omogućeno da provode divno vreme sa Isusom. Ovde već možemo naslutiti da se ovaj post odnosi na vreme kad Bog iz nekog razloga ne govori, kada ne osećamo Isusovo prisustvo, kada se čini da smo ostavljeni, izolovani... Ima li neko iskustva u ovome? Ili sam ja jedini koji to doživljava? To je vreme molitve i posta. Vreme kada nas ništa ne veseli jer nam nedostaje zajedništvo sa našim kraljem. Ima dana kada nam je Isus, iz nekog razloga oduzet, otet... (!?)

Ipak, da bi razumeli čitav ovaj odeljak, moramo uzeti u obzir i stihove koji slede nakon ove parabole o svatovima. I Marko i Luka u isti kontekst stavljaju i parabolu o zakrpi i ogrtaču i parabolu o vinu i mešinama.

Naglasak u ovim parabolama je na novom i starom. Nova zakrpa na starom ogrtaču i novo vino u starim mešinama. Iz toga možemo razumeti da Isus nagoveštava novi odnos ne samo prema postu nego prema celom Mojsijevom zakonu, gde post predstavlja samo jedan fragmenat. Po Zakonu, post je znak pokajanja, neke vrste žalosti. Sigurno su na takav način postili i fariseji i Jovanovi učenici. Normalno je, da u prisutnosti Isusa takva vrsta posta ne bi bila prikladna za njegove učenike. Isus ovde nagoveštava svoju smrt i vreme posta za njegove učenike, ali ne treba misliti da je reč o postu po Mojsijevom zakonu. Čak ni u slučaju Isusove smrti, njegovog odlaska... nije na mestu post po Mojsijevom zakonu.

Vernici treba da se raduju prisustvu svoga Gospoda. On je izvor radosti. Božiji narod je sebe doživljavao kao nevestu Božiju još u Starom zavetu. Ova simbolika je u Novom zavetu još više izražena. Odnos Crkve prema Isusu kao odnos neveste prema mladoženji karakterističan je za teologiju Novog zaveta i u Pavlovim i u Petrovim poslanicama a iščekivanje neveste je ono što stoji na kraju Novog zaveta u Otkrivenju. Upravo iz ovih tekstova možemo razumeti šta je Isus mislio pod postom koji je prigodan za njegove učenike. Nevesta je uzbuđena u iščekivanju svog mladoženje. Radosna je što dolazi, ali i pomalo tužna što još nije došao. U toj vrsti posta, dok razmišlja o Njemu, sjedinjuje se sa Njim u Duhu i ispunjava se radošću i viče Maranatha.

Priča o svatovima se pojačava činjenicom da je u Izraelu postojalo i sledeće pravilo: Jevreji su imali stroga pravila o tome kada treba da se posti. Ali u vreme svadbe post nije bio dozvoljen. Čak i u slučaju da je svadba bila u vreme strogog posta, nije se postilo. Svadba kod mlade je obično trajala 7 dana, ako je bila udovica onda samo 3 dana.

Zakrpa

Sledeća parabola o zakrpi od sirovog sukna na starom ogrtaču nastavak je priče o postu na svadbi. Isto tako kao što ni post nije prikladan za svadbu, ni zakrpa od sirovog sukna nije prikladna za stari ogrtač. Stari ogrtač je već oslabljen, njegovo tkanje je popustilo, dok je zakrpa od sirovog sukna kruta i jaka. Staviti takvu zakrpu na stari ogrtač znači samo napraviti još veću štetu. Ne samo da će rupa na starom ogrtaču postati veća, nego će se bez potrebe pokvariti novo sukno kad se sa njega izreže zakrpa. Opet: Ovo je o Mojsijevom zakonu u kontekstu učeništva. Ne možemo pokušavati ispunjavanjem zakona spasiti svoj život. Zakon nema snage da spasi. On je tu samo da pokaže standard.

Stari ogrtač, takođe, može značiti i život svakog čoveka, oskrnavljen grehom, stari život. Ali takođe može značiti i Mojsijev zakon. Kako god. Principi Novog zaveta u Hristu su kao sirovo sukno za starog čoveka i za Mojsijev zakon. Ako se primene na starog čoveka ili na Mojsijev zakon, samo će se napraviti još veća šteta.

Možemo razumeti da Isus ovde govori o dve stvari. Ono što je staro i prevaziđeno, ako se krpi novim, biće još više uništeno. I drugo, staro nije sposobno da prihvati novo. Ko želi da sačuva staro, neka to ne meša sa novim.

Ogrtač koji je star i pocepan, (Zakon ili stari život) možemo odbaciti i prihvatiti novi ogrtač - Novi zavet i novi život.

Vino

Vino je prikladno za jednu novu dimenziju koja se ne može objasniti ogrtačem. Iako i nova zakrpa deluje destruktivno na stari sistem vlakana u starom ogrtaču, novo vino ima jednu drugu osobinu. Vrenje novog vina izaziva toliki pritisak da bi stare mešine eksplodirale. Mešine su se pravile od jagnjeće ili jareće kože. Ako su ljudi hteli da te godine naprave vino, nije bilo dovoljno samo uzgajati i ubrati grožđe. Morala se proliti krv u tu svrhu. Moralo se zaklati par ovaca ili koza da bi vino imalo u šta da se stavi. Krv je morala da teče u zamenu za vino.

Nema novog vina bez krvi. Zar to ne govori o Isusovoj krvi koja je obezbedila vino Novog zaveta? I još nešto. Zar to ne govori i o tome, da Isus neće svoje vino Novog zaveta ulivati u stare mešine - starog čoveka. Novo vino je za one koji su se nanovorodili. Koji su voljni da sahrane starog čoveka, da raskrste sa starim grešnim načinom života. Isus je to uradio bukvalno. Od nas se traži da ne pokušavamo da popravljamo svoj stari život, nego da prihvatimo činjenicu da stari čovek ne može naslediti Carstvo Božije.

Komentar koji daje Luka na kraju pasusa, da niko ko pije staro ne želi novo, jer kaže da je staro dobro, u ovom kontekstu možemo shvatiti na par načina. Ljudi koji su poklonici neke religije, toliko su "opijeni" sistemom u kome se nalaze, da ne žele ni da probaju nešto novo. Takođe, ako neko pokušava da uvede nove principe u stari religijski sistem, ovom parabolom biva razotkriven kao neko ko samo želi da napravi kompromis, ali se ne odriče starog. Rezultat će biti da će od stare religije stvoriti nešto nakaradno a hrišćanstvo će obezvrediti - iako se pravo hrišćanstvo ne može obezvrediti (svojim nakaradnim ponašanjem biće na štetu imenu Božijem).

Poruka: Božiji narod treba da se odvoji od starog. I od stare religije (bilo da se radi o judaističkoj, pravoslavnoj, katoličkoj ili o protestantskoj religiji), od starog načina života, nekad i od starih prijatelja. U nekim, ređim slučajevima i od porodice.

Strah od odvajanja je nešto što pričinjava mnogo štete Božijoj deci. Mnogi pokušavaju da zadrže stari način ponašanja pred svojim prijateljima, kako ih ne bi izgubili. Pošto su naišli na negodovanje s njihove strane zbog odluke da slede Hrista. I sad, da to ne bi u očima tvojih prijatelja izgledalo tako strašno, radićeš ono što i oni rade. Ne baš u toj meri, ali malo, da ne kažu da si izuzetak. I kad to uradiš, oni se raduju. Tvoji prijatelji znaju da si postao hrišćanin. Ako se ponašaš kao da nisi hrišćanin, zar misliš da će te zbog toga poštovati? Samo će se utvrditi u svome mišljenju, da je put koji si izabrao isti kao i njihov a ti nisi ništa drugo uradio osim što si izdao svoju veru, narod...

Kad neko postane Hristov, više nije od ovoga sveta i ne treba da se saobražava sa ovim svetom. Nametnuti modeli ponašanja su nešto na čemu se proverava koliko smo odlučni da odbacimo staro i da hodamo u novom. Obucimo se u novi ogrtač pravednosti koji smo dobili od Hrista. Nemojmo ga seckati da bi krpili rupe od greha na starom životu.

Ostavimo staro vino u starim mešinama! Hajde da žrtvujemo svoje stare navike, predstave, ideje, ciljeve... da bi pribavili sebi nove mešine za "novo vino" Svetoga Duha.

^vrh

"ŠIRI DALJE!"

- Fred D. Jarvis

"I na ovo treba da pazite znajući svoje vreme, da je već došao čas da se probudite od sna; jer sad nam je spasenje bliže nego onoga dana kad smo poverovali." (Rim. 13,11 EČ)

Svuda oko nas postoje znaci da možda živimo u poslednjoj generaciji, tj. u generaciji koja će i doživeti Drugi Hristov dolazak. Znakovi vremena pokazuju, da vrata nebeske slave samo što se nisu otvorila i da ćemo možda veoma skoro "videti Cara u krasoti Njegovoj." (Isa. 33,17). Novorođeni hrišćani s pravom imaju blagoslovenu nadu u Njegov Drugi dolazak, jer je njima ovaj "dan D" sigurno bliže nego što je to bio kad su poverovali (Rim. 13,11) i primili Hrista.

Čudnovato, koliko se proroštava u Bibliji ispunilo ili se danas ispunjava na naše oči. Materijalizam, telesnost i seksualna razuzdanost, koje bi se i životinje postidele, samo su neki od znakova ovog našeg vremena, a to su sve bila i "normalna ponašanja" čovečanstva uništenog potopom kao i stanovnika Sodome i Gomore. Isus govori o tome: "I kako je bilo u vreme Nojevo onako će biti u dane Sina čovečijeg: Jeđahu, pijahu, ženjahu se, udavahu se do onog dana kad Noje uđe u kovčeg, i dođe potop i pogubi sve. Tako kao što bi u dane Lotove: jeđahu, pijahu, kupovahu, prodavahu, sađahu, zidahu; a u dan kad iziđe Lot iz Sodoma, udari oganj i sumpor iz neba i pogubi sve. Tako će biti i u onaj dan kad će se javiti Sin čovečiji." (Lk. 17,26-30 RDK).

U Starom zavetu za ovo Nojevo i Lotovo vreme se konstatuje: "A zemlja se pokvari pred Bogom, i napuni se zemlja bezakonja." (1. Moj. 6,11 RDK). "I Gospod videći da je nevaljalstvo ljudsko veliko na zemlji, i da su sve misli srca njihovog svagda samo zle." (1. Moj. 6,5 RDK).

Ko bi rekao pre samo 30-ak godina, tako reći za samo jednu generaciju, da će homoseksualno ponašanje biti javno prihvatano i pravdano? Ko bi onda pre 30-ak godina i pomislio da će neki gresi ili ponašanje biti danas slobodno promovisana i podsticana, a tada su bila sramotna, pa čak i zakonski zabranjivana. Linija između moralnog i nemoralnog kao da više ne postoji. Dakle, ovo je jasan znak "Lotovih dana", i znak skorog dolaska "Sina čovečjeg".

Crkva Isusa Hrista nije pošteđena težine koju donose ovi Lotovi dani, čitamo: "A Duh razgovetno govori da će u poslednja vremena odstupiti neki od vere slušajući lažne duhove i nauke đavolske." (1. Tim. 4,1 RDK). "Jer će doći vreme kad zdrave nauke neće slušati, nego će po svojim željama nakupiti sebi učitelje, kao što ih uši svrbe, i odvratiće uši od istine, i okrenuće se ka gatalicama." (2. Tim. 4,3-4 RDK). "I izići će mnogi lažni proroci i prevariće mnoge." (Mt. 24,11 RDK). Hristovo evanđelje je na udaru, crkva je na udaru, od strane raznih religijskih mikseva koje donosi ovo "novo doba" (New Age). Ovo vreme zahteva od crkve da se vrati Božjoj Reči, da je uči i studira, temeljno i predano. Da bi mogla biti u stanju razlikovati nauku đavolsku od nauke Božje, i tako sačuvati sebe u milosti Božjoj.

Sve veća pokvarenost ljudi je još jedan znak da živimo usred Lotovih dana, čitamo: "A ovo znaj, da će u poslednje dane nastati teška vremena. Ljudi će, naime, biti samoživi, srebroljubivi, hvalisavi, oholi, hulnici, roditeljima nepokorni, neblagodarni, bezbožni, bez ljubavi, nepomirljivi, opadači, neuzdržljivi surovi, bez ljubavi prema dobru, izdajnici, naprasiti, naduveni, koji više vole slasti nego Boga, koji imaju obličje pobožnosti, ali su se odrekli njene sile; i ovih se kloni." (2. Tim. 3,1-5 EČ). "I što će se bezakonje umnožiti, ohladneće ljubav mnogih." (Mt. 24,12 RDK). Razne "crne hronike" i tabloidi svedoče o tome koliko je ljudsko srce u današnje vreme postalo crno i zlo. Užas.

No, bez obzira na sve, Biblija nas uči "da se radujemo njegovom dolasku" (2. Tim. 4,8); "da ga čekamo" (Jev. 9,28). da imamo pouzdanje, tj. "da se uhvatimo za nadu koja nam je dana, koji imamo kao tvrd i pouzdan lenger duše..." (Jev. 6,18-19 RDK). Ovaj Dan bi trebalo da nas izazove na veće posvećenje, "učeći nas da se odreknemo bezbožnosti i želja ovog sveta, i da pošteno i pravedno i pobožno poživimo na ovom svetu, čekajući blaženu nadu i javljanje slave velikog Boga i Spasa našeg Isusa Hrista" (Tit 2,12-13 RDK). Da nas izazove i na jačanje zajedništva i brigu za naše u Hristu: "nego jedan drugog savetujući, toliko većma koliko vidite da se približuje dan sudni" (Jev. 10,25 RDK). Da nas "gurne" u dublje zajedništvo sa Hristom, u poznanje Njegove volje: "ostanite u Njemu da imamo slobodu kad se javi, i da se ne osramotimo pred Njim o Njegovom dolasku!" (1. Jn. 2,28 RDK). I da do kraja budemo optimisti, usred propadajućeg sveta: "A kad se počne ovo zbivati, gledajte i podignite glave svoje; jer se približuje izbavljenje vaše." (Lk. 21,28 RDK)

Isusov skori povratak bi trebao biti crkvi najjači podsticaj za zadobijanje duša, žrtvovanje, stremljenje k probuđenju i na svako misionarsko delovanje!

"Evanđelje za svako stvorenje" je još uvek važeći Hristov nalog - zapovest (Mk. 16,15). Materijalizam, beznađe i poplava greha treba da otvore put evangelizaciji. Formalnost i legalizam crkve treba da otvori put ognju probuđenja. Mi svetu dugujemo evanđelje! U svetlu Hristovog skorašnjeg povratka moramo preispitati svoje životne prioritete, i to u svetlu pitanja: "Hoće li On biti zadovoljan sa našim sadašnjim životom, službom, posvećenjem ili davanjem?"

Molitva se mora vratiti na svoje pravo i prvo mesto, jer nam je potrebna nova agonija za izgubljene duše, agonija koju sam Bog oseća. Molitva za delovanje Svetog Duha među nama, jer naša bogosluženja su često tako plitka i površna, poput loše izrežiranih pozorišnih komada, da nikoga ne dotiču. Danas, mi moramo ponovo otkriti i obnoviti poruku Dela apostolskih. Potreban nam je sveži vetar i oganj iz dana Pedesetnice. Potrebna nam je nova objava našeg veličanstvenog Hrista, u svoj Njegovoj beskrajnoj lepoti, slavi i sili. Bog i dan danas želi činiti novo delo. On želi učiniti korenito delo, i to iznenada (2. Dn. 29,36), On je uvek voljan i spreman. Probuđenje se ne može proizvesti, niti odglumiti; ono se mora pokajnički izmoliti kod Boga (2. Dn. 7,14). Izmoliti!

Zaplačimo nad sobom i oterajmo našu ogavnu mlakost. Neka nam Bog oprosti to naše jeftino posvećenje i površno predanje koje zadovoljno troši gomile para i vremena na sebe a Bogu daje bedne ostatke i suviške. Ako se danas ozbiljno ne posvetimo Velikom Hristovom nalogu? Kad' ćemo? Mora li to Bog poslati vatru progonstva na naše crkve da bismo se probudili na hitne zahteve ovog poslednjeg vremena?

Sledimo uski put pokajanja natrag do Golgote, put sa kojeg smo možda davno zašli. Popnimo se natrag do slavnih visina gde Bog susreće dušu. U svetlu Isusovog povratka, donesimo odluku da ćemo dati naše najbolje za Njega. Neka Bog ponovo oživi naša srca, prosvetli naše umove i zapali naše duše novom predanošću nezavršenom zadatku evangelizacije sveta.

Isus ubrzo dolazi! Ovi teški i žalosni dani zahtevaju sveti život i krajnje nastojanje da se propoveda evanđelje izgubljenima, kako u našem komšiluku tako i do kraja Zemlje. Hrist je platio cenu da bi kupio naše spasenje. Platimo i mi cenu, da bi Hrista mogli proslediti dalje - kako to kaže moto: "šalji dalje" ili "širi dalje". Širi Hrista!

^vrh

GDE TRAŽITI SREĆU?

- Zapas o dušu

Veoma često hrišćani imaju iskrivljenu sliku o tome kako voditi istinski hrišćanski život. Razlog tome je što smo skloni da uputstva za to tražimo u nekim posebnim vizijama, knjigama, legalizmu ili savetima drugih ljudi, a ne u samoj Bibliji, u Reči Boga živoga.

Čovek svoje fizičke potrebe zadovoljava materijalnim dobrima. No, problem je u tome što osim njih čovek ima i duhovne potrebe. Duša koja traži zadovoljenje ne može se nasititi hlebom isto tako kao što se prazan želudac ne može nasititi samo sa ljubavlju. Ljudi prazninu svoje duše pokušavaju da ispune pogrešnim stvarima: modnim trendovima; gomilanjem materijalnog bogatstva, nekontrolisanim kupovanjem i stremljenjem da "sve probamo" i "sve imamo".

Međutim, kupovna moć našeg novčanika je samo fizička zakrpa naše ogromne duševne rane. Ovakvo lečenje duševne boli nikada nije funkcionisalo i nikada neće. Kada bi materijalne stvari mogle u potpunosti da ispune unutrašnju čovekovu duševno-duhovnu prazninu, zašto onda toliko svetski poznatih, uspešnih i bogatih ljudi pada u teške depresije, zavisnosti i očaj?

Kralja roka - Elvisa Prislija još i danas obožavaju milioni ljudi. Bio je slavan, bogat i omiljen više nego bilo koji političar. Pa ipak, na kraju svog života je svoju unutrašnju bol pokušavao da ublaži prekomernim jelom, pićem i drogom. Doručkovao je pola kile slanine i trideset jaja; tokom dana, ali i noću, obilazio je svojom limuzinom poslastičarnice, gde je obično pojeo po dva tuceta krofni, tek kao za zagrevanje. U kasnim noćnim satima je uspeo da zaspi uz pomoć tableta za spavanje, a u kasnim popodnevnim satima se budio, opet uz druženje sa koktelom tableta koje su mu na par sati zadovoljile zavisnost.

Elvis nije bio usamljeni slučaj beznađa. Svet je oduvek, za unutrašnje ljudske muke nudio svoje nejake "materijalističke flastere", koji nikako ne mogu da zacele duševne rane. Zato je došao Gospod Isus, da upozori da spokojstvo i mir u duši - ovaj duhovni kvalitet - ne možemo naći van Boga.

Pitanje čovekovog spokojstva i mira u duši, je pitanje njegove sreće, srećan čovek je zadovoljan čovek, jer se oseća ispunjenim iznutra.

Radi ilustracije pogledajmo na biblijski izveštaj o caru Solomonu. Možda on nije pevao tako dobro kao Elvis, ali njegove pesme i duboki pogled na taštinu ljudskog truda su nam bliski i dan danas. Kako je gledao na svoja materijalna dobra, na svoju carsku palatu u Jerusalimu, ili na svoje carsko poreklo? Kako je gledao na svoje štale sa hiljadama najboljih konja i kočija (sa njima možemo danas uporediti konje pod haubom mazde, mercedesa ili opela)? Kako je gledao na svoje srebro, koje je imao kao peska? Zlato, srebro, dijamanti - to su stvari koje danas predstavljaju bankarske protivvrednosti vrednosnih papira i milijarde vrednosti u novcu.

Solomonovo bogatstvo i njegova raskoš bili su i sa današnjeg stanovišta zadivljujući. Njegov jelovnik je bio poseban, uvek je konzumirao samo ono najbolje. Solomon je imao mnogo palata i poslugu od nekoliko hiljada ljudi. U njegovo vlasništvo su spadali vinogradi, ribnjaci i ogromna polja. Imao je mnogo žena i konkubina. I još kada tome dodamo njegovu nedostižnu mudrost, ko bi onda mogao na svetu biti srećniji od njega? Niko ga nije dostigao! Imao je sve za čime čezne svet. Prema svetskim merilima trebalo je da bude najsrećniji čovek na zemlji.

A šta je on na to rekao?

"Ja rekoh u srcu svom: Daj da te okušam veseljem; uživaj dobra. Ali gle i to beše taština. Smehu rekoh: Luduješ; i veselju: Šta to radiš? Razmišljah u srcu svom da puštam telo svoje na piće, i srcem svojim upravljajući mudro da se držim ludosti dokle ne vidim šta bi dobro bilo sinovima ljudskim da čine pod nebom dok su živi. Velika dela učinih: sazidah sebi kuće, nasadih sebi vinograde; načinih sebi vrtove i voćnjake, i nasadih u njima svakojakih drveta rodnih; načinih sebi jezera vodena da zalivam iz njih šumu gde rastu drveta; nabavih sebi sluga i sluškinja, i imah sluga rođenih u kući mojoj; i imah goveda i ovaca više od svih koji biše pre mene u Jerusalimu; takođe nakupih sebi srebra i zlata i zaklada od careva i zemalja; nabavih sebi pevača i pevačica i milina ljudskih, i sprava muzičkih svakojakih. I tako postah veći i silniji od svih koji biše pre mene u Jerusalimu; i mudrost moja osta sa mnom. I šta god željahu oči moje, ne branjah im niti uskraćivah srcu svom kakvo veselje, nego se srce moje veseljaše sa svakog truda mog, i to mi beše deo od svakog truda mog. A kad pogledah na sva dela svoja što uradiše ruke moje, i na trud kojim se trudih da uradim, gle, sve beše taština i muka duhu, i nema koristi pod suncem. Tada se obratih da vidim mudrost i ludost i bezumlje, jer šta bi činio čovek koji bi nastao posle cara? Šta je već učinjeno. I videh da je bolja mudrost od ludosti, kao što je bolja svetlost od mraka." (Prop. 2,1-13 RDK)

Za Solomona je sav svetski trud tj. ta luda trka za materijalnim, samo taština i praznina, bezumlje i ludost. Svakako, da ćemo telesnu glad utoliti materijalnim dobrima, ako za novac kupimo burek ili pljeskavicu. No, Solomonovo bitisanje je bilo prezasićeno stremljenjem prema materijalnim dobrima. Solomon je nešto naučio na vlastitoj koži i govori da nijedna materijalna stvar ne može da zasiti žednu dušu - praznina i dalje postoji. Naravno, ne može zato što suština duše nije materijalna, vremenska i propadljiva. Telo umire, ali duša ostaje za navek. Hleb nasiti telo privremeno, ali Božja milost siti dušu radošću i srećom (za)uvek.

Spomenimo samo Isusovo upozorenje: "Gledajte i čuvajte se od lakomstva; jer niko ne živi onim što je suviše bogat." (Lk. 12,15 RDK). Onaj ko traži sreću u tome, od čega je gospodar, traži je na pogrešnom mestu. Stvarno ljudsko srce nema materijalnu suštinu, i zato sreću ne nalazimo u gomilanju materijalnog bogatstva. Kakvu nam je još poruku mudrosti ostavio Solomon?

"Ko ljubi novce, neće se nasititi novaca; i ko ljubi bogatstvo, neće imati koristi od njega. I to je taština. Gde je mnogo dobra, mnogo je i onih koji ga jedu; pa kakva je korist od toga gospodaru? Osim što gleda svojim očima. Sladak je san onome koji radi, jeo malo ili mnogo; a sitost bogatome ne da spavati. Ima ljuto zlo koje videh pod suncem: bogatstvo koje se čuva na zlo onome čije je. Jer tako bogatstvo propadne zlom nezgodom, te sinu kog je rodio ne ostane ništa u ruku. Kao što je izašao iz utrobe matere svoje nag, tako opet odlazi kako je došao; i ništa ne uzima od truda svog da ponese u ruci svojoj. I to je ljuto zlo što odlazi kako je došao; i kakva mu je korist što se trudio u vetar, i svega veka svog jeo u mraku, i mnogo se brinuo i žalostio i ljutio?" (Prop. 5,10-17 RDK)

Drugim rečima, kao da postoji pravilo: što više čovek ima tim manje sreće doživljava. To je zato što samo bogatstvo po sebi nije dovoljno, i ono je varljivo - "danas imaš, sutra nemaš" - i što je najgore ne može se poneti sa sobom - na onu stranu - preko groba. Neko to lepo reče: "Ko god živi da bi bio bogat na ovome svetu, na onom se svetu budi kao najveći siromah."

Navedimo još jedan primer. Car Valtasar je bio jako bogat. Jednom prilikom je priredio gozbu za hiljade svojih knezova, njihove žene i konkubine. Hteo je da se pred njima pokaže u punoj svojoj "slavi":

"I donesoše zlatne sudove koje behu odneli iz crkve doma Gospodnjeg u Jerusalimu, i pijahu iz njih car i knezovi njegovi, žene njegove i inoče njegove. Pijahu vino, i hvaljahu bogove zlatne i srebrne i bronzane i drvene i kamene. U taj čas iziđoše prsti ruke čovečije i pisahu prema svećnjaku po okrečenom zidu od carskog dvora, i car vide ruku koja pisaše. Tada se promeni lice caru, i misli ga njegove uznemiriše i pojas se oko njega raspasa i kolena mu udarahu jedno o drugo." (Dan. 5,3-6 RDK)

I Valtasar je imao sve osim sreće i Bog je sabrao njegove dane carevanja. Nikakvo bogatstvo, nikakva moć, koja proističe iz bogatstva, nije mogla da potisne stravu njegove nesreće, njegovu prazninu. No, Valtasar nije ništa shvatio. Lek ili odgovore za svoju nesreću je tražio čak u astrologiji, nadao se da će i ovo moći da sebi kupi kao sve ostalo do sada:

"Povika car glasno, te dovedoše zvezdare, Haldeje i gatare; i progovori car i reče mudracima vavilonskim: Ko pročita ovo pismo i kaže mi šta znači, onaj će se obući u skerlet, i nosiće zlatnu verižicu o vratu, i biće treći gospodar u carstvu." (Dan. 5,7 RDK)

Danas, nije lako biti istinski srećan (blažen), zato što su ljudi, pa i hrišćani, brutalno bombardovani svim onim što "evanđelje po svetu" predstavlja kao prestiž ili spasonosno rešenje problema. Nerado bi ovde nekog ostavio mišljenja da hrišćanin mora biti siromašan, neobrazovan, bolestan, tih ili neuspešan, da bi se u svojoj ništavnosti mogao osećati vredan Božje pažnje. Životni uspeh i unutrašnji mir hrišćanina jeste samo pitanje prioriteta. "Nego ištite najpre carstvo Božje, i pravdu Njegovu, i ovo će vam se sve dodati." (Mt. 6,33 RDK)

Izvor: Zapas o dušu, br. 55, januar 1998. Parafrazirano.

^vrh

KORISNI TEGOVI

- Libuše Ranša

Nije lako utešiti čoveka, koga more brige, strah ili bolest. U takvim trenucima se ljudi često pitaju: "Zašto? Dokle još?"... Možda i ti upravo sada preživljavaš nešto slično i misliš da se previše toga svalilo na tebe, da to nećeš moći podneti, ne možeš više dalje i moliš da ti Gospod Bog skine taj teret. Upravo tako je razmišljao i časovničar iz sledeće priče...

Da li su tegovi zaista važni?

Na kraju jednog gradića živeo je časovničar sa svojom brojnom porodicom. U svojoj maloj radionici imao je na zidovima okačene razne satove, od kojih je neke i sam izradio. Neki su kucali veselo, drugima je polagano i dostojno merilo vreme teško klatno. Časovničar je imao spretne ruke i bistar um, ali mu je telo bilo bolešljivo. Nije mogao da se kreće, jer su mu noge bile oduzete, tako da je većinu vremena provodio u svojoj radionici. Stanovnici gradića nisu bili bogati, tako da je malo njih kupovalo nove satove. Većinom je popravljao stare i pokvarene satove.

Jednog dana je časovničara posetio prijatelj. I on je doneo svoj stari sat na popravku. Dok ih je časovničar popravljao, njegov prijatelj je sa interesovanjem razgledao izložene satove. Čudio se njihovoj raznovrsnosti i savršenoj mehanici. "Ti si pravi umetnik. Tvoji satovi su veliko blago!" Časovničar je samo odmahnuo rukom. U poplavi sopstvenih problema, ova pohvala ga nije mnogo hrabrila. Nije imao naviku da nariče i da kuka, ali je sada otvorio srce svom prijatelju:

"Šta će mi sve to blago, kada ga ionako niko neće kupiti? Svi ovi otkucaji mere moju bedu. Ni malo mi Bog nije olakšao ovaj težak život. Jedva uspevam da prehranim porodicu. Bolestan sam i nepokretan. Mogu samo da sedim i gledam u ove nove satove. Kome ih uopšte radim? Zašto? Za koga? Ne mogu nikuda otići da ih nudim!"

Prijatelj je ćutao, kao da ga i ne sluša. Posebno se divio jednom satu:

"Ovaj sat je predivan. Stvarno si ga divno uradio!"

"Da. U pravu si. I jako je tačan. Prema njemu nameštam sve ostale", nezainteresovano je odgovorio časovničar.

"Samo je šteta što si ih opteretio toliko velikim i ružnim komadima olova." Dodao je prijatelj i otkačio je teg sa kukice. Sat je odmah prestao da kuca a i klatno se polako zaustavilo.

"Šta to radiš? Uzeo si mu pogonsku silu! Potpuno će stati!" ljutito je odgovorio časovničar.

Prijatelj se nasmejao i ponovo je okačio teg na sat. Gurnuo je klatno i sat je opet počeo da radi.

"Stvarno si veliki majstor, dragi moj prijatelju. Tačno znaš koliki je teg potreban satu da bi imao dovoljno pokretačke snage, a i da bi tačno radio. Isto tako naš nebeski Otac, naš dobri Bog, vrlo dobro zna šta je svakom od nas potrebno. Bog želi da budemo korisni za Njega, da budemo kreativni, da imamo život izobilja, ali želi da znamo i da smo od Njega u svemu zavisni, želi da mu zbog toga verujemo i da se u potpunosti pouzdamo u Njega i nikada nikoga ne preoptereti. Ako bi nam naš teret uzeo, kada mi to hoćemo, bili bismo isto tako beskorisni kao sat bez tog tega."

Prijatelj je otišao. Časovničar je još dugo gledao u taj sat, osluškivao njegovo kucanje i razmišljao. Zatim je sklopio ruke i zahvaljivao Bogu što je mogao da shvati to što mu je, posredstvom prijatelja, rekao. Molio je za više snage da Mu u svemu više veruje i u svemu se na Njega oslanja. Molio je za otvoreno srce, da bi mogao čuti Njegov glas, glas svog dobrog svemogućeg Majstora, i Gospodara svog vremena - večnosti...

^vrh

misaone refleksije

NEĆU SE BRINUTI

- Jörg Zink

Neću se brinuti

ni kad bi smrt s neba kišila,

ni kad bi rat provalio u mir,

ni kad bi nesreća nahrupila u sigurnu kuću.

Šta bi moja briga koristila?

Neću se brinuti

ni kad svom danu nisam dorastao,

ni kad me muče mnogi poslovi,

ili mnoge sitne stvari, potrebne za život.

Ozbiljno ću sve to primiti, ali se neću brinuti.

Neću se brinuti

ni kad ostarim, ni kad obolim, ni kad slabim,

ni kad me snaga ostavi,

pa ni kad ništa ne znam o sutrašnjem danu.

Ta, ti to sve znaš.

Ti se brineš za mene.

Da je tvoje dobrote i to da sam živ.

Od tebe dolazi i moje postojanje.

Ništa ne mogu učiniti ako me ti ne vodiš.

Sve što se događa tvoje je delo.

Tebi stavljam u ruke

sebe i svoju sudbinu.

U tvojoj je ruci život i smrt,

ljudi i narodi.

Kome bih se poverio ako ne tebi?

ŠTA MOŽEŠ KUPITI?

- nepoznati autor

Krevet, ali ne i san.

Knjige, ali ne i znanje.

Jelo, ali ne i apetit.

Šminku, ali ne i lepotu.

Kuću, ali ne i porodicu.

Lek, ali ne i zdravlje.

Luksuz, ali ne i kulturu.

Zabavu, ali ne i sreću.

Krštenicu, ali ne i raj - spasenje.

^vrh

Smešna strana

CRTEŽ

Vaspitačica u vrtiću nadgleda decu kako crtaju. Došavši do jedne devojčice koja je predano radila svoj crtež, upita je: "Šta ti to crtaš?"

"Devojčica odgovori: "Crtam Boga."

"Ali niko ne zna kako Bog izgleda?" Iznenađeno će vaspitačica.

Devojčica odgovori, ne podižući pogled sa svog crteža: "Strpite se malo, saznaćete to za par minuta."

GREH LAGANJA

Propovednik je završio svoju dugu nedeljnu propoved rečima: "Sledeće nedelje, glavna tema moje propovedi biće greh laganja. Da biste lakše shvatili moju propoved, želim da svi do sledeće nedelje pročitate 17. glavu iz evanđelja po Marku."

Sledeće nedelje na početku svog propovedanja propovednik upita zajednicu: "Jeste li svi pročitali 17. glavu evanđelja po Marku?"

"Jesmo!" Začu se jako i jednoglasno.

"Odlično! Evanđelje po Marku ima samo 16 glava. A sada, pošto smo konstantovali da smo skloni grehu laganja, pokajmo se..."

KAKO JE U NEBU

Dečak iz nedeljne škole objašnjava učiteljici svoje viđenje zagrobnog života: "Kada umreš, Bog se brine za tebe kao što to rade roditelji, samo što Bog ne viče stalno na tebe i kada nešto debelo zabrljaš ne udara te po stražnjici..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 48 / 2008.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Jeste li spremni za dolazak Gospodnji? - S. F. Moore

* Duhovno preživeti - Ray C. Stedman

* Nije to tako nejasno - Aleksandar Birviš

* Kako učiti napamet stihove? - Matej Dž. Slik

* Moćni trenutci - Lionel Fletcher

* misaone refleksije

* Smešna strana

Jedna od najpoznatijih slika na svetu velikog Mikelanđela, je ona koja se nalazi na svodu Sikstinske kapele. To je ona slika iz serije "Stvaranja" na kojoj je Bog predstavljen kako poseže ka čoveku Adamu. Ako se u ovu sliku pažljivo zagledamo onda ćemo svakako primetiti da je Bog taj koji je na slici aktivan. On je taj koji nastoji doći do čoveka i dodirnuti ga. Bog je predstavljen kako želi ovo da učini sa svom smernošću, skoro kao sa naporom On doseže do čoveka. S druge strane, čovek je predstavljen kao da je nezainteresovan za celo ovo dešavanje, on opušteno leži, jedva da i podiže pogled u Božjem pravcu, bez ikakve reakcije na licu. No, ima se ipak nekakav utisak kao da je svestan cele te situacije i ulaže neprimetan napor da bi Bogu "olakšao" posao - kao da malo podiže prste ruke prema Bogu.

Zašto je čovek tako pasivan i nezainteresovan za Božji dodir života? Zašto ga ne uzbuđuje Božji plan koji Njegov Stvoritelj ima sa njim?

Dragi naši čitaoci.

Moglo bi se reći da čovek sa Mikelanđelove slike kao da dočarava stanje današnje crkve, crkve koja nije mnogo zainteresovana za Božje nakane, crkve koja je kratkovida, koja samozadovoljna, crkve koja nije voljna da se cela preda Bogu, već samo da mu pruži koji prst. Isusove reči iz Otkrivenja: "nisi ni studen ni vruć" (Otk. 3:14-22), kako samo tačno mogu opisati celu ovu Mikelanđelovu scenu?

Da li razumemo Božja obećanja, želje i nakane koje On ima sa nama? Božja krajnja namera je da On lično živi među svojim stvorenjima (Otk. 21:3-4)! Zar ovo ne bi trebalo da nas pokrene iz verske apatije i pasivnosti ka našem Bogu, ne samo da ispružimo ruku prema Njemu već i da ustanemo i ako treba da se istegnemo na prste ne bismo li svoga Boga uhvatili za ruku i dosegli Njegove blagoslove večnosti koje je On pripremio za nas?

"Olakšajmo Bogu posao" koji On ima na umu da izvrši sa nama, okrenimo se ka Njemu i pružimo mu ruku, neka nas dohvati, budimo mu dohvatljivi...

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

JESTE LI SPREMNI

ZA DOLAZAK GOSPODNJI?

- S. F. Moore

Gospod Isus dolazi uskoro! On ovoga puta dolazi kao Zaručnik koji dolazi po svoju zaručnicu. On ostavlja svoje dvore i dolazi po zaručnicu, jer je željan njene lepote i blizine. Lepota Hristove zaručnice prikazana je u svadbenom Psalmu 45:11 sa rečima: "caru će omileti lepota tvoja". Slava Gospodnja mnogo se puta spominje u Svetom pismu. Jedan prevod reč "slavu" prevodi kao "lepotu", što znači, lepotu Gospodnju. Zbog toga obožavamo Gospoda u lepoti Njegove svetosti. Isto tako, zaručnica po koju dolazi iz neba prikazana je kao ukrašena u lepoti svetosti. Njena je odeća zlatom izvezena (Ps. 45:13).

Hrist uzima i dovodi sebi zaručnicu koja je jednako lepa i izvana i iznutra. Pavle otkrivenjem vidi da će Hrist sebi predstaviti zaručnicu "koja nema mrlje, ni bore..." (Ef. 5:27). Jovan je unapred video zaručnicu u nebu. Ono što je video, te naglasio, bilo je da se ona pripremila.

NAŠA JE ODGOVORNOST DA BUDEMO SPREMNI!

O Crkvi prvorođenih govori se kao o devojci devici, što znači, o ljudima odvojenim od sveta za Boga. Tako, Pavle piše hrišćanima šta je njemu bila služba među njima: "Jer revnujem za vas Božijom revnošću, jer sam vas zaručio s jednim čovekom - da vas kao čistu devojku izvedem pred Hrista." (2. Kor. 11:2 EČ).

Da vas zapitam Hrišćani, jeste li lepi iznutra? Je li vaša duhovna haljina bez ljage i bora?

Bog mrzi odeću umrljanu telom (ploti). I želi da je i mi mrzimo. Enoh je slika čoveka koji je bio svetac. On je imao svedočanstvo da je ugodio Bogu (1. Moj. 5:24). Hrišćanine, je li tvoj život čist? Je li tvoje hodanje s Gospodom tako krasno da će poželeti tvoju lepotu da ima kraj sebe?

Ako vi ili ja imamo u sebi samo jednu stvar koja je u suprotnosti sa Njegovom Rečju, ne možemo mu ugoditi. Našu ljubav prema Njemu on meri merom naše poslušnosti prema Njegovoj Reči (Jn. 14:15).

NJEGOVA REČ JE UPUTSTVO ZA NAŠ ŽIVOT!

U ovom vremenu, u iščekivanju Njegovog pojavljivanja, najvažnija stvar kojom se trebamo pozabaviti jeste da se što bolje pripremimo. Mnogi kao gotovu činjenicu prihvataju da su spremni. Prema meri vlastitih Hristovih reči učenicima, spremnost za preobraženje nije, kao što mnogi pogrešno pretpostavljaju, time što su bili davno spaseni ili ispunjeni Svetim Duhom. Treba da uđemo u Reč Božju i videti kakve uslove On traži za preobraženje i uznesenje sa Njime.

U svojoj propovedi (Mt. 24 i Mt. 25) Isus predskazuje strašne nevolje koje dolaze na ceo svet. Ukazanim upozorenjima i izričitim zapovestima On opominje svoje učenike kako mogu da izbegnu dolazeći sud. Nije bez značaja da Njegove reči opreza i opomene nisu izrečene Crkvi kao Telu, već pre pojedincima. "Ali se čuvajte da kako vaša srca ne otežaju žderanjem i pijanstvom i brigama ovog sveta" (Lk. 21:34).

U izvornom grčkom reči "se" i "vaša" sa specifičnim su naglaskom. "Nego bdite i molite se Bogu u svako doba, da budete kadri da izbegnete sve ovo što će se zbiti..." (Lk. 21:36). "blago onome koji je budan i koji čuva haljine svoje" (Otk. 16:15). U ovoj važnoj opomeni da budu budni i oprezni, Isus svoje učenike nije ohrabrivao da se uzdaju u svoje iskustvo novorođenja. Niti ih je ohrabrivao da počivaju na bilo kojem prošlom blagoslovu, a niti im je rekao da se mogu osloniti na ispunjenje Duhom. Gospodnji naglasak bio je na bdite i molite. Bekstvo će, prema Hristovim vlastitim rečima, biti moguće pod uslovom da se mi lično trudimo, da budemo spremni.

Ono što je Hrist rekao važi za sve nas. Njegova zapovest je: "Bdite!" Bdeti u izvornom znači "biti budan", "biti probuđen", "biti u pokretu". U vreme Njegova dolaska, on nam pokazuje kroz upozorenja da je jedini put bega od nevolja koje dolaze na čitavu zemlju "bdeti i moliti svaki čas" (Mt. 24:42; Mt. 25:13; Mk. 13:35; Lk. 21,34-36; 1. Sol. 5:6; 1. Pet. 4:7; Otk. 3:2; Otk. 3:15-16). I ponovo Gospod kaže: "borite se da uđete na uska vrata jer će mnogi, kažem vam, nastojati da uđu, ali neće moći." (Lk. 13:24). Grčki prevod "boriti se" znači "smrtno se boriti", smrtno se boriti da bi se ušlo. Pavle, nastojeći zadobiti Hrista kao Zaručnika, kaže: "...trčim prema cilju" (Fil. 3:14).

"JEDAN (ĆE SE) UZETI, A DRUGI OSTAVITI!"

Kako li će biti veliko razočaranje bezbrižnih, mlakih i nespremnih u trenutku bežanja! Danas, pre negoli bude kasno, vreme je za sve nas da se probudimo iz dremeža, da se pokrenemo, da bdimo i molimo se, jer su znaci Hristovog skorog dolaska svugde oko nas. Kukolj je sazrio, a takođe i pšenica. Žetva je blizu.

Gospod kori svetovne hrišćane Laodicije govoreći: "Znam tvoja dela, da nisi ni hladan ni vruć. Kamo sreće da si hladan ili vruć. Ovako, zato što si mlak i nisi ni vruć ni hladan, izbljuvaću te iz svojih usta." (Otk. 3:15-16 EČ)

Hrišćanine, da li je tvoj rad za Gospoda, tvoja molitva, čitanje Biblije, svedočanstvo tvog života u crkvi i javno, hladno, vruće ili mlako? Postavi sam sebi ovakvo pitanje: "Jesam li ja u Božjim očima mudra devica? Ona koja doteruje svoj život Rečju Božjom ili sam luda? Očekujem li Njegov dolazak, ali se ne pripremam za Njega?"

Suprotno današnjim hrišćanima koji vole lagodan i udoban život, kako je bilo drugačije Pavlovo trčanje prema cilju! U očajnom nastojanju da zadobije Hrista kao Zaručnika on je hitao, nastojao i borio se. Lišio se svakog tereta; podnosio je svaki gubitak da bi mogao u gorljivosti svog nastojanja doseći prvo uskrsnuće od mrtvih (Fil. 3,11).

STRAŽARI KOJI ČEKAJU NJEGOV DOLAZAK

"Neka vaša bedra budu opasana i svetiljke vaše neka gore; a vi budite kao ljudi koji čekaju svoga gospodara, kada se vrati sa svadbe, da mu otvore odmah kad dođe i zakuca." (Lk. 12,35-36 EČ).

Danas visoki zid svetovnosti deli većinu hrišćana od Hrista, a on sprečava i budnost i molitvu. Crkve su pune ljudi koji žive predajući se lijenosti, bezbrižnosti i sebičnosti; upali su duboko u stvari ovoga sveta, jer nisu bili budni. Crkve su pune ljudi koji se bezbrižno odnose prema strogim zahtjevima koje je Gospod nametnuo svima koji žele biti dostojni i uteći od onoga što dolazi na celi ovaj svet, te stati pred Sina Čovečjeg, kao dostojni.

"Dragi moji, sad smo deca Božija i još se ne pokaza šta ćemo biti. Znamo da ćemo - kad se on pokaže - biti njemu slični, jer ćemo ga gledati onakvog kakav je. I svako, ko ima ovu nadu u njega, sebe posvećuje - kao što je i on svet." (1. Jn. 3,2-3).

"Čist, nesebičan, posvećen, nesvetovan, aktivan hrišćanski život", tvrdio je Torej (Torrey), "veliki je biblijski dokaz predstojećeg povratka našega Gospoda." Prema apostolu Jovanu, svaki onaj koji ima nadu u Hristov povratak čisti se. Ljubljeni, pitanje velikog trenutka nije je li Crkva spremna, nego jesi li TI spreman!

Laodicejska crkva simbolizuje konačno stanje otpale crkve, crkve poslednjih vremena. Toj mlakoj crkvi Gospod daje sledeću opomenu i zapovest: "Ja karam i kažnjavam sve koje volim; budi, dakle, revnostan i pokaj se. Vidi, stojim na vratima i kucam; ako ko čuje moj glas i otvori vrata, ućiću k njemu i ješću s njim - i on sa mnom." (Otk. 3,19-20 EČ).

Gospod govori da je On sa vanjske strane laodicejske mlake crkve i pokušava ući. On sam, njena Glava, njen Ženik je isključen iz crkve, On se objavljuje pojedincima i za njih se zauzima. Njegov je ukor upućen pojedincima, čija dela Bog ne može prihvatiti, ali koji imaju još "otvorene uši" za Njegovu Reč.

Njegova je nagrada za one koji pobede mlakost je zagarantovana (Otk. 3:21-22). On je spreman zauzeti svoje mesto na prestolju, a svima onima koji su celim putem išli sa Njime prema Njegovim merilima savršenosti, neprestano bdili u molitvi, njima Hrist daje ovo slavno obećanje: "Onome koji pobeđuje daću da sedne sa mnom na moj presto, kao što i ja pobedih i sedoh sa svojim Ocem na njegov presto."

Prva tri poglavlja Otkrivenja daju duhovnu istoriju Crkve od vremena Hristova uzašašća do trenutka Njegovog ponovnog dolaska. U konačnoj analizi rada svake crkve kroz crkvenu istoriju, Gospod pomno iznosi svoja upozorenja pojedinim članovima tih crkava: "Ko ima uho neka čuje šta Duh govori crkvama!" Poruka Duha Svetog i to sedam puta dana pojedincima, sa visokim naglaskom na blagoslovima koje će naslediti oni koji pobede.

U Otkrivenju reč prevedena sa "pobednik" u grčkom izvorniku znači: "onaj koji je osvojio". Zbog toga, u konačnoj oceni Crkve Gospod deli njeno članstvo na one koji su uspeli osvojiti i one koji nisu uspeli. Njegove su nagrade za one koji pobede, a ukor za one koji nisu uspeli.

Ljubljeni, na kraju izmaka vremena ne dopustite da išta stane između vas i vašega Gospod, između vas i ijednoga živog bića. U trenutku njegova dolaska niko od nas, osim po njegovoj beskrajnoj milosti, neće više moći opstati pred njim osim kao pobednik.

On dolazi kao Zaručnik. Dolazi po svoju spremnu zaručnicu.

Ljubljeni, jeste li duhovno tako lepi da će On poželjeti vratiti se s vama do svoga prestolja, do svoga Oca i svojih anđela? Čekate li ga?

"Vidi, idem kao lopov; blago onome koji bdi i čuva svoje haljine..." (Otk. 16:15).

^vrh

DUHOVNO PREŽIVETI

- Ray C. Stedman

Živim u Rogue Riveru u jugozapadnom Oregonu. Dok reka protiče pokraj mojih vrata ona za sobom ostavlja tihi, razdragano žuboreći tok, 16 km dalje ona se pretvara u besnu bujicu, prolazi kroz stenovite zidove kanjona Paklena vrata (Hellgate) neverovatnom snagom i stvara utisak prekrivenosti belinom. Raznorazni asortimani splavara i kajakara, kojima je njen tok primamljiv izazov, imaju samo jednu misao u glavi dok se spuštaju po njemu - kako preživeti! Samo nekoliko srčanih, iskusnih duša usude se na ovaj put ići sami, ali se većina oslanja na iskusne rečne vodiče koji su temeljno upoznati s opasnostima, umeju predložiti tehnike preživljavanja, i u stanju su izgraditi bezuslovnu veru u svoje znanje i vođstvo.

Do sada ste bez sumnje otkrili da je život vrlo sličan - nalik takvoj snažnoj i prevrtljivoj reci. Ko nije s vremena na vreme osećao da je nošen blizu nepoznatih opasnosti koje su izvan naše kontrole? Ko nije s olakšanjem odahnuo tokom mirnih vremena, da bi zatim iznenadna tragična okolnost dovela našu veru do tačke slamanja? Svi smo se mi susreli (i možda podlegli) zavodljivom i snažnom iskušenju da učinimo nešto loše, a ono nas zatim kad sve prođe, ostavlja slomljene i razočarane. Ili smo mislili da smo u redu a onda otkrili da smo pogrešno procenili svoje stanje i prekasno se probudili da bismo se mogli oporaviti.

Sve ove opasnosti pa čak i više, opisane su za nas u sedam pisama crkvama u Aziji, koja nalazimo u Otkrivenju, u 2. i 3. poglavlju. Ohrabrujuća činjenica jeste da ona dolaze od samog Velikog Rečnog vodiča, našeg Gospoda Isusa, koji u potpunosti poznaje opasnosti s kojima se suočavamo, može nas savetovati svojim znanjem i tačnošću o svemu što treba kako bi preživeli, i dodatno, nudi neverovatne nagrade onima koji uspešno pređu put do kraja.

Svako od sedam pisama opisuje različitu situaciju i uči nas nečemu drugom.

Prvo, crkvi u Efesu, opisuje jednu u potpunosti neophodnu motivaciju za preživljavanje. A to je neprestano čuvati topli i prisni odnos sa Isusom, ono što smo osećali u početku kad smo se upoznali s agonijom njegove žrtve za nas, kako bi nam omogućio spasenje, te nas izveo iz tame i uveo u njegovu predivnu svetlost. Ukoliko izgubimo tu ljubav i budemo odvučeni sporednim strujama udovoljavanja čoveku ili zadovoljavanja sebe ili svojih ličnih ambicija, dovodimo sebe u smrtonosnu situaciju gde se možemo naći izbačeni na sprud života, i malo ćemo toga moći pokazati za šta smo uopšte živeli. "Pazite na to što vas motiviše," kaže Isus, "postoji samo jedna motivacija koja vas može sigurno voditi kroz opasnosti života - a to je iskrena i stalno obnavljana ljubav za Mene."

Pismo Smirni govori o drugačijoj opasnosti. Oni se suočavaju sa ogromnim pritiskom da napuste veru, jer ona izaziva podsmeh, "javno žigosanje" i isključivanje iz društva, bol i otvoreno proganjanje čak do smrti. Mrzimo i samu pomisao da su teškoće i ozbiljna iskušenja deo naše sudbine, ali Isus nam govori da samo oni mogu izgraditi moralnu snagu i veru koja nam je potrebna kako bismo izdržali. Moderni primeri uključuju Aleksandara Solženjicija (Ruski pisac i dobitnik Nobelove nagrade za književnost - op. prev.) koji je godinama patio po ruskim zatvorima i sabirnim logorima, ali sve je izdržao zahvaljujući svojoj sve dubljoj privrženosti Hristu. Njegovo uporno očitovanje neprijatne istine postalo je model mnogima, kako jedan čovek može uticati na celu generaciju. Verujemo da su potrebne jake vojne sile da bi se sačuvala hrišćanska civilizacija, ali nas Smirna uči da Isus može održavati svoju crkvu živom i snažnom usred socijalnih i političkih prevrata. "Nemojte biti zastrašeni zbog suprotstavljanja," viče nam Isus, "upravo onako kako sam ja umro i ponovo živim, to možete i vi, jer vas krst uvek vodi do krune."

U Pergamu, naglašena je potreba za integritetom. Opasnosti su suptilne. Jedna od njih je seksualna zavodljivost. Mladi poslovni čovek mi je jednom rekao kako je s partnerima bio u nekom gradu, daleko od kuće. Njegova su dva prijatelja planirala izaći i naći devojke za seksualnu zabavu, ali pošto je on hrišćanin, odbio je to i ostao u sobi kako bi napisao neka pisma. Nakon odlaska u krevet, dolazak njegovih prijatelja ga je probudio a oni su doveli sa sobom tri devojke. Jedna se odmah uvukla u njegov krevet i probudila u njemu snažnu fizičku privlačnost. Ali se podsetio svega onoga što bi mogao izgubiti, i što bi njegov Gospod mislio, i mudro je postupio obukavši se bez i jedne reči prigovora, te je otišao dole i uzeo drugu sobu. Druga opasnost u Pergamu bila je želja za sopstvenom vlašću u zamenu za integritet. To je bio "nauk nikolaita". To se danas može naći na mnogim radnim mestima gde nas se vabi u poseban "unutrašnji krug", a da bismo u njega ušli zahteva se da u nekoj mjeri odustanemo od moralnih principa. "Ali," kaže Isus, "nemoj zaboraviti da održavanje integriteta znači veću intimnost sa mnom. Pažljivo čuvaj to da ostaneš moralan!"

Pismo Tijatiri ukazuje na drugu stranu istog problema. Ono nas uči da nagodba uništava. U liku starozavetne carice Jezavelje, koja je uvela idolopoklonstvo u Izrael, današnja Jezavelja uči hrišćane da je potrebno imati drugog boga kako bi bili u stanju poslovati u modernom svetu. Ono oslikava usvajanje svetovnih vrednosnih sistema umesto vlastitog poštenja kojeg Hrist zahteva. Laganje, gaženje principa, obećavanje nečeg što se ne može ispuniti, sve je to početak silaska u moralnu katastrofu. Nedavna bujica optužnica zbog unutrašnje trgovine na Val Stritu jeste takav slučaj. Oni koji su bili optuženi posvedočili su da su njihove moralne percepcije bile zamagljene požudom za lakom zaradom - ali ih sad čeka zatvor! To znači da lažni bog vodi u sigurnu propast. "Ali seti se," Isus poziva, "vernost vodi do veće uzvišenosti. Onaj ko nadvlada, vladaće sa mnom."

Crkva u Sardu je u najdubljoj nevolji. Ona je dobro počela, ali se uskoro počela oslanjati na dobru reputaciju a to je odvelo do unutrašnjih ograničenja i pre nego što je toga bila svesna, skoro je već bila mrtva. Oštra Gospodnja zapovest njoj glasi: "Probudite se, ojačajte ono malo što je ostalo." Lekcija za sve nas je jasna: reči nikad nisu dovoljne. Reputacija o uspesima u prošlosti uskoro će nestati ako ne postoje dela koja su je izgradila. To je zov za doslednošću. Ponovo počni od mesta gde si jednom bio. Apatija i letargija su smrtni neprijatelji i prepoznaj ih kao takve i ponovo postani živ. "Oni koji to učine", kaže Isus, "naći će sigurnost i čast. Ograničeni uspeh je mnogo bolji nego tobožnje dostignuće."

Usamljena među ostalim crkvama, crkva u Filadelfiji primila je potpuno odobravanje Gospoda, bez ikakvih zamerki. To je stoga što su njeni članovi pripravni za prilike, milosrdni prema neprijateljima, i strpljivo svesni toga da ništa neće biti u potpunosti ispravno do vremena kada se Isus vrati. Pročitajte o životima heroja Crkve i vidite kako se taj uzorak ponavlja u svim njihovim životima. Njihova stalna motivacija jeste Isusova ljubav, te odlučnost da verno odražavaju Njegov karakter sve dok se on ne vrati, muškarci i žene kao: Majka Tereza, Čak Kolson, Džim Eliot, Ami Karmajkl, i hiljade drugih neimenovanih zaslužili su titule, "kojih svet nije bio dostojan." "No, ja ću ih prepoznati kao svoje", kaže Isus, "na način kako oni to sada ne mogu ni zamisliti!"

Laodiceja je crkva koja je puna samoživih članova. Imali su dva problema. Prvi, nedostajala je potpuna predanost; nisu bili ni vrući ni hladni. I druga, imali su pogrešnu sliku o sebi samima; mislili su kako su bogati, a u stvarnosti, bili su vrlo siromašni. Osećali su se i zadovoljno i spokojno. Ali u Isusovim očima bili su daleko od onoga što je On želeo da njegovi ljudi budu. Crkva nije klub za zabavu koji postoji da bi zadovoljio svoje članove. Ona nije centar za umetnost koji nudi visokokvalitetnu zabavu. Ona nije politički delotvorna grupa koja bira strane u javnom životu. To nije "protestanski pokret", boreći se radikalno da odbaci zakon i red. Ono što ona treba biti jeste so, i to slana so, koja začinjava život i zaustavlja njegovo propadanje. I svetlo, nadaleko vidljivo svetlo, koje donosi svetlo u mračni i zbunjeni svet. Da bi to mogla ostvariti, Isus nam nudi samog sebe, u intimnoj i ličnoj vezi, kako bi on bio izvor svega potrebnog za službu u ovom vremenu. "Ništa drugo neće nedostajati," kaže on, "jedino moj život koji živim kroz tvoj život biće uspešan. Preneće te kroz sprudove i brzake života kako bi sa mnom podelio Konačnu Pobedu!"

Dakle, možete li uspešno proći kroz opasnosti, klopke i zamke ovog opasnog sveta? Naravno da možete - ako volite svog Vođu, obraćate pažnju na upozorenja, i koristite njegove resurse. Bez Njega ne možete uspeti; s Njime ne možete doživeti neuspeh!

Uzeto iz arhiva Elaine Stedman, juli 30, 1996. Izvor: www.raystedman.org.

^vrh

NIJE TO TAKO NEJASNO

- Aleksandar Birviš

"Sada pak, pošto ste oslobođeni greha i pošto ste stavljeni u službu Bogu, imate svoj plod na osvećenje, a život večni kao kraj." (Rim. 6:22 EČ)

Bog je oslobodilac, ali neki ne žele da ih Bog oslobodi. Greh tako dugo i tako svestrano drži čoveka u ropstvu, da čovek nije u stanju da zamisli život bez greha. To je kao kad bi neko dete raslo bez dnevnog svetla. Kad bi ga jednog dana izveli na svetlost sunca, ono bi se žalilo da ga bole oči i tražilo senku i pomrčinu.

Teško je objasniti čoveku da je grešan. On to ne razume, jer se navikao na greh i smeta mu kad greha nema. Objavljivanje Dobre vesti o Hristu za njega nema smisla. Zato valja naglasiti da su sve druge slobode bespredmetne, ponekad i opasne, ako se čovek prethodno ne oslobodi od greha. Pretpostavimo slobodu za ubice: bolje je da takve slobode nema.

Stoga je Sveto pismo ustremljeno ka oslobađanju od greha pre ostalih sloboda. Reč Božija i sledbenici Hristovi ne zanemaruju druge slobode, ali valja znati da su sve ljudske slobode posledica oslobođenja od greha.

Sama reč "sloboda" (staroslovenski "svoboda") dolazi od "svoj-bo-da" (to jest da se bude svoj). Slobodan je onaj ko nije prinuđen da pripada i ko može da bira hoće li pripadati ili ne pripadati i kome će pripadati, ako se odluči za pripadanje. Nema potrebe naglašavati da je to značenje davnašnje i prilično usko. Danas pojam slobode shvatamo daleko razgranatije. To podrazumeva odsustvo zapreka, ograničenja i smetnji, zatim pravo izbora i pravo da se ne izabere ni pravo izbora. Uz ovo idu i različita druga prava i korišćenje postojećih mogućnosti prema sopstvenom nahođenju. To znači da je sloboda niz odnosa između prava, dužnosti, odgovornosti i mogućnosti. Odnosi nisu učvršćeni i neizmenljivi, ali nijedan od nosilaca odnosa ne sme ometati ni upropašćavati drugog.

Primenimo ovo znanje o slobodi na oslobođenje od greha. Hristos je učinio da grešnik ne pripada grehu. To je delo Boga-osloboditelja. On je učinio da oslobođeni čovek zna o sebi više nego ikoja druga tvorevina. To je delo Božije osposobljavajuće milosti. Grešnik nije pod prinudom: on može da odluči kome će pripadati, kome neće pripadati i da li će uopšte pripadati, odnosno da odustane od svake pripadnosti. Tako počinje izbavljenje. Ovako oslobođeni grešnik još nije potpun hrišćanin. Njega muči sopstvena ograničenost, nedostatak putokaza, suženost vidika, nemanje svrhe. On može da bira, ali nema šta da bira.

Neki najčešće biraju ono što prvo ugledaju, a to je: same sebe. Sebičnjaštvo je pogrešan izbor i vraćanje u greh. Bog oslobađa a oslobođeni se zarobljava sobom. Ima i drugih pogrešnih izbora. Tako su fariseji izabrali veće stege nego što su stege greha. Iskreno ili ne - to za ovaj razgovor i nije bitno - oni su izabrali zakon i pravila. Štaviše, oni se tim hvale. Veruju, obmanjuju sami sebe, da se držanjem starozavetnih propisa (zakona, uredaba, zapovesti i sl.), može ugoditi Gospodu. Ima ljudi koji su se odlučili za predodređenost. Ustvari, predodređenost je posredno priznanje da čovek ni u čemu nije slobodan, te da njegova odluka i nije odluka. Šta odlučuje onaj koji vam je daje sve unapred odlučeno i da se isti samo ubacuje u već sačinjeni program? Šta odgovara ako ne odlučuje ili ako su mu odluke samo prividne? Drugi - i to dobar broj - okrenuli su se raspuštenosti. Oni u osnovi tvrde isto što i pristalice predodređenja: Nismo krivi što nas je Bog stvorio jedne raspuštene a druge poslušne. To većina od njih ne kazuje tim rečima, ali to je njihov temeljni stav: predodređenima za greh ne pomaže nikakvo oslobođenje.

Mnogo je načina kako se oslobođeni grešnik može samoobmanama uplesti u neko novo ropstvo. Nasuprot ovim načinima zarobljavanja, naš Spasitelj je izradio novi vid oslobođenja od greha. To je žrtva na Golgoti. Niko drugi i ništa drugo ne uklanja vlast greha tako sveobuhvatno. Golgota je Hristovo jedinstveno delo. On je svoju pravednost usadio u one koji u njega veruju. Kaže: "I vi ćete poznati istinu i istina će vas osloboditi" (Jovan 8,32). Sada hrišćanin ne razmišlja kao rob. On zna da je na slobodi, oslobođen robovanja (služenja) grehu, a primljen je u službu Božiju. To nije jednostavna zamena jedne službe drugom. Čovek Božiji je osposobljen ne samo da služi, nego i da shvati razliku:

1. veran čovek napreduje u milosti i svetosti već u ovozemaljskom životu, a to nije mala dobit niti neznatna prednost.

2. u času svoje smrti vernik prevazilazi vreme i stupa u večnost. (Isto će se dogoditi i sa živima u trenu Hristovog drugog dolaska). Ova razlika pomaže da se ne uplićemo u rasprave o "životu" duše posle smrti, jer posle smrti reči "život" i "vreme" ne znače isto. U večnosti ni sama reč "besmrtnost" ne obuhvata sadržaj što ga joj pripisuju smrtnici. Tako su deca Božija oslobođena, ali nisu bačena u vrtlog samoobmana, nepouzdanosti i neizvesnosti. U njima raste usađena pravednost. Ona donosi plod i preobraća nas u ljude koji služe Bogu. A Spasitelj jasno govori: "Ko meni služi, za mnom nek ide, i gde sam ja onde i sluga moj neka bude; i ko meni služi onoga će poštovati otac moj" (Jovan 12,26).

Nije li to neko novo ropstvo? Na prvi pogled: služenje nije sloboda. To bi izgledalo tačno kada u svemu tome Bog ne bi delovao svojom spasonosnom milošću. Ona nam nudi jedan novi obrazac plodonosnog života. Umesto bezakonja i života u grehu, hrišćani pristupaju pravednosti i pravdi. Međutim, verni se na njima ne zaustavljaju, nego su usmereni ka služenju i posvećenju: osmišljenom delanju, delatnosti i večnom životu.

Hrišćanin stavlja sebe Bogu na raspolaganje. Pri tom čovek Božiji ne zaboravlja da njegovo telo, njegovi udovi (i ne samo oni) nisu bezgrešni. Naprotiv, oni su zamrljani i prljavi. Biti izvučen iz blata nije isto što i biti čist. Koliko je njih Gospod izbavio, ali oni nikako da otresu sopstveno blato! Ipak, Bog ne odbacuje čoveka, nego ga čisti Hristovom krvlju i određuje za posvećenje. Svevišnji očekuje da posvećeni hrišćanin uvek bude u stroju i spreman za dejstvovanje. Kad Gospod pozove, treba se odazvati u punoj borbenoj gotovosti.

Valja napomenuti da oslobođenje od greha označava i jedan drugi život. U drukčijem životu, tj. u Hristu, greh i smrt su nešto strano. Oni su tuđi. Hristos ne trpi zajednicu sa grehom (sledstveno tome ni sa smrću).

Nažalost, ova činjenica se ne uzima ozbiljno. Po ugledu na pomodne istočnjačke religije, hrišćani sve više traže nekakav veštački ishitren mir i iznuđenu radost umesto ozbiljne pobede nad grehom. Međutim, greh je taj koji zatvara vedre vidike Božije slave, a pobeda nad grehom ih otvara. Mir i radost su posledica. Oni dolaze bez prinude, kao jednostavni rod, uobičajeni blagoslov prisustva živog Boga.

Svakodnevno posvećenje je dvojako: odstranjivanje greha s jedne strane i sve dublje uranjanje u vrline s druge. Samo se tako Hristos ostvaruje u hrišćaninu i u hrišćanstvu. Posvećenje se mora negovati. Nisu to samo slavoslavlja i zanosi. Tu spadaju i trezvena razmišljanja, a ako je potrebna i karanja i ukori i kazne (sve do isključenja iz crkve). Razume se, niko ovde ne smatra da u ovim slučajevima treba izgubiti svaku nadu. Naprotiv, dok ima života ima nade da će se otpadnik pokajati, ali život crkve ne sme biti u rukama onih koji Gospodu nisu privrženi potpuno i od srca.

Svrha posvećenja je život večni. Inače, posvećenje samo po sebi ne bi imalo smisla. Čemu odricanja, čemu vrline, čemu urednost, čemu odvojenost od sveta? Nije teško dokučiti da je večni život jedini dostojni život u kome će spaseni čovek biti bez ograničenja i smetnji potpuno posvećen proslavljanju Boga. U ovom, prolaznom, životu, to proslavljanje trpi mnoga ograničenja i napore. Ali, već u njemu samom posvećenje nam izgrađuje večni život i večni život nam izgrađuje posvećenje. Međusobna isprepletanost večnosti i posvećenja prevazilazi suprotnosti slobode i ropstva. Ne samo to, ona nas postavlja s druge strane prava, dužnosti, mogućnosti i odgovornosti. Sve se to prelama u Hristu kao u žiži: i prostor i vreme i vrline.

Gospod i danas traži oslobođene sluge. Ne traži svetitelje, ne traži ljude na crkvenim položajima niti u posebnim oblastima - On traži čoveka.

Nisi li ti taj čovek?

Izvor: Iskre, 9/1983.

^vrh

KAKO UČITI NAPAMET STIHOVE?

- Matej Dž. Slik

Mnogi ljudi misle da ne mogu upamtiti kako trebaju izaći iz tržnog centra a kamoli da mogu upamtiti desetak stihova iz Biblije. Razgovarao sam s mnoštvom ljudi o učenju napamet stihova iz Biblije i svi oni kažu istu stvar: "Imam užasno pamćenje". Moj odgovor njima jeste "glupost"! Svako od nas sve vreme nešto pamti. Naučili ste da govorite, zar ne? Naučili ste hiljade "dozvoljeno" i "nije dozvoljeno" u životu, zar ne? Znate svoj matični broj, svoj broj telefona, svoju adresu, koliko braća, sestara, ili dece imate, kako da odete na posao i šta da radite kada stignete tamo. Nije problem što ljudi ne mogu pamtiti, problem je što ne žele pamtiti, ukratko lenji su.

Reč Božja je temelj za svedočenje i morate znati stihove napamet kako biste ih mogli upotrebiti - ovo se odnosi i na vaše vreme koje ste posvetili bogosluženju te takođe prilikom svedočenja. Jedan ozbiljan problem koji sam otkrio jeste taj da je većina ljudi upamtila manje od sedam stihova. Ono što bi ja želeo ovde učiniti jeste, pomoći vam da bolje pamtite.

Priprema: Kartice sa stihovima

Za početak izaberite sebi barem deset stihova koje želite da naučite napamet. Napravite sebi kartice od papira, veličine oko 9 x 5 cm (veličina vizit kartice).

Na jednoj strani napišite mesto, tj. adresu gde se stih nalazi a na drugoj jednostavno ispišite celi stih. Učinite ovo sa svakim stihom kojeg biste želeli upamtiti. Stavite ih u svoj džep ili novčanik, i nosite ove kartice sa sobom gdegod idete. Dok čekate u nekom redu ili šetate, možete vrteti svoje kartice i učiti ih, a kad ih sve savladate možete sebi napraviti novi set kartica sa stihovima. U vrlo kratkom vremenu možete upamtiti malu gomilu stihova.

Postoje tri laka koraka za pamćenje biblijskih stihova. Hajde da koristimo 1. Petrovu, 2:24 kao primer: "On je na svom telu poneo naše grehe na drvo, da se oprostimo grehova i da živimo za pravednost; njegovim ranama ste isceljeni".

Prvi Korak: Lokacija

Prvi je korak upamtiti lokaciju, a ne stih. Razlog tome jeste taj da ako i zaboravite stih ali ste upamtili mesto, onda ga uvek možete potražiti.

Prvo, upamtite gde se nalazi: "1. Petrova 2:24". Ponavljajte stalno: "1. Petrova 2:24". Nemojte uopšte tada još razmišljati o tome šta ovaj stih kaže, samo upamtite gde se nalazi. Budite sigurni dok izgovarate: "1. Petrova 2:24", da vam to lagano silazi sa usana. Recite: "1. Petrova 2:24", naglašavajući različite delove. Recite: "1. Petrova 2:24" ili čak "1. Petrova 2:24". Ali recite dovoljno puta: "1. Petrova 2:24", tako da izgovarati: "1. Petrova 2:24", postane normalno koliko i disanje.

Drugi korak: Suština

Drugi korak je shvatiti suštinu onoga o čemu se radi u stihu. U ovom je slučaju to vrlo jednostavno: "Isus je naše grehe u svojem telu izneo na krst". Recite: "Isus je naše grehe u svojem telu izneo na krst", na različite načine. Recite: "Isus je naše grehe u svojem telu izneo na krst", ili "Isus je naše grehe u svojem telu izneo na krst", i "Isus je naše grehe u svojem telu izneo na krst", itd. Ali recite: "Isus je naše grehe u svojem telu izneo na krst" dovoljno puta tako da izgovarati: "Isus je naše grehe u svojem telu izneo na krst" postane jednako prirodno kao i reći 1. Petrova 2:24.

Dosta treba da se ponavlja, zar ne? No, kaže stara latinska izreka: "Repetitio est mater studiorum" ili "Ponavljanje je majka znanja".

Treći korak: Povezivanje

Treći korak je malo zabavniji. Tu povezujete ova dva dela zajedno. Recite: "1. Petrova 2:24 kaže da je Isus naše grehe u svojem telu izneo na krst. Isus je naše grehe u svojem telu izneo na krst, kaže u 1. Petrovoj 2:24. 1. Petrova 2:24 kaže da je Isus naše grehe u svojem telu izneo na krst..." Ponovite ovo jedno deset puta. Brže no što razmišljate, i ovo će uticati na to da zapamtite.

Ovo povezivanje vrlo je važan deo jer vam pomaže da mislite o jednom delu kad god mislite o drugom. Na primer, ako bi vas neko upitao: "Gde se govori da je Isus naše grehe u svojem telu izneo na krst?", vi biste odmah odgovorili: "1. Petrova 2:24". Ovo deluje.

Recite: "Ne", intelektualnoj lenjosti

Učenje Božje Reči napamet može promeniti vaš život iz korena, vaš odnos sa Gospodom. Da li u to verujete?

"Neka se ne rastavlja od usta tvojih knjiga ovog zakona, nego razmišljaj o njemu dan i noć, da držiš i tvoriš sve kako je u njemu napisano; jer ćeš tada biti srećan na putevima svojim i tada ćeš napredovati." (Isus Navin 1:8 RDK)

"Nego mu je omileo zakon Gospodnji i o zakonu Njegovom misli dan i noć! On je kao drvo usađeno kraj potoka, koje rod svoj donosi u svoje vreme, i kome list ne vene: šta god radi, u svemu napreduje." (Ps. 1:2-3 RDK)

Pročitajte ceo Psalam 119, i otkrijte koje sve blagoslove stiču oni koji čuvaju Reč Božju, žive po zakonu Gospodnjem.

Pamćenje je kao vežbanje - intelektualno. Što više to radite, ono postaje sve lakše; ako manje radite to postaje teže. Zato učinite to. Budete li pratili ovu proceduru vaš će um postati kao sunđer, počećete nesvesno pamtiti svakojake stvari velikom lakoćom, kao na primer, koliko čarapa imate u fioci, sve ono što imate u frižideru, pa čak i to gde ste ostavili ključeve svog auta. Dokazano je da su intelektualne vežbe najbolji lek protiv senilnosti.

Ponavljam vam! Bićete vrlo iznenađeni kako će Gospod koristiti ono što ste upamtili u vašem životu.

Izvor: C.A.R.M. - www.carm.org. Parafrazirano i dopunjeno.

^vrh

MOĆNI TRENUTCI

- Lionel Fletcher

Priča koja sledi odlomak je iz jedne knjige štampane 1931. godine, a koja se zove "Moćni trenutci". Zaista ohrabreni ovom dirljivom pričom o veri jednog mladog čoveka i njegovoj odlučnoj ljubavi za Boga, nadamo se da će i tebe nadahnuti na jednako moćan način...

Jedan od najmoćnijih trenutaka koje sam ikada doživeo bilo je tokom niza sastanaka koje sam predvodio u severnoj Engleskoj pre mnogo godina. Nikad ne mogu govoriti o tome, ili čak pisati o tome, bez da me obuhvate duboke emocije.

Jednom prilikom dok sam bio gost svoje braće u službi, ova crkva je htela da ja budem Božji žeteoc na njihovim poljima, koja su bila spremna za žetvu, pogotovo među mladima. Iako su bili napravljeni vrlo precizni planovi i prinošene ozbiljne i odlučne molitve, nisam očekivao da se desi išta senzacionalno.

Međutim, na samom početku ovog niza sastanaka primetio sam starijeg muškarca prilično grubog izgleda kako sedi u redu blizu prednjeg dela crkve. Pažnju mi je privukao, jer su mu se na licu mogli videti očigledni znakovi od udaraca greha. Takođe, sam primetio da nije pevao i uopšte nije gledao u papir sa notama koji mu je bio dan.

Oko njega su redom sedeli dobro vaspitani ljudi, uglavnom mlađi muškarci i žene iz dobrih porodica. Iako je bio okružen drugima ovaj je čovek bio sam. Mogao sam to osetiti, a bio sam svestan da je i on to mogao osetiti. Bilo mi je drago da je došao, i nadao sam se da će, ako je bio neobraćen, otvoriti svoje srce muzici Hristovog jevanđelja.

Kada sam pozvao sve one koji su hteli prihvatiti i priznati Hrista kao svoga Spasitelja da priđu napred, on je bio prvi koji je zgrabio moju ruku! Vrlo brzo se našao u centru reda ljudi koji su stajali ispred mene predajući svoje živote Bogu. Sada sam jasnije mogao videti da je bio jadno odeven i da mu je lice izbrazdano dubokim borama. Bilo mi je drago šta je došao, no u isto vreme sam bio tužan, jer je na njemu počivala tama, koja je imala neki čudan uticaj i na mene.

Na kraju službe pozvao sam sve one koji su svoje živote predali Hristu da mi se pridruže u sporednoj prostoriji, kako bi ih mogao podučiti prvim koracima hrišćanskog života. No, dok smo ulazili kroz vrata, jedan od pastira me uhvatio za ruku, zgrabivši u isto vreme za ruku ovog siromašno odevenog čoveka i obojicu nas uveo u sobu.

Nije mi bilo drago zbog ove scene, jer sam želeo biti sa novim hrišćanima, kako bi bio siguran da su dobili pažnju koju zaslužuju. Ali, vrlo brzo sam otkrio da mi je pastir želeo ispričati životnu priču ovog čoveka pre nego što mu ja dam bilo kakav duhovni savet. Pa, koja je to priča bila? Čovek se zvao Džek (Jack), a ja sam završio slušajući hladnu recitaciju o, između ostalog, pijanstvu i surovosti. Ništa nije bilo sakriveno. No, ono šta je slomilo srce ovog nesrećnog čoveka je bila priča koja mi je ispričana, a koja govori o tome kako je on tretirao svoga sina - kojeg ćemo za potrebe ove priče zvati Čarli (Charlie).

Dosta vremena pre ovoga, Čarli je prihvatio Gospoda u crkvi ovog pastira. Imao je svega 16 godina i bio je prilično malen za svoje godine. Kada se te noći vratio kući, hrabro je objavio ukućanima da je odlučio da živi svoj život za Hrista. Njegov otac, koji je bio pijan, istog ga je trena zgrabio za vrat i izubijao ga kožnim opasačem. Rekao mu je, da ga namerava tako tući svaki put kad se usudi ponovo otići u tu crkvu.

Sledeće nedelje Čarli je otišao u crkvu. Kad se vratio kući, ponovo je dobio batine - no ovaj put sa takvom surovošću da su mu leđa bila puna modrica i krvava, jer mu se bakrena kopča sa očevog opasača parala kožu.

Neustrašiv, ovaj hrabri mladić je nastavio da služi Hrista i da odlazi u crkvu, sve dok njegov otac nije postao pobesneli ludak koji je gotovo izvršio svoju pretnju da će ga ubiti. Jedne ljute zimske noći, nakon šta je dobio batina kao nikad dotada, Čarli je bio izbačen iz kuće. Završio je u štali sa porodičnim svinjama i bio je zahvalan za gomilu sena u koju se mogao ušuškati.

Čarlijev otac je ženi naredio da ide u krevet. Nakon šta je ležao u tišini jedno određeno vreme, upitao je: "Gde je Čarli?" Odgovorila mu je da ne zna, no on ju je ranije video kako se iskradala iz kuće taman pre no šta je došla gore te je znao da laže. Džek se nadneo nad nju, zgrabio je za vrat i zakleo se da će je nasmrt ugušiti ako mu ne kaže gde je dečak otišao. Tresući se od straha, rekla mu je da je dečak u štali te ga usrdno zamolila da dopusti dečaku da spava u svom krevetu. Njegov jedini odgovor je bio da je ustao iz kreveta i nabacio na sebe nešto odeće. Naoružavši se sa onim smrtonosnim pojasom, sišao je dole i izašao u noć.

Nije prošlo puno vremena pre no što će Džek izbaciti dečaka iz sena. Bacio ga je u hladan podrum gde se skladištio ugalj govoreći: "Pokušaj naći malo topline ovde!" No, kroz celu tu mučnu noć, ovaj mladi hrišćanin je ćutke trpeo za svog Gospoda i molio se za spasenje svoga oca.

Ova nepravedna borba je trajala mesecima. A onda, sedmicu pre no što ću ja započeti sa svojim sastancima, pastir koji mi je i ispričao ovu priču, sreo je Džeka licem u lice na ulici. Prepun krivnje, Džek je požurio da se skloni sa propovednikova puta vičući: "Tuče me! Tuče me!" Pastir je pomislio da je Džek bio pijan, no sada je u ovoj prostoriji shvatio šta je mislio. Pastir je pogledao u Čarlijevog oca i rekao: "Džek, jesi li ti mislio da je Čarli pobedio u ovoj borbi i da te je on doveo Hristu kako bi tražio oproštenje za tvoje grehe?"

Ovaj pokajnik, koji je sada ridao poput deteta, samo je klimnuo glavom. Znali smo da smo bili suočeni sa moćnim čudom milosti, koje je potvrdilo istinu jevanđelja. Hrist je umro kako bi grešni ljudi mogli naći spas u Bogu. Uzeo sam Džeka za ruku i podelio s njim nekoliko reči utehe, a onda smo sva trojica otišli u sobu gde su ostali čekali na nas.

A onda se dogodio vrhunac te čudesne noći. Propovednici i oni koji su priznali Hrista su svi stajali ispred mene. I upravo u trenutku kad sam hteo započeti molitvu snažno su se otvorila vrata. Ispred nas se ukazao dečak bledog lica sa plavim očima koje su virile ispod svetlo crvene kose. Imao je drvene cipele na nogama, a oko vrata je nosio debeli šal. Disao je vrlo teško, jer je bio trčao koliko god su ga noge mogle nositi od mlina, koji je bio udaljen gotovo milju.

Znao sam da je to Čarli, iako ga nikad pre nisam video. Njegova dramatična pojava privukla je pažnju svih prisutnih. Iako je samo nekoliko nas znalo celu priču o ovome, svako je osećao da se dešavalo nešto neobično. Ono šta se u stvari desilo jeste da su dva Čarlijeva prijatelja bili na službi i na njihovo opšte čuđenje, tu videli i njegovog oca. Kasnije su ga videli i kako je izašao napred, kako je priznao svoje grehe i prihvatio Hrista kao svoga Spasitelja. Dečaci su potom napustili crkvu te poleteli do mlina sa zadivljujućim vestima: "Čarli, tvoj otac se obratio! Tvoj otac se obratio!"

Čarli je bio previše zapanjen da bi mogao razumeti značenje onoga što su mu drugovi govorili, te su stoga još jednom ponovili: "Tvoj otac se obratio! Trči! Trči! Idi k njemu!"

"Ali ne mogu ići k njemu," odgovorio je Čarli. "Imam posao koji moram uraditi i ne mogu napustiti mlin." No, oni su insistirali sa snažnim entuzijazmom mladosti i radošću dečaka koji su voleli svoga prijatelja. "Trči! Trči! Mi ćemo raditi tvoj posao dok se ne vratiš." I tako je Čarli uskočio u svoje drvene cipele, stavio šal oko vrata, te potrčao kao nikad životu - dok su dva dečaka u svojoj najboljoj odeći radila u prljavom mlinu.

U tišini sam pogledom prelazio od bledog lica dečaka do pocrvenelog lica njegovo oca, i video sam kako ogromne suze se spuštaju niz oba lica. Ni jedan ni drugi nisu rekli ni reč, a onda su se ruke dečaka ispružile pozivajući na zagrljaj. Izgledao je kao da uopšte nije svestan da je iko drugi bio u prostoriji osim njegovog oca. Otac se malo pomakao, a Čarli je u jednom skoku preleteo tepih, bacajući ruke oko očevog vrata. Poljubio ga je i plakali su zajedno.

Bio sam im u neposrednoj blizini i video sam kako se Čarlijeva ruka pomiče do očevog lica i kako ga je počeo maziti kao što muškarac mazi dete. Čuo sam kako na svom prostom dijalektu kaže: "Oče, kako te volim... Kako te volim."

Kada je upravitelj mlina čuo ovu priču, promenio je Čarlijev radni raspored za sve dane kada su se održavali ovi sastanci. I iz večeri u veče ovo dvoje su sedeli jedan do drugoga, izgledajući kao da je svetlost sa nebesa sišla na njihova lica. Džek je uskoro naučio pesme, i njihova dva glasa bi dopirala do mene za propovedaonicom pevajući:

"Kakav prijatelj je Isus,

Naše boli i grehe nosi On...."

Na završnom sastanku, oni su bili poslednji koji su se došli sa mnom oprostiti, a ja sam otišao zahvaljujući Gospodu šta sam još uvek verovao i propovedao jevanđelje Njegove otkupljujuće ljubavi.

Preveo: Ante Miliša.

^vrh

misaone refleksije

NE ZABORAVI

- M. Guti i A. Jarm

Daj,

ali ne zaboravi da primaš!

Govori,

ali ne zaboravi da slušaš!

Razmišljaj,

ali ne zaboravi da moliš!

Moli,

ali ne zaboravi da radiš!

Radi,

ali ne zaboravi da slaviš!

Oslobodi se,

ali ne zaboravi da poslušaš!

Veruj u nebo,

ali stoj čvrsto na zemlji!

BOG

- Đuzepe Vilaroel

Bog je u nama, u prašini, u vetru, u stvarima,

sve vidi i posmatra. Ali ćuti.

Kruži našom krvlju, muči našu muku,

nesan je u našoj postelji. Ali ćuti.

Takav mu je život: skroman i bezgraničan.

Osuđuje, oslobađa, snosi, zapoveda. Ali ćuti.

Potresa zemlju i more.

Na nebo zvezde stavlja, treperi travom. Ali ćuti.

Tajna je Njegova snaga.

Bol mu je zakon. Plaši, ozaruje. Ali ćuti.

ŽANJEŠ ŠTA POSEJEŠ!

- nepoznati autor

Pet pravila za žetvu i setvu:

1. Žanješ samo ako si posejao.

2. Uvek žanješ samo ono što si posejao.

3. Uvek žanješ nakon što si posejao.

4. Uvek žanješ više nego što si posejao.

5. Štogod požanješ opet ćeš to isto posejati i požnjati.

"Ne varajte se, Bog se ne da ismejavati. Jer što čovek seje, ono će i žnjeti: ko seje u svoju plot od ploti će žnjeti pogibao, a ko seje u Duha od Duha će žnjeti večni život." (Galatima 6:7-8 EČ)

^vrh

Smešna strana

OSTAVLJENA CRKVA

Jedan čovek je doživeo brodolom i struja ga je odnela ka jednom malom pustom ostrvu. Posle 20 godina na ovo ostrvo je došla neke grupa radoznalaca i on je konačno bio spasen.

Dok su sa njime razgledali ostrvo, spasioci su primetili tri malene kućice, izgrađene od naslaganog kamenja. "Da li ste vi ovo napravili, šta je to?", pitali su čoveka.

Čovek se pogladio po dugoj bradi i objasnio: "Pa, ovo ovde je kuća gde sam ja živeo, a ono tamo je moja crkva gde sam odlazio na molitvu."

"A šta predstavlja ova treća kućica?", zapita neko iz grupe čoveka.

"Ah, ništa, to je crkva u koju sam prvo išao, ali mi se nije dopala." Odgovori brodolomnik.

KAKO UĆI NEBO?

Majka koja više nije znala kako da izađe na kraj sa hiper-aktivnim sinčićem, zapreti mu:

"Ako budeš stalno ovako nemiran nećeš ući u raj! Zar misliš da tamo takve puštaju?"

Dečak se zamisli i reče majci: "Pa, ovako ću ja - trčaću unutra i napolje, unutra i napolje, lupajući vratima, sve dok Bogu to ne dosadi pa mi vikne: "Dosta više dete! Ili uđi unutra ili izađi napolje!"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 49 / 2008.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Dve praznine u našem srcu - John Ortberg

* Zašto ljudi odlaze iz crkve? - Bill Smalt

* Rast u Hristu - Vilem D. Šneberger

* Bog čeka da izvrši želju čoveka molitve - S.L. Brengle

* Ogovaranje - Brent Kercheville

* misaone refleksije

* Smešna strana

Živimo u vreme užurbane mahnitosti, kada vreme leti poput vihora a obaveze se množe poput skakavaca. Današnjem čoveku je sve teže da razluči za sebe prioritete. Da odvoji važne stvari od nevažnih. Da se usredsredi na stvari koje su profitabilne i korisne za njega i njegove bližnje.

Apostol Pavle kao da nam govori šta je rešenje za ovakvu zbrku: "Braćo, ja još ne mislim da sam uhvatio, ali jedno stoji: zaboravljam što je za mnom, a pružam se za onim što je preda mnom." (Fil. 3:13 EČ) Kada Pavle kaže: "jedno stoji", on ustvari misli: "ja samo jednu stvar radim". Pavle je svoju pažnju posvećivao samo jednoj stvari, najvažnijoj stvari, onoj stvari u koju ga je Bog pozvao kroz Isusa Hrista. Pavle je sve svoje obaveze podredio ovoj jednoj stvari, bilo da je radio kao šatordžija, bilo da je jeo, čitao, pisao, razgovarao sa ljudima. Sve što je radio je podredio ovoj jednoj stvari, a ja verujem da je to bio jedan od razloga njegove velike efikasnosti u službi za Boga, a i njegove radosti koju je imao u Gospodu.

Mi kao da često zaboravljamo na ono "pravilo fizike", da nije moguće biti u isto vreme na više mesta i raditi više stvari. Henri Ford je rekao: "Ako misliš da možeš raditi više raznih stvari odjednom, grešiš, to nije moguće, jer tako rasipaš snagu i uništavaš svako pozitivno nastojanje. To samo proizvodi užurbanost (strku), a žurba daje rasipanje. Kada ja ustanem ujutro, i na umu imam više stvari koje bi želeo da obavim toga dana a znam da ih ne mogu sve uraditi, ja onda odem da trčim oko kuće. Posle trčanja ja se umorim, i tako umoran mogu jasnije razabrati šta treba prvo da uraditi, ne srljam više u moje obaveze..."

Ne znamo da li je apostol Pavle trčao oko kuće :-), ali znamo da je svoju energiju i misli uvek usmeravao prema Bogu i tražio Božju volju za sebe u svemu. Tako, zasigurno se mnogo molio nad svakom svojom obavezom i tako uspevao živeti usmeren život, život službe i život duhovnih plodova.

Za sve nas koji mislimo: sve to JA moram da uradim, postoji jedna stara hrišćanska izreka, koja kaže: "Ti ne možeš biti raspet na svaki krst, već samo na jedan." Dakle, nađi svoj krst, onaj jedan, onaj tvoj, kao Pavle...

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DVE PRAZNINE U NAŠEM SRCU

- John Ortberg

Doživeti zajedništvo znači upoznati radost sigurnosti, osetiti se voljenim i dopustiti drugima da me upoznaju. To znači imati priliku za davanje i rast, naći pravu domovinu a samim tim i unutrašnju sigurnost.

Stvoreni smo za zajedništvo. Zato nas usamljenost toliko boli, U Prvoj Mojsijevoj se u izveštaju o stvaranju stalno ponavlja jedan mali refren: "I reče Bog... i bi tako... i vide Bog da je dobro."

Pisac knjige naglašava da sve što postoji jeste rezultat stvaralačkog rada svemogućeg Boga - i da je sve stvoreno čudesno lepo.

Izveštaj o stvaranju glasi ovako: "I reče Bog... i bi tako... i vide Bog da je dobro."

Sve do poslednjeg čina stvaranja - gde se taj izveštaj prekida neprijatnom disonancom. Bog stvara Adama po svom obličju. Gleda u tog čoveka, koji mu je tako sličan, i kaže: "Nije dobro". Zašto je Bog gledajući čoveka rekao "nije dobro"? Da li zato što su mu žene lepše?

Ne baš. Ovde se zapravo radi o temeljnoj izjavi o značaju međuljudskih odnosa.

Ljudima su potrebni drugi ljudi

Interesantno je da se u tom trenutku još nije dogodio pad u greh. Nema greha, nema neposlušnosti, nema ničega što bi pomutilo odnos između Boga i čoveka.

Čovek se nalazio u stanju potpune bliskosti sa Bogom. Svaka reč koju bi razmenili bila je puna prisnosti i radosti. Kad bi zahladilo, čovek bi šetao sa Bogom po vrtu - Njegov sveznajući Stvoritelj pun ljubavi ga je potpuno poznavao i voleo. Ipak, Bog za čoveka kaže da je "sam". I da ta "samoća" "nije dobra".

U nekim (mlakim) hrišćanskim krugovima, ljudi koji se osećaju usamljeno mogu ponekad čuti da ne bi trebalo da očekuju previše od međuljudskih odnosa - da je u svakom čoveku prisutna "praznina u obliku Boga", koju ne može da ispuni nijedan čovek. To je tačno. Međutim, prema Prvoj Mojsijevoj, u ljudima postoji i neka vrsta "praznine u obliku čoveka", koju On, Bog, neće ispuniti, već je to na ljudima.

Ništa ne može da zameni tu našu unutrašnju potrebu za zajedništvom sa drugim ljudima:

* ni novac,

* ni uspeh,

* ni zaposlenost,

* ni knjige,

* pa, čak ni Bog sam.

Iako se Adam nalazio u stanju bezgrešne savršenosti, bio je "sam". A to u Božjim očima nije bilo nimalo dobro.

Stvoreni smo za zajedništvo. To je Božija želja za vaš život. To je ona neizostavna pretpostavka za razvoj čoveka. Kao što piše Žan Vanijer: "Zajedništvo nije samo grupa ljudi koji zajedno žive i dragi su jedni drugima. To je mesto vaskrsenja."

Zajedništvo ljubavi

Dalje, Bog daje krajnje čudnu izjavu - poziva nas u zajedništvo sa Svetom Trojicom:

"Ali ne molim samo za ove, nego i za one koji na njihovu reč veruju u mene, da svi budu jedno, kao što si ti, Oče, u meni i ja u tebi, da i oni budu jedno u nama, kako bi svet poverovao da si me ti poslao." (Jovan 17,20-21).

Pozvani smo u to zajedništvo ljubavi. Zato Isus kaže: "Gde su dvojica ili trojica sabrani u moje ime, onde sam ja među njima." To zajedništvo "u njegovom imenu" nije ograničeno samo na bogosluženja. U Bibliji ime uglavnom označava karakter i identitet neke osobe. Biti zajedno u Isusovo ime znači ophoditi se prema drugima u duhu služenja, podređivanja i radosti - duhu koji je karakterističan i za samog Isusa u okviru Svete Trojice. Kad god se to desi među nama, kaže Isus, On ne može samo da sedi skrštenih ruku. On uvek postaje deo toga, raduje se i uživa u tome. Zajedništvo među ljudima koji se vole je Božije obeležje.

Zbog toga je iskustvo pravog zajedništva nešto što je neophodno za naš život. Pri tome i mi sami pronalazimo svoje mesto u životu i među ljudima. Kada se izolujem od drugih, osećam se usamljeno. Dok u zajedništvu sa drugima, doživljavam da mi je "srce puno". Ljudsko srce uvek ostaje prazno kada je zatvoreno samo u sebe. Tek u zajedništvu - sa drugim ljudima - srce postaje živo. Doživeti zajedništvo znači upoznati radost sigurnosti, osetiti se voljenim i dopustiti drugima da me upoznaju. To znači imati priliku za davanje i rast, naći pravu domovinu a samim tim i unutrašnju sigurnost.

Ako se Isus molio da budemo pozvani u božanski krug, onda to nije neka usputna molba. Velika je cena plaćena da bismo imali pristup u Njega. Sin je zbog toga otišao na krst. Otac - koji je od večnosti bio u savršenom odnosu bliskosti sa Sinom - morao je da gleda kako Njegov voljeni Sin trpi strah i otuđenje zbog greha. Sveti Duh je došao na zemlju i dopustio da ga ljudi gase i rastužuju.

Svaka od osoba Svete Trojice platila je jako veliku cenu da bismo mi mogli da budemo primljeni u taj božanski krug, da bismo našli mesto u srcu Oca, Sina i Duha.

Živeti Božji san

Zato je potpuno nezamislivo ne ceniti zajedništvo i jednostavno prihvatiti (ne biti uznemiren) nejedinstvo među ljudima koji vole Boga - naročito nejedinstvo u Telu Hristovom - ili pak činiti stvari koje mogu dovesti do nejedinstva. Dopustiti ili podržavati nejedinstvo u tom zajedništvu znači ne slagati se sa Božijim planom za istoriju čovečanstva. Iako je to u svetu možda sasvim uobičajeno, u Božijim očima nije nimalo prirodno.

Pozvani smo, dakle, da zauzmemo naše mesto u večnom krugu ljubavi spremni da se žrtvujemo. Svaki čovek koga susretnemo, svaki trenutak našeg života, jeste prilika da živimo u zajedništvu i da ga izgrađujemo. Prilike za to nam se pružaju svakoga dana u velikom broju. Svaki put kada oprostite nekom ko vas je povredio, kada ohrabrite nekoga ko je potišten, kada pokažete saosećanje prema nekome ko je sasvim sam, kada pružite nekome ljubav, otvorite srce prijatelju, izmirite se sa neprijateljem ili posvetite vreme nekom detetu, usmeravate se ka Božijem suštinskom planu za ovaj svet. En Lamot piše: "Golfska struja teče i kroz slamku ako je ova postavljena u istom pravcu."

Rođeni ste da živite ono što je Božiji san o zajedništvu i da to podstičete. Za to ste stvoreni. Ako to propustite, nije bitno šta ćete drugo uraditi - ma koliko piramida izgradili, ili ma koliko impozantan vaš život izgledao. Živite pored Golfske struje. Ako ne budete pazili, umrećete kao gubitnik. Međutim, ako se usredsredite na taj zadatak da volite ljude onakve kakvi jesu, onda nije bitno šta sve nećete postići - ipak ćete voditi veličanstven život.

"Pored milijardi ljudi na ovom svetu, trebalo bi izmisliti neki sistem da niko ne bude usamljen."

Neko je to već uradio. Naš nebeski otac.

^vrh

ZAŠTO LJUDI ODLAZE IZ CRKVE?

- Bill Smalt

"Sudeći po posećenosti na bogosluženjima,

izgleda da u nebu neće biti gužve..." (M. F. Powers)

Kada već završava zadnja pesma, u srcu propovednika raste osećanje radosnog zadovoljstva. Kada razmišlja o upravo završenom bogosluženju, oseća se divno: "Bilo je blagoslovljeno od samog početka sve do kraja, svako je osetio sveže delovanje Svetog Duha i silu Reči Božije."

Ali kako propovednik ide prema vratima da se pozdravi sa ljudima, letimice prođe pogledom mesto gde je pre par nedelja sedelo nekoliko ljudi, o kojima je poslednjih godina brinuo.

Osećanje o uspešnosti bogosluženja se polako gubi. Sad u svom srcu oseća bol - bol koju prilikom pozdravljanja sa ljudima pokušava da ignoriše.

Jedan od glavnih razloga zašto propovednici odlaze iz službe jeste - razočaranje. Gledati ljude kako odjednom iz godine u godinu odlaze iz zajednice, utiče na emocije propovednika i na rast razočaranja i osećaja neuspeha.

Propovednici se stalno suočavaju sa činjenicom da oni koji su dugo vremena bili deo zajednice odlučuju da odu. I to ljudi kojima su služili i kojima su posvetili mnogo pažnje da prođu kroz razne teške periode u njihovim ličnim životima. Iako se o ovome govori u zajednici, jako boli kada ljudi stvarno odlaze iz zajednice.

Zajednica je bila za to određena da bude zajedništvo, u kome će narod Božiji da raste i cveta. Psalam 52,8 kaže: "A ja sam kao maslina zelena u domu Gospodnjem." Ako iz nekog razloga odlaze - ljudi koji su bili u zajednicu zasađeni, napr. zbog preseljenja, za propovednika i za svakoga koje sa njima blizak nastaje vreme tuge. Ovaj osećaj gubitka, prekinutog odnosa za propovednika može biti sličan onome što oseća čovek prilikom razvoda.

Kada su ljudi po prvi put počeli da odlaze iz zajednice koju sam vodio, to me je bukvalno "uništavalo" i mesecima sam se borio sa pitanjem: "Gde sam pogrešio?" Nekoliko puta sam posetio ove hrišćane i nikada nisam mogao da shvatim, kako je moguće da su prestali da dolaze u zajednicu. Kasnije sam saznao da je razlog bio to što su se posvađali sa jednim mladim članom iz zajednice. Ipak nisam mogao da shvatim kako nije bilo moguće da se reši taj konflikt.

Biblijska škola me nije za ovo pripremala. Kada su mi razni ljudi govorili o ljudima koji su otišli iz njihove zajednice bez nekog ozbiljnog razloga, primetio sam bol u njihovim srcima i jecaj kao da su pitali: "Da li neko može da mi objasni zašto su ljudi otišli zbog takve gluposti kada sam im posvetio deo svog života?" Ako ovaj bol zbog gubitka jednostavno ne predate Isusu, to može negativno uticati na vaš brak i porodicu. Može da utiče na to da ćete stalno da se borite sa osećanjima neuspeha i razočaranjem. I što je čovek koji odlazi više bio uključen u zajednicu, i blizu propovednika tim postoji veća potreba da se prevaziđu ove negativne emocije.

Jedan propovednik mi je rekao kako je u sred jednog građevinskog poduhvata otišla veća grupa ljudi iz zajednice. Nekome se nije nešto svidelo u vezi građevine i počeo je javno da širi negativni stav među ostalim članovima.

Kada sam ga slušao osetio sam veliko razočaranje, koje je propovednik doživeo. Još pre mesec dana on je bio pun oduševljenja i radosti zato što je cela zajednica trebalo konačno da se preseli iz stare zgrade u novu. Ali sada sam ga slušao i naprosto nisam znao kako da mu pomognem. Odlučio sam da vidim šta Biblija kaže u vezi sa ovom problematikom.

Proučavao sam Božiju Reč i molio Gospoda da mi da neke biblijske odgovore na ova pitanja sa kojima se suočava svaki propovednik. Verujem da Božija Reč daje siguran pravac i ohrabrenje u vezi ove stvari. Postoji mnogo različitih razloga zašto ljudi odjednom odlaze iz zajednice ali bih hteo ovde da navedem samo pet, koji su najčešći.

1) Nisu dovoljno pustili korenje

Bez korenja se ljudi jako lako učlane u zajednicu ali isto tako i lako odu - i obično sa sobom povuku i neke druge ljude. Jedan od osnovnih razloga zašto ljudi odlaze iz zajednice je taj što nisu dozvolili Isusu da ih "zasadi" tako da njihovo korenje ode u dubinu da bi donosili rodove. Biblija govori da bez korenja ne možemo da cvetamo: "Pravednik se zeleni kao finik, kao kedar na Livanu zasađeni u domu Gospodnjem, zelene se u dvorovima Boga našega, rodni su i u starosti jedri i zeleni..." (Psalam 92,13-15)

Sam Bog je stvorio zajednicu. A ljudi su kao drveće: moraju da puste korenje da mogu da rastu i cvetaju.

Ovo primećujem već nekoliko godina, i govorio sam o tome sa mnogim propovednicima. Postoje ljudi koji posećuju nedeljna bogosluženja, i možda im se posveti i dušebrižnička nega, ali se čini da stalno stoje blizu "ograde", i stalno traže priliku kako bi izašli napolje.

Kada dolaze u zajednicu to je zbog toga da se malo nahrane i razvesele, no ne žele da rade na puštanju korenja, na predanju i samo je pitanje vremena kada će da odu. "Zeleniju travu" će uvek pronaći sa druge strane ograde. Uvek će naći nekog ko bolje propoveda od njihovog propovednika, ko ume bolje da se pobrine za njih, bolje da porazgovara sa njima i ima bolje darove. Isus gradi svoju crkvu i zna gde da nas zasadi, da rastemo i nosimo rodove. Nagli odlazak znači pokušavati sebe duhovno uništiti.

Pre nekoliko godina je jedan čovek, koji je izgledao kao da je gladan za Bogom, postao član naše zajednice. Činilo se kao da je postao deo vizije koju je imala naša zajednica, ali vreme i okolnosti su pokazale da on uopšte ne želi da bude deo te vizije. Poslednje što sam o njemu čuo jeste da ide iz zajednice u zajednicu i odlazi svaki put kada je pozvan da se preda Hristu.

Naravno da postoji i vreme kada Bog pomera ljude u drugu zajednicu. No, verujem da ako ti ljudi nisu u tome vođeni Duhom Svetim, to će izazvati veliku štetu u njihovom duhovnom životu i Božijim namerama koje On ima sa njima.

2) Nisu se uklopili u zajednicu

Ljudi često odlaze iz zajednice tada kada se nisu poistovetili sa vizijom i pravcem u kojem se kreće zajednica. Svaka zajednica je posebna i ima drugačiju viziju, koju joj je Bog poverio, da bi ostvario svoje planove. Moguće je posećivati zajednicu, ali nikada se ne poistovetiti sa vizijom koju je propovednik primio od Gospoda.

To se dešava zato što taj određeni čovek ima svoju sopstvenu viziju, koja mu je bitnija od vizije zajednice, ili je u toj viziji nešto sa čime dotična osoba ne može da se složi. Bilo jedno ili drugo, dok se situacija ne reši kroz molitvu i razgovor samo je pitanje vremena kada će čovek odlučiti da ode iz zajednice. Ako neko godinama dolazi u zajednicu, a ne poistoveti se sa vizijom koju je propovednik primio od Gospoda, posle određenog vremena ova vizija će postati za njega problem i stvar zbog koje će otići iz zajednice.

Mnogo godina sam posmatrao ljude koji su imali stvarnu viziju od Gospoda, ali nisu hteli biti deo veće vizije i da tako razvijaju svoje darove i službu. Video sam kako prelaze iz zajednice u zajednicu, od jednog propovednika do drugog a bez toga da rastu u svom karakteru i darovima.

Jelisije je morao neko vreme da se poistoveti sa lijinom vizijom, Timotej takođe sa Pavlovom vizijom. Kada se neko poistoveti sa nečijom vizijom, spojen je sa njime i obojica mogu da rastu u Božijim stvarima. Kao Jelisije, i Timotej je trebalo da bude sa nekim spojen pre nego što je mogao da vrši svoju službu. Oni nisu otišli pre vremena. Kada bi Jelisije napustio Iliju preuranjeno, nikada ne bi primio duplu porciju darova.

3) Bežanje od istine

Nismo ni svesni koliko se često ovo javlja kao razlog zbog kojeg ljudi odlaze iz crkve. Kada je Božija Reč propovedana u sili Duha, ona donosi istinu - i to kako o Bogu, tako i o nama. Posmatrao sam ljude koji su odbijali osvedočenje Duha Svetoga nakon što im je rečena istina.

Ne verujem u mlaćenje ovaca Božijom Reči. Istina iz Pisma nikada ne bi trebala da bude govorena grubo, već sa ljubavlju. Opomena nikada ne bi trebalo da ima za cilj da dovede ljude na naš nivo, već na nivo Božije Reči.

Ali jedno je sigurno, istina je uvek povezana sa time da želi da nas ispravi. Istina je put kojim u naš život dolazi osvedočenje. Istina nas čuva od laži i obmane. Većina opominjanja bi trebalo da se dešava indirektno: kroz propovedanje i izučavanje Reči Božije. To mora da se radi u sili Svetoga Duha. Nikada niko neće doći do određene tačke a da mu nije potrebna Reč Božija koja bi ispravljalja neka područja njegovog života. Ako smo ubeđeni da smo na takvom duhovnom nivou da nam više istina nije potrebna, onda smo jako blizu da padnemo.

4) Zbog toga što su bili povređeni

Toga takođe ima u zajednici. Pismo nam kaže do kakvog otvrdnuća može dovesti uvreda: "Uvređen je brat kao tvrd grad, i svađa je kao prijevornica na dvoru." (Priče 18,19) Kada se pojave borbe među članovima zajednice moramo ih rešiti, jer u suprotnom, ljudi će skoro uvek da odu. Može to da traje određeni period dok cela stvar ne eskalira, ali na kraju će jedna strana da ode i obično će sa sobom povući još nekoliko ljudi, sa kojima su bliski.

Postoje dve vrste povreda koje čine da ljudi odlaze iz zajednice: Stvarna povreda. Naprimer, kada neko ogovara svoga brata i to se raširi po zajednici kao "gorka vest". Kada takav čovek sazna da je o njemu reč onda je dotaknut. To se može rešiti jedino razgovorom sa ljudima koji su u to bili direktno uključeni.

Mora doći do istinskog pokajanja, oproštenja i mora doći duh ljubavi da ljudi koji su u to bili uključeni ostanu u zajednici. Isus nam je tu dao tačan savet: "Ako dakle prinosiš dar svoj na žrtvenik i onde se setiš da tvoj brat ima nešto protiv tebe, ostavi onde svoj dar pred žrtvenikom, i idi prvo izmiri se sa bratom svojim, pa tada dođi i prinesi dar svoj." (Matej 5,23-24). Mnogi darovi koji su svake nedelje ponuđeni Bogu ne dođu ni do plafona. Povreda je tako ozbiljna stvar da Bog od nas neće ništa dok to ne bude rešeno. Ljudi koji ne srede svoje uvrede, brzo će direktno ili indirektno da šire svoju gorčinu i mrzovolju na druge. U Jevrejima 12,15 nas upozorava: "da ko ne ostane bez blagodati Božije", i "da ne uzraste kakav gorak koren i ne uznemiri vas", i da se mnogi njime ne opogane." Koren gorčine može da izraste iz mnogih izvora, ali nijedan nije gori od povrede.

Lažne povrede. Uvideo sam da se u zajednicama mogu naći i tzv. umišljene ili lažne povrede. Ne radi se o stvarnim povredama, nego o subjektivnim, koje su zasnovane na naravi, zrelosti ili motivima čoveka kojeg se tiču.

Na primer u nekim zajednicama propovednici ne praktikuju razgovor sa osobama suprotnog pola nasamo, ali takođe poznajem ljude koji su time bili dotaknuti, kada nisu mogli da razgovaraju sa propovednikom u njegovoj kancelariji nasamo. Ovo je umišljena uvreda. Izgleda kao prava, ali nije. Ljudi opravdavaju svoje stavove i razloge zbog kojih su povređeni i zašto žele da odu. Tokom godina dok sam vodio zajednicu, uvideo sam koliko je teško ubediti ljude da njihove umišljene povrede nisu opravdane i da su rezultat samo subjektivne reakcije koje proizilaze iz njihovih ličnih stavova.

Umišiljene povrede mogu nastati kada se osoba ne slaže sa standardom koji je zajednica sebi postavila. Naprimer nikome neće dozvoliti da služi napred na podijumu - bilo da se radi o slavljenu, sviranju na muzičkom instrumentu, propovedanju - ako ne daje desetak. I svako ko želi da služi unapred je upozoren na ovu stvar. Reč Božija kaže: "Ako, dakle, niste bili verni u nepravednom bogatstvu, ko će vam poveriti istinito bogatstvo." (Luka 16,11).

Neki ljudi mogu biti dotaknuti kada su suočeni sa nedostatkom istrajnog davanja. I to je dalji primer umišljene povrede. Ljudi znaju pravila, ali ih jednostavno ignorišu. I kada su suočeni sa time jednostavno odaberu osećaj uvređenosti. I nije iznenađujuće što onda odlaze iz zajednice.

5) Gubitak duhovne gladi

Nekada ljudi odlaze iz zajednice zato što su jednostavno izgubili glad za Božijom Reči. Kada Bog vodi zajednicu na novi nivo, svako je pozvan da ide dalje i da neke stvari ostavi za sobom. Nekada se radi o duhu sveta, koji treba ostaviti ili je to neka tradicija, koju moramo ostaviti. Kada propovednik i zajednica idu napred sa Bogom i neko ne želi da ide dalje, to će neminovno doneti razdvajanje (odvojenje).

Pogledajmo na slučaj Rute, Nojemine i Orfe. Orfa se vratila u Moab ali Ruta je išla dalje u Vitlejem. Veoma teško posmatram ljude "koji se vraćaju unazad". Trudim se da uradim sve kako bih ih uključio i ohrabrio. Ali isto kao što je to bilo sa Rutom ili Orfom, postoje ljudi koji ne žele ići tamo gde ih vodi Sveti Duh, i postoje oni, koji ne žele da idu dalje.

Kada čovek ne reaguje na delovanje Svetoga Duha, onda počnu da ga nerviraju oni koji idu dalje. Naravno da to može da bude i motivacija da idu dalje. Propovednik mora da ima tu sposobnost da ohrabri i da stvori takvu atmosferu u kojoj svako može da raste i razvija (ima) duhovnu glad, tj. apetit za još.

Propovednik mora da upamti da će ljudi da dolaze i odlaze. Odsutnost nekih će na njega imati veći uticaj nego prisutnost drugih. Moraće da se izbori sa emocijama kao što je gnev, odbačenost i razočaranost.

Pavle je to doživeo kada ga je blizak saradnik u službi napustio zbog ljubavi prema svetu (Kološanima 4,14; Filimonu 1,23). Pavle je napisao: "Jer me Dimas ostavi - zavolevši ovaj svet". (2. Timotiju 4,10). Siguran sam da se i Pavle pitao kako je to moglo da se dogodi.

Ako si propovednik, koji je izgubio ljude, koji su ti bili bliski, približi se u poniznosti i čistoti, više ka Bogu. Kada to učiniš. Isus će obnoviti tvoju dušu i učiniće da ćeš doći na viši stepen duhovne zrelosti, snage karaktera i blagoslova u svom odnosu sa Ocem, koji i sada čeka da te zagrli.

^vrh

RAST U HRISTU

- Vilem D. Šneberger

"Nego držeći se istine mi treba u ljubavi da uzrastemo u svemu - do njega, koji je glava, Hristos." (Ef. 4,15)

Kada se čovek rodi, veoma je sićušan - obično ima negde oko tri kilograma i dugačak je oko 50 cm. Svi očekuju da će nakon rođenja da dobije na težini i raste. Majke su nesrećne kada dete ne dobija na težini i slabo raste. Fizički rast je neizbežan i normalan. lako je beba već ceo čovek, mora da naraste da od nje postane čovek sa svim odlikama odrasle osobe.

Kao što može fizički rođeno dete da zaostane u razvoju, tako može zaostati i Božje dete, koje se rodilo duhovno. No, ovde je opasnost još mnogo veća, jer kada se čovek rodi u Božijoj porodici, veoma je radostan zbog nove sredine u koju je došao, i jako lako dobije utisak, da je već sve dobio. Kada ne raste, i posle određenog vremena shvati da mu mnogo toga nedostaje, postaje razočaran i obeshrabren. Upadne u razmišljanje da je sve to sebi umislio i da Bog možda za njega uopšte nije zainteresovan. Ne želi sebi da prizna, da je greška u tome, što je zakržljao u rastu. Zato Biblija tako često naglašava potrebu duhovnog rasta. Međutim, nema duhovnog rasta bez novorođenja (Jovan 3:3-8)! Jesi li se rodio u Božijoj porodici? Nije moguće da se neko u njoj rodio a da to ne zna!

Biblija kaže šta je za ovaj rast potrebno. Novorođenče mora redovno da jede. Duhovna hrana jeste Reč Božja. Probajte da ne nahranite bebu samo u toku jednog dana! Ceo dan će da viče zbog toga što je gladna. A koliko dugo možemo izdržati bez hrane u duhovnom životu? I u duhovnom životu moramo disati. Ovo disanje je molitva. Kada se ne molimo, gušimo se. Potrebno nam je i kretanje. Duhovno kretanje je svedočanstvo i služba ljubavi. Bebi su još potrebni ljudi, koji će se o njoj brinuti. Kod Božje dece to je zajednica vernika. Bez ovog zajedništva jesmo kao beba, koju je majka nakon rođenja negde ostavila.

U vezi sa duhovnim rastom Biblija ima dve napomene.

1) Da je "rast u Hristu" pre svega, rast u sličnosti sa Njime. Ako rastemo duhovno postajemo slični Hristu. Ponašamo se u skladu sa Hristom, a ne sa svetom u kome živimo. Svet i njegov način razmišljanja će na nas svakako uticati i privlačiti nas da mu postanemo slični. Zdrav duhovan rast međutim znači, da živimo prema Hristovom primeru, a ne prema svetskim standardima. Ovo treba da učimo i onda će naš rast biti primetan. Čim više učimo, tim više rastemo. Ovde nastaje velika duhovna borba u našem životu.

2) Dalje, to je rast "u svemu". U nekim stvarima ćemo imati više uspeha: prestaćemo da lažemo, da uzimamo uzalud Božje ime, da krademo, ponašaćemo se pristojno. A sa nekim stvarima ćemo imati poteškoća. Borićemo se sa predrasudama, isticanjem sebe, ponosom, nametanjem svoje volje, možda sa nečistim mislima i pogledima, pohlepom itd. itd. Rasti u Hristu "u svemu" obuhvata i ova područja. U svemu, u svakom području našeg života treba da se vidi Isus. Nije moguće "biti u Hristu" i živeti u grehu. S tim u vezi nas Sveti Duh jasno opominje.

A kakav je preduslov za rast ili šta ga uslovljava? Biblija govori o "istinitosti". Grčka reč ovde ima dva značenja: "biti istinit" i "govoriti istinu". Najveća kočnica za rast jeste neistinitost, licemerstvo, kada čovek živi u grehu a pretvara se da je pobožan. Istinitost je harmonija unutrašnjeg i spoljašnjeg života, harmonija između onog što čovek misli i kako se ponaša. Upravo tu se najviše pokazuje naša neistinitost, kada pokušavamo da sakrijemo svoj greh i da ga pritajimo. Istinitost počinje tamo gde svoj greh priznam pred Bogom i pred ljudima, iz Božije ruke prihvatim oproštenje i ostavim greh. Time postajem oslobođen za duhovni rast - potencijal za moj rast je oslobođen. Često se plašimo "sramote" povezane sa priznanjem svog greha. Ali zar nije veća sramota kada u duhovnom rastu zastanemo, zakržljamo i postanemo duhovni bogalji, karikature, koje posmatraju svi ljudi?

U grčkom tekstu upotrebljen je gramatički oblik koji otkriva samu tajnu duhovnog rasta. Biblijski stih može da se prevede na dva načina: "budite istiniti u ljubavi i porašćete" ili "budite istiniti i porašćete u ljubavi". Oba su tačna. Voli Boga celim srcem i porašćeš duhovno. Otvori Bogu celo srce i porašćeš u Njegovoj ljubavi.

Bog nam je dao da se duhovno rodimo, da bi rasli. Rastemo li? U čemu smo uznapredovali u toku poslednjih godinu dana svoga života?

Izvor: "Slovo a život", 2/2003.

^vrh

BOG ČEKA

DA IZVRŠI ŽELJU ČOVEKA MOLITVE

- S. L. Brengle

Svi veliki zadobivači duša za Hrista su bili ljudi mnogih i silnih molitvi, a svim velikim probuđenjima crkve su prethodile ustrajne i pobedničke molitve u tajnoj kleti. Pre nego je Isus započeo svoju javnu službu, proveo je četrdeset dana i noći u tajnoj molitvi i postu (Mt. 4:1-11). Pavle je neprestano molio. Danju i noću njegove su se molitve, iskanja i zagovaranja za verne dizala ka Bogu (Dela 16:25; Fil. 1:3-11; Kol. 1:3: Kol. 1:9-11).

Izliću Svetog Duha, i obraćenju tri hiljade ljudi u jednom danu, prethodili su desetodnevna molitva, zahvaljivanje i ispitivanje srca i Svetog pisma. I nastavilo se sa molitvom dok se drugog dana nije obratilo još pet hiljada ljudi, "pa se i mnogi sveštenici pokoravahu veri" (Dela 6:4-7).

Martin Luter je molio tri sata dnevno i slomio vekovima star jaram religiozne tiranije oslobodivši mnoge zarobljene narode. Džon Knoks (John Knox) je imao običaj da provodi noći u molitvi vičući glasno Bogu: "Daj mi Škotsku ili ću umreti!" i Bog mu je dao Škotsku. Bakster (Baxter) je suzama molitve doslovno uprljao zidove svoje sobe i poslao plimu spasenja po celoj zemlji.

POLA NOĆI I CELE NOĆI U MOLITVI

Uvek iznova i iznova Džon Vesli (John Wesley) u svom Dnevniku govori o pola ili celoj noći provedenoj na molitvi, kad se Bog približavao i kad su on i njegovi pomoćnici bili osnaženi te su bili spremni osloboditi Englesku od bezbožnosti i poslati probuđenje čiste vere po celoj zemlji.

David Brainard koji je patio od tuberkuloze znao je noću ležati na smrznutoj zemlji umotan u medveđe krzno, kašljati i pljuvati krv, dok je u molitvi plakao pred Bogom i tražio spasenje američkih indijanaca. Bog ga je čuo, te se obratilo na stotine njih.

Noć pre nego što je Džonatan Edvards (Jonathan Edwards) propovedao svoju snažnu propoved, sa kojom je počelo probuđenje koje se proširilo po čitavoj Novoj engleskoj, on je proveo noć u molitvi.

Mladić po imenu Livingston iz Škotske bio je pozvan da propoveda ispred jedne velike zajednice. Osećajući svoju unutrašnju slabost, proveo je noć u molitvi. Sledećeg dana je propovedao, i pet stotina ljudi je tražilo da preda svoj život Spasitelju.

Gospod i danas, treba i traži ljude molitve više nego ikad!

IZMOLI NEBESKO PROBUĐENJE ZA SVOJU ZAJEDNICU

Finej (Finney) je imao običaj moliti sve dotle dok cele pokrajine tj. opštine ili gradovi ne bi pale pod uticaj Svetoga Duha. Jednom je toliko bio iscrpljen od molitve i posla, da su ga prijatelji poslali na putovanje po Sredozemnom moru da se odmori.

On je bio toliko opsednut željom da se ljudi spasu, da nije mogao da se odmara. Finej je doslovno padao u agoniju u svojim molitvama, njegova duša se "kidala" od želje da se grešnici spasavaju. Ova želja je na kraju Fineja tako obuzela da je molio danima i noćima, sve dok jedne večeri nije doživeo snažno pohođenje Božje sa obećanjem da će taj "sam posao dalje, nositi sam Bog".

Kad se vratio sa svog "odmora" u Nju Jork, napisao je i štampao svoje Lekcije o verskim probuđenjima. Ova knjiga je imala veliki uticaj na vernike i crkvene vođe, te je počelo probuđenje na raznim mestima širom sveta.

Ova knjiga je pala u ruke gospođi Both (Booth) i silno uticala na nju, tako da je nastanak misije Armija Spasa, u velikoj meri Božji odgovor na molitvu čoveka koji je u agoniji, molio, bolovao i vapio - da Bog proslavi svoje ime i spasi duše.

U Americi je bio jedan mladi evanđelista i gde bi on prošao, tu bi prošao i pravi "tornado probuđenja". U tom gradu bi se na stotine ljudi obraćalo Bogu. Ja sam se pitao gde leži tajna njegove sile, dok mi jedna gospođa, u čijoj je kući on boravio kao gost, nije rekla da je on čitavo vreme molio i samo molio. Teško ga je mogla dozvati da nešto pojede od njegovih silnih rvanja sa Bogom, u molitvi.

SUBOTNJE MOLITVENE NOĆI

Finej je pričao o crkvi u kojoj su probuđenja neprekidno trajala trinaest godina. Na kraju probuđenje je prestalo i svi su se uplašili i ispitivali zašto, dok se jednoga dana u suzama nije digao jedan čovek i rekao kako je trinaest godina svake subotnje noći molio do iza ponoći, da Bog sebe proslavi i spasi ljude. Ali pre dve nedelje je prestao sa svojim molitvama i tada je probuđenje stalo.

Ako je Bog odgovarao na ovakve molitve, kakva onda ogromna odgovornost leži na svakom od nas, da molimo! Kakve bi samo promene u crkvi i zemlji nastale, kada bi se verni po zajednicama istrajno i gorljivo predali molitvi!

Neka niko ne zamišlja da je molitva lak posao. Prava molitva je kao teško breme, težak posao koji dovodi do agonije, ali se vremenom pretvara u silnu radost, zbog jedinstva i zajedništva sa Isusom na molitvi.

Posetio me jedan propovednik, koji moli svakoga dana, on na molitvi provede više od sat vremena i posebno makar pola sata pre bogosluženja. On je bio čovek kojeg je Bog upotrebljavao, ljudi su se obraćali kroz njegovu službu. Ali, on mi je jadikovao kako često mu se dešava da mora sebe prisiliti na tajnu molitvu. Svi ljudi molitve osećaju isto, oni su uvek na kušnji, u sukobu sa sotonom i telom, koji ih žele odvratiti od molitve (Ef. 6:10-18).

Bramvel (Bramwell) koji je viđao na stotine ljudi kako se obraćaju Bogu za spasenje ili predaju Bogu na posvećenje, molio je po šest sati dnevno, a ipak je rekao da nerado ulazi u tajnu klet na molitvu. Morao je sebe prisiljavati da to učini. A kad bi počeo moliti, često puta mu se dešavalo da je imao "suvo" razdoblje, ali je ustrajao u veri i nebesa su se otvarala, i on se rvao sa Bogom dok pobeda nije došla. Tada se, dok je propovedao, nebo otvaralo i kiša je blagoslova padala na ljude (Isa. 40:29-31).

Jedan čovek je pitao drugog: "Kako to da Bramvel može izreći tako nove i divne stvari koje donose blagoslove mnogim ljudima". "To je zato što on živi tako blizu Božjeg prestola, i Bog mu govori svoje tajne koje zatim on prenosi nama," bio je odgovor.

Džon Smit (John Smith), koji je kao i Bramvel provodio mnogo vremena u molitvi, uvideo je takođe, da je teško započeti sa molitvom, ali i teško prestati kada blagoslovi počnu da se izlivaju. Gde bi god Smit išao, silni talasi probuđenja bi se širili oko njega.

No, otpor prema tajnoj molitvi može nastati iz jednog ili više razloga:

a) Od zlih duhova (demona). Ja mislim da se sam đavo ne brine za ljude koji mole u javnosti. On zna da mnogi to čine na prozivku ili iz običaja, navike. Ali on mrzi da vidi one koji kleče u tajnosti, jer ti su ljudi na Božjem poslu i ako ostanu u veri, na putu su da pokrenu Boga i celo nebo. Zato đavo se žestoko suprotstavlja takvim moliocima i molitvama.

b) Zbog lenjosti tela i uma, od previše spavanja i previše jela koje nepotrebno umrtvljuje i opterećuje telo, i otupljuje dušu i naravno zbog ne praktikovanja posta.

c) Zbog bolesti ili umora, premalo sna i suviše posla, bez odmora, ovakav život iscrpljuje telo i takođe umrtvljuje dušu.

d) Zbog propusta da odmah reagujemo kad osetimo da smo vođeni (taknuti) Svetim Duhom da idemo na molitvu. Ako ikad osetimo da bi trebali ići na molitvu a oklevamo, i nastavimo da čitamo, razgovaramo ili radimo, Duh molitve će se ugasiti, udaljiće se od nas zbog naše neposlušnosti (1. Sol. 5:19).

Odgovorimo odmah na unutrašnji poziv Duha za molitvu. "Oduprimo se đavolu, pa će pobeći od nas" i držimo svoje telo u pokornosti da sami ne budemo odbačeni pošto smo drugima propovedali (Jak. 4:7; 1. Kor. 9:27).

HOĆEŠ LI TI BITI TAJ - TA?

Isus je učio, da treba uvek moliti i nikada ne prestati. Pavle takođe opominje: "molite bez prestanka" (Lk. 18:1; 1. Sol. 5:18).

Jedan čovek koji moli i veruje može zadobiti pobedu za ceo jedan grad ili narod. Ilija je to učinio na brdu Karmel; Mojsije je to učinio za otpali Izrailj; Danilo u Vavilonu... Ako će mnogi ljudi biti vođeni na takav način, pobeda će još veća i još slavnija (Mt. 18:19).

Neka niko u svom nevernom i zlom srcu ne zamišlja da Bog nerado odgovara na molitve. On je uvek voljan odgovoriti onim moliocima čija srca su ispravna (prava) pred Njime. Bog želi više odgovoriti na molitve nego što roditelji žele dati hleb svojoj deci! (2. Dn. 16:9; Lk. 11:11-13)

Kada je Avraam molio za Sodomu, Bog je odgovarao dok Avraam nije prestao da traži (1. Moj. 18:22-32). Ne ljuti li se na nas Bog često, što često tražimo bojažljivo male blagoslove? Kao što se prorok Jelisej naljutio na cara koji je udario samo tri puta, a trebao je da udari pet ili šest puta? (2. Car. 13:18-19). Caru je manjkala gorljivost i potpuna pobeda mu je izmakla. A kakva je naša gorljivost? Naše lične pobede ili pobede naše crkve najbolje svedoče o tome.

Dođimo hrabro do prestola milosti i tražimo velike stvari, da bi naša radost bila potpuna, a Otac proslavljen! (Jev. 4:16; Jn. 16:23-24)

^vrh

OGOVARANJE

- Brent Kercheville

Ljudi ne prepoznaju činjenicu da ogovaraju. Ogovaranje prepoznajemo kada drugi ogovaraju, ali često mislimo da naše reči ne predstavljaju ogovaranje. Nalazimo izgovore za naše reči, jer smatramo da kada je nešto činjenica onda to i nije ogovaranje. Međutim, definicija za ogovaranje, prema Pismu, jeste jednostavno "šaputanje". Stoga, ogovaranje jeste govoriti reči o nekoj osobi a ne želeti da to ta osoba čuje. Činjenično stanje ne odlučuje o tome da li je nešto ogovaranje ili ne. Ako ne govorimo istinu, onda smo i lažovi i ogovarači. Ono što se pretpostavlja definicijom o "ogovaranju" jeste da izgovorene reči nanose bol.

Stoga, šapućemo reči nekoj osobi ali ne želimo da osoba o kojoj se govori zna da govorimo reči iza njenih leđa. Novi zavet jasno kaže da je ogovaranje i šaputanje greh (2. Kor. 12:20). Hrišćanima je data zapovest: "Ni jedna ružna reč da ne izlazi iz vaših usta, nego samo koja je dobra za nazidanje - gde je potrebno, da slušaocima bude blagotvorna." (Ef. 4:29 EČ).

OGOVARANJE UNIŠTAVA

Ogovaranje ne izgrađuje nego uništava - razara. Ne iskazujemo nikakvo dobročinstvo ili ljubaznost kada odlučimo da ogovaramo nekoga. U izrekama nalazimo puno mudrih uputa koja govore o posledicama ogovaranja.

"Opak čovek zameće svađu, i opadač rastavlja glavne prijatelje." (Pri. 16:28 RDK).

Ova izreka zaista pokazuje koliko velika šteta može nastati kada je neko klevetnik ili ogovarač. Čak će se i najbolji prijatelji razići ako je jedna od osoba umešana u ogovaranje. Ovo je komparativna izreka. Pokvarena osoba se upoređuje s klevetnikom. Sejanje razdora se poredi sa razdvajanjem najboljih prijatelja.

Ogovarač nikada ne misli o sebi kao o pokvarenoj ili zloj osobi. Svako ko ogovara misli da su stvari koje kaže nevine i da time ne nanosi nekome štetu. Mi samo o neko "razgovaramo". Moramo se setiti toga da ako sve ono što govorimo nije na korist, za izgradnju, i ako ne bismo želeli da to ta osoba čuje, onda - ogovaramo.

Prijatelji će se razići i brakovi će se raspasti kada govorimo drugima o stvarima koje su nam kazane u poverenju. "Ko otkriva tajnu, postupa neverno; zato se ne mešaj s onim koji razvaljuje usta." (Pri. 20:19 RDK). Nepošteno je ponašati se kao prijatelj a govoriti protiv te osobe. Ponašajmo se kao ličnost kojoj se može verovati kada se radi o osetljivim informacijama. Međutim, govoriti o poverenim stvarima je, takođe, ogovaranje. Ogovaranje uništava poverenje koje je nastalo prilikom izgradnje određenog odnosa.

Jedno od mesta gde ogovaranje besni jeste brak. Supružnik će govoriti drugima protiv svog bračnog druga. Stvari koje su rečene u poverenju kazaće se drugima, umesto da se to drži u tajnosti. Žena se može požaliti na ponašanje svoga supruga prema drugim ženama. Suprug se može požaliti drugima na svoju ženu.

Umesto da razgovaramo sa svojim supružnikom u vezi sa problemom, skloni smo o tome radije razgovarati sa svima drugima. Ovo ogovaranje neće rešiti problem i to je razlog zašto brak postaje sve gori. Vrlo je teško biti pažljiv supružnik ako par drugima govori protiv vas.

SIPANJE ULJA NA VATRU

"Kad nestane drva, ugasi se oganj; tako kad nema opadača, prestaje raspra." (Pri. 26:20 RDK).

Upravo onako kao što je drvo gorivo za vatru, tako je i ogovaranje gorivo za svađu. Svađa, raspravljanje, i sigurno je da će biti problema u vezi gde postoji šaputanje i ogovaranje.

Solomon nas savetuje, kako možemo zaustaviti probleme: "Prestanite ogovarati!" Kada bi braća i sestre u Hristu primenili ovu izreku, videli bismo mnogo manje sukoba i svađa u lokalnim crkvama.

Na žalost, mnogo puta je propovednik taj koji najviše krši Božju zapovest u pogledu ogovaranja. Propovednici često misle da su oni oslobođeni od ovog pravila i da im je dozvoljeno govoriti drugim ljudima i drugoj braći o tome što drugi propovednik radi. Propovednik uopšte ne želi otići kod osobe koja ga je povredila kako bi istoga doveo do pokajanja ili do zajedničkog razumevanja. Radije jednostavno šapuće bilo kome ko je voljan da sluša. Prijatelji, nikome nije dozvoljeno ogovarati. Propovednici ne smeju da ogovaraju druge propovednike ili članove. Braća ne smeju ogovarati drugu braću i sestre. Solomon nam kaže da ako bi prestala ogovaranja onda bi i rasprave, takođe, prestale.

SLATKE REČI SA ZLIH USANA

"Reči su opadačeve kao izbijenih, ali silaze unutra u trbuh." (Pri. 18:8; Pri. 26:22 RDK).

Ovu je izreku Solomon dva puta potvrdio i opisuje dva problema koja nastaju ogovaranjem. Prvo, bol koji nastaje izgovaranjem štetnih (negativnih) reči doseže sve do dna utrobe. Potcenjujemo količinu emocionalne štete koju nanosimo kada ogovaramo druge. Ali druga je tačka glavna stvar na što Solomon pokazuje, a to je da sami želimo slušati reči ogovaranja. Klevetnikove reči su kao ukusni zalogaj. Sami želimo slušati reči šaptača. Želimo čuti prljave stvari o drugoj osobi. Ako klevetnik ne bi imao one koji slušaju, onda ne bi bilo ni šaputanja. Sami smo krivi kada slušamo nekoga ko govori o drugoj osobi. Ne greši samo ona osoba koja ogovara nego i ona koja radosno sluša.

"Zao čovek pazi na usne zle, a lažljivac sluša jezik pakostan." (Pri. 17:4 RDK).

Solomon još više osvetljuje ovu tačku, nazivajući lažovom i zločincem, onoga ko sluša nekoga ko ima pakostan jezik. Želimo okriviti onoga koji ogovara. Sigurno je da je onaj ko ogovara osuđen. Ali Solomon provodi više vremena osuđujući onu osobu koja sluša.

Mi smo ti koji moramo promeniti temu. Mi smo ti koji moramo otići od osobe koja ima pakostan jezik. Mi smo ti koji treba da upozorimo osobu koja ogovara da to nije njena stvar i da ne bi smela ogovarati. U protivnom, mi smo saučesnici u zločinu, pakostni opadači, mi smo se pridružili nečijem ogovaranju.

Svet je pun ljudi koji su voljni izigrati nečije poverenje i ogovarati druge. Kao Isusovi sledbenici moramo pokazati da smo drugačiji od sveta. Kako je užasno videti hrišćanina koji ogovara zajedno sa nevernikom! Sigurno je da onda nanosimo veliku sramotu našem Gospodu i ne iskazujemo ljubav i nemamo samokontrolu nad našim jezikom, a to je nešto što Gospod najviše traži da vidi kod nas. "Ako ko misli da je pobožan, a ne zauzdava svoj jezik, nego vara svoje srce, njegova pobožnost ništa ne vredi." (Jak. 1:26 EČ)

^vrh

misaone refleksije

REFORMACIJA - PROBUĐENJE

- Francis Schaeffer

"Ljudi ponekad razmišljaju o dve reči, o reformaciji i probuđenju, kao oštar kontrast jedno drugome, ali to je pogrešno. Obe reči se odnose na pojam obnovljenja.

Reformacija se odnosi na obnovu čiste nauke, probuđenje se odnosi na obnovu hrišćanskog života. Reformacija govori o povratku naučavanju Biblije, probuđenje o životu koji je stavljen u pravilan odnos prema Svetome Duhu.

Svi veliki trenutci crkvene istorije su se desili onda kada su se oba ova principa obnove desila istovremeno, tj. povratak čistoj nauci i kada su u isto vreme hrišćani u svome životu iskusili silu Svetoga Duha. Ne može biti pravoga probuđenja dok nije došlo do reformacije a reformacija nije potpuna bez probuđenja."

PASTIR PO VOLJI NARODA

- nepoznati autor

Ako slučajno govori više od dvadeset minuta: "On je veoma dosadan!"

Ako poseduje nov automobil: "On je ponosan i bogat!"

Ako obilazi vernike, onda: "Neprestano skita i kafeniše!"

Ako spominje milostinju ili dobrovoljne priloge: "Samo na novac misli!"

Ako uređuje crkvu: "Razbacuje se s novcem!"

Ako gradi: "Želi da se istakne!"

Ako je mlad: "Neiskusan je! Ko će da ga sluša?"

Ako je star: "Taj je van vremena. Ko može da ga razume?"

Ako umre: "Zar nema nikoga da ga zameni?"

DVA PRIJATELJA

- Preuzeto sa Interneta

Dva prijatelja su šetala po pustinji. Odjednom počeše se raspravljati i jedan udari drugog. Udareni se oseti povređenim i bez reči napiše na pesku: "DANAS DOBIH UDARAC OD NAJBOLJEG PRIJATELJA".

Nakon toga dođoše do jedne oaze da se okupaju. Udareni zamalo se udavi kupajući se a od sigurne smrti spasi ga prijatelj. Kad se malo oporavio na jednom je kamenu urezao: "DANAS MI JE NAJBOLJI PRIJATELJ SPASIO ŽIVOT".

Prijatelj, koji je sve to posmatrao rekao je: "Kada sam te udario zapisao si to na pesku a sada urezuješ u kamen. Zašto?"

Ovaj ga pogleda i odgovori: "Kad nam neko napravi nešto loše, treba da zapišemo na pesku, da bi to vetrovi izbrisali. No, kada nam neko napravi dobro, treba to urezati u kamen da ostane zapisano.

Zapamti da RANE treba zapisivati na pesku a BLAGOSLOVE u kamenu... jer duže traju.

^vrh

Smešna strana

NEMA PROBLEMA

Posle završenog bogosluženja pastir je prišao jednom bračnom paru sa dvoje dece da ih pozdravi. Osmehnuo se i zapitao starijeg sedmogodišnjaka: "Dakle Jovice, reci mi kako se slažeš sa tvojim mlađim bratom?"

Dečak ravnodušno odgovori: "Odlično, mi nemamo nikakvih problema, ja sve podnosim..."

ALI MAMA...

Jednoga nedeljnog jutra majka budi sina i kaže mu da treba da se spremi za službu. Sin odgovora da mu se ne ide u crkvu tog jutra, a ona mu odgovori da ne govori budalaštine i da se digne i brzo spremi za crkvu.

"Ali mama", odgovora sin "svi me tamo mrze i propovedi su im dosadne."

Majka odgovora: "Ma hajde, niko te ne mrzi osim onih par kukolja, a propovedi ljudima puno znače. I na kraju, moraš da ideš, sine, ti si propovednik te crkve!"

PRESLANI AFORIZMI

- Jan Vareca

* U našoj crkvi svi smo jednaki, ali nismo isti.

* U našoj crkvi se uvek najviše govori o onome čega nije bilo, niti će ikada da ga bude.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 50 / 2009.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Najpoznatiji stih u Bibliji - Jon Quinn

* A gde je so? - Aleksandar Birviš

* Čista savest - George Hawke

* Koliko je dobra Božja volja - Pol Litl

* Duhovni apetit - John McLadle

* misaone refleksije

* Smešna strana

Dragi čitaoci,

ređa se godina za godinom kako smo sa vama, i dočekasmo da dođemo do 50 broja magazina SIONSKA TRUBA.

Zahvalni smo Gospodu da nam "do ovde pomože" (1. Sam. 7:12) a pouzdajemo se u Njega da će nas i dalje voditi dokle god On to vidi za potrebno.

Zahvalni smo Njemu za sve vas koji nas čitate, pišete nam, pomažete nam, hrabrite nas... a još više za sve one koji nas i ovu službu nose u svojim molitvama - molite za nas i dalje, neka Gospod Isus vodi celo ovo delo i oblikuje ga po svom naumu, da bi kroz nas dosegao i ovakvim elektronskim putem mnoga srca koja Ga traže i trebaju.

Neka se Gospodnje Ime proslavi, "jer je (sve ovo) od Njega i kroz Njega i u Njemu (je) sve. Njemu slava vavek..." (Rim. 11:36)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

NAJPOZNATIJI STIH U BIBLIJI

- Jon Quinn

"Jer Bog je tako zavoleo svet da je svog jedinorodnog Sina dao, da svaki - ko veruje u njega - ne propadne, nego da ima večni život." (Jn. 3:16 EČ)

Verujem da je ovo stih sa kojim se čovek barem jednom susretne u svom životu. Možete ga videti na javnim manifestacijama gde se skoro uvek nađe neko ko drži transparent na kome piše "John 3:16" ili da ceo stih pročitate sa nalepnice zalepljene na branik nečijih kola. Za čoveka koji živi u tzv. "hrišćanskoj naciji" veoma lako može biti da je ovo jedini stih iz Biblije kojeg je ikada čuo.

Ovaj stih kazuje veliku istinu u najkraće mogućim crtama. To je Isus i nameravao, ali On nije želeo da se iko tu i zaustavi. Može se reći da se ostatak Novog zaveta nadograđuje na ovoj jednostavnoj Isusovoj poruci. Koje to istine to možemo saznati iz ovog najpoznatijeg stiha od svih stihova?

Veličina Božje ljubavi

"Dok je on (Isus) još govorio, gle, sjajni oblak ih zakloni, i gle, glas iz oblaka govoraše: ovo je moj ljubljeni Sin, koji je po mojoj volji; njega slušajte." (Mt. 17:5 EČ).

Otac na nebu je bio veoma zadovoljan svojim ljubljenim Sinom. Isus je sve radio savršeno - uvek po Očevoj volji. Sotona je na svakom Isusovom koraku bivao poražen. Isus je svetu savršeno prikazivao svoga Oca. Dakle, Bog je bio vrlo zadovoljan svojim Sinom - uživao je u Njemu. To je jedan od razloga zbog kojeg će Mu biti toliko teško gledati svoga Sina kako umire na krstu, da bi platio za naše grehe.

Najpoznatiji stih kaže: "Jer Bog je tako zavoleo svet da je svog jedinorodnog Sina dao..." Njegov ljubljeni Sin je umro da bi smo mi mogli živeti. Svaka kap krvi; svaka modrica; svaki uzdah Gospoda Isusa Hrista na krstu, nam govori o veličini Božje ljubavi prema palom svetu - prema nama. Biblija nam govori o tome kako je neobična tama prekrila Zemlju dok je Isus visio na krstu i vikao: "Bože moj! Bože moj! Zašto si me ostavio?" (Mt. 27:46) Premda tada Isus nije primio odgovor od Boga Oca, već je tama ostajala, a znamo i zašto: Bog nam je želeo otvoriti put spasenja. Ako je Bog sve to prećutao, onda, mora da nas jako mnogo voli. Razumete li veličinu toga?

Opseg Božje ljubavi

"Gospod ne odugovlači obećanje, kao što neki misle da je to odugovlačenje, nego pokazuje svoju strpljivost prema vama jer ne želi da iko propadne, nego da svi dođu do pokajanja." (2. Pet. 3:9 EČ).

Ima li ikoga u celom svetu, prošlom i sadašnjem, za koga bi Bog želeo da bude izgubljen? Ne, nema ni jednoga! Čak i onda kada razmišljamo o najgorim kriminalcima u istoriji; pa ipak, Bog ne želi da iko od njih bude izgubljen. Čak ni oni koji su razapeli Njegovog vlastitog Sina! I sigurno ne želi da propadnu oni koji se možda nisu lepo poneli prema nama ili su nas nekom prilikom uvredili.

"Bog je tako zavoleo svet...", kaže najpoznatiji stih. To je svet grešnika koji su u potrebi, i njih Bog voli. Izraz "svet" odnosi se na celo čovečanstvo. Božja je ljubav velika i odlučna da učini dobro svim ljudima, iako je niko od nas uopšte ne zaslužuje.

No, ništa dobroga sebi ne činimo kada ukazujemo na potrebu sveta za Bogom i Njegovom ljubavlju, a ako mi sami (kao deo tog sveta) to ne razumemo da, mi prvi imamo potrebu za ovim. Jeste li primili - prihvatili Isusa - Božji dar ljubavi?

Lepota Božje ljubavi

"Tada Petar otvori usta i reče: zaista uviđam da Bog ne gleda ko je ko, nego mu je u svakom narodu dobrodošao ko se njega boji i tvori pravdu." (Dela 10:34-35 EČ).

Ljudi su skloni da čine puno nepravednih prosuđivanja o drugim ljudima. Nekada se ove predrasude temelje na izgledu, kao na primer boja kože. U drugim slučajevima temelje se na etničkoj pripadnosti, jeziku, polu ili ekonomskoj situaciji. Ili nas prosto neka osoba podseća na nekog ko nam se ne sviđa, pa zato odlučimo da nam se ni ona neće svideti. Čini se, da je Isus tokom svoje službe, uživao biti uz one koje ljudi nisu voleli, kao na primer carinike ili Samarjane, te ih je u svojim pričama prikazivao herojima.

Naš stih kaže: "Jer Bog je tako zavoleo svet da je svog jedinorodnog Sina dao, da svaki - ko veruje u njega..." Nema pristranosti u pozivu Evanđelja (Rim. 1:16) a neće je ni biti kada stigne Sud Božji (Rim. 2:4-11). Stoga je bolje da ne postoje predrasude u našim srcima. Duše su previše važne Bogu. Da, i vaša duša je važna Bogu, znate li to?

Granice Božje ljubavi

"Tada će reći i onima s leve strane: idite od mene, prokleti, u večni oganj pripremljen đavolu i njegovim anđelima." (Mt. 25:41 EČ).

Božja ljubav se ne sme uzeti zdravo za gotovo. Ne smemo pomisliti da je Božja ljubav toliko "slepo" sveobuhvatna da će automatski svi biti spašeni, ili da će neko ko to ne želi biti automatski spašen. Ne, neće. U gornjem stihu Isus opisuje sud koji će biti izrečen nad onima koji nisu bili ono što su trebali biti. Isus ih ne optužuje da su učinili nešto loše; nego što nisu učinili puno dobroga kada su za to imali prilike - nisu tvorili Božju volju.

Ponovo, naš stih kaže: "Jer Bog je tako zavoleo svet da je svog jedinorodnog Sina dao, da svaki - ko veruje u njega..." Boga jasno kaže da namerava spasiti samo vernike!

Ali što je vernik? Grčka reč označava nekoga ko aktivno veruje. To znači nešto više od pukog umnog prihvatanja nečega što je činjenična istina. To znači delovati (živeti) u skladu sa istinom koja se umom razume i verom prihvati. U ovom slučaju, to znači da ćemo svoju veru staviti u Isusa i to tako što ćemo našu volju podložiti Njegovoj, izvršavajući Njegove zapovesti. Vi ne verujete u Isusa sve dotle dok ne počnete raditi ono što On kaže - dok vaša vera ne počne da tvori ono što govori.

Možda bi dobra ilustracija bila u prikazu odnosa lekara i pacijenta. Kada pacijent veruje lekaru? Je li to onda kada se razboli i misli o tome kako će nazvati lekara? Ne! Je li to onda kada odluči da će mu poseta lekaru pomoći? Ne! Da li je to onda kada zakaže posetu? Pa, to je već početak, ali on još uvek nije svoju veru potpuno stavio u lekara. To se ne dogodi sve do onog trenutka dok mu lekar nešto ne prepiše a pacijent sledi uputstva lekara, i time on u stvarnosti stavlja svoju veru u lekarevo znanje. I usput, ako pacijent ne bude sledio uputstva koje mu je lekar dao, on u stvarnosti njemu ne veruje, bez obzira na to da li ga je posetio ili nije.

Vernik je onaj koga Bog spašava. Oni koji ne veruju u Isusa biće izgubljeni, ne zbog toga što ih Bog ne voli, On ih voli; nego zato što Božja ljubav neće spasiti one koji ne veruju i koji su neposlušni, koji Ga odbacuju (Jn. 3:36; Jev. 5:9; Jev. 11:6). Kakva je vaša vera u Hrista: aktivna ili pasivna?

Rezultat Božje ljubavi

"Ovo napisah vama koji verujete u ime Sina Božijeg, da znate - da imate večni život." (1. Jn. 5:13 EČ).

Zbog Božje ljubavi, naši životi mogu biti dovedeni u potpunu i večnu pobedu. Ova spoznaja sigurno će doneti vernom muškarcu ili ženi sigurnost, mir i osećaj zaštićenosti tu i sada, a da ne govorim o onom danu u budućnosti, kada ćemo videti ono što sada verujemo. Naš stih kaže: "...da svaki - ko veruje u njega - ne propadne, nego da ima večni život." Ovo je naša nada. Nemojte nikome dozvoliti da vas ubedi kako to nije vredno žrtve. Naš će život završiti ili u večnoj svesnoj propasti ili u slavnom večnom životu. Činjenica, da alternativa za sve koji su rođeni (određeni) da idu k propasti uopšte i postoji, može se pripisati jedino Božjoj ljubavi.

Bog nam je darovao svoga Sina, tako da nema potrebe da iko propadne, i niko ne bi trebalo, ali mnogi hoće. Ovaj najpoznatiji stih u Bibliji ne govori nam samo kako da budemo spašeni ili kako da živimo verom. On nam govori da je Bog delovao u našu korist i zašto je tako delovao. Zapanjujuće! Tako, nasmešite se, Bog vas voli. Zar to nije izazovno, da mu tu ljubav i uzvratite?

Izvor: Expository Files, 8/2000. Parafrazirano i skraćeno.

^vrh

A GDE JE SO?

- Aleksandar Birviš

"Vi ste so zemlji: ako so obljutavi, čime će se soliti? Ona već neće biti ni za što, osim da se prospe napolje i da je ljudi pogaze." (Matej 5,13)

Nije nam poznato raspoloženje apostola Pavla kad je pisao kako je Trofima ostavio u Militu. Bilo bi bolje da ga je tamo ostavio zdrava, ali nije. Trofim je bio bolestan (2. Tim. 4,20) Da li je taj Trofim onaj isti saradnik koji je sa apostolom Pavlom bio na njegovom trećem misijskom putovanju (Dela 20,4)? Ne znamo. Apostol je bio napadnut i uhapšen zato što su Jerusalimljani posumnjali da je tog Trofima uveo u deo hrama gde je bio zabranjen pristup ljudima koji nisu Jevreji. Možda je to jedna ista ličnost, možda i nije. Ovog puta to i neće biti važno. Značajno je nešto drugo: apostol Pavle, čudotvorac i iscelitelj, nije ozdravio Trofima. Zašto? Zar Trofim nije imao vere? Zar apostol Pavle nije mogao ili nije hteo da ga isceli? Ne verujem ni jedno ni drugo.

Svoj pogled bih radije okrenuo prema Bogu. Obojica, to jest i Pavle i Trofim su bili njegove sluge. Drugim rečima: Gospod je odlučivao i o jednom i o drugom. Po Gospodnjoj volji Trofim je bio potreban u Militi, gradu južno od Efesa. (Milit je mesto u kome se apostol sastao sa sterešinama iz Efesa, kako nas to izveštava evanđelist Luka u Delima 20,16-38).

Koja je bila Trofimova služba u Militu? Šta je tamo mogao da uradi jedan bolestan čovek? U Svetom pismu ne nalazimo odgovore. Biće da se to nama tako čini na prvi pogled. Jedan odgovor se nameće sam po sebi. Pročitali smo ga u Evanđelju: svaki hrišćanin je dužan da bude so. To u osnovi znači da veran čovek treba da da ukus svetu oko sebe. Svet je bljutav, treba ga osoliti. So, se naime, kristališe kao pravilna kocka. Međutim, te kocke nisu uvek potpune i neokrnjene, ponekad su slepljene, ponekad razlomljene. To kod soli ne igra ulogu. Važno je da je so slana i da se rastvara bez ostatka, tj. da je čista. Tako je i sa hrišćaninom: telo može biti bolesno, načeto, oštećeno, i siromašno - ali čovek Božiji mora biti duhom, dušom i telom potpuno predan službi Hristovoj i potpuno svet, odn. čist u svemu. (Uostalom, ime Trofim znači "hranijiv". Zdrava hrana i čista hrana je jedina prava hrana).

Trofim nije bio izuzetak. Apostol Pavle je imao saradnika i saborca Epafrodita koji je jednom bio bolestan gotovo na smrt (Fil. 2,25-30), ali je na zadivljujući način učestvovao u delu Božijem "ne marivši za svoj život". Slično je i sa Timotejem. Šta više, za njega ne čitamo da je ozdravio, nego je neprestano morao da pazi na svoj oboleli želudac (1. Tim. 5,23). Timotej je uživao veliko poverenje kod apostola Pavla. Apostol ga je stoga ostavio u Efesu da se bori protiv naopakih i izopačenih učenja (1. Tim. 1,3-11). Kao što so stavljamo da se hrana ne ukvari tako je i ovaj hrišćanin štitio narod u Efesu da se ljudi ne otruju izvitoperenom duhovnošću lažnih učitelja.

Ako su ljudi oštećenog zdravlja toliko značili i delovali u Carstvu Božijem, onda se mi (poluzdravi i zdravi) moramo zastideti. Apostol piše za sve nas: "Jer je vama darovano za Hrista, ne samo da verujete u Njega, nego i da stradate za Njega" (Fil. 1,29).

Govoriti o soli znači govoriti o žrtvovanju sebe. Gospod Isus je odlučno upoznao svoje učenike. Govorio je kako je opasno ako neko priča da je njegov sledbenik a svojim bezbožnim životom odvraća ljude od Spasitelja i spasenja, te ih dovodi do razočaranja i očaja. Nasuprot takvom izopačavanju stoji nesebično žrtvovanje iskrenih vernika. U vezi sa tim Isus je rekao (Mk. 9,50): "Jer će se svaki ognjem posoliti, i svaka će se žrtva solju posoliti. Dobra je so: ali ako so postane neslana, čime će se soliti? Imajte soli u sebi i mir imajte među sobom."

Prema starozavetnom zakonu o žrtvama (3. Moj. 2,11-13), svaka žrtva je morala da se posoli, jer je to bila so saveza Božijeg - znak da taj savez ne sme da se pokvari, nego valja da traje. Pojava ognja i soli slikovito govori: Hristov sledbenik žrtvuje sebe potpuno i čisto. Potpuno - reč je o potpunoj predanosti i potpunom odsustvu koristoljublja. (Ne služimo mi Gospodu zato što smo dobili raj, nego zato što smo dobili Njega i što je On dobio nas). Čisto - počev od svakodnevne čistoće (lične, zajedničke i opšte) pa do svetosti i vrhunske nepropadljive duhovnosti.

Unutarnja snaga hrišćanske ličnosti preporađa svet. Ako te snage nema, hrišćanin je isto što i bljutava so. U Spasiteljevo vreme niko nije hteo neslanu so. Niko je neće ni danas. Ona nije ni za šta, pa ni za zimsko posipanje kolovoza. Hrišćani i hrišćanstvo su potrebni kao so. Ako u njima nema te unutarnje snage, oni gube: nema novih duša, nema prirasta, nema probuđenja.

Dobra je so - ako je slana. Dobra je crkva - ako ima silu u sebi. U čemu je sila jednog Hristovog sledbenika? Sila Hristovog sledbenika je u žrtvovanju sebe i u ličnoj svetosti.

Hrišćanstvo objavljuje žrtvu. Hrišćanin žrtvuje. On se odriče sebičnosti i svih želja koje su usmerene ka veličanju sebe. Dete Božije nije kao dete ovog sveta. Kad počne da stiče svest o sebi, beba ovog sveta misli da se svemir okreće oko nje. Njena shvatanja nisu uobličena niti ona misli mnogo i duboko. Ipak, beba je vešta da majku, bake, strine i tetke, dade i kume budi kad one najslađe spavaju. Ukoliko niko ne pokuša da je dotera u red, utoliko će ona drskije praviti nered. Često joj na taj njen maleni um pada da odbija hranu iako je gladna. Jednom rečju, dete ovog sveta voli da se oko njega okreće svet. Dođe li u međuvremenu druga beba, prva postaje ljubomorna, napadna, često nezgodna i zla. (Slatki naši mali, kako samo znaju da nam zagorčavaju život!).

Novorođeni hrišćanin nije takav. On je, takođe, u mnogo čemu nejak i neuobličen, ali on živi upravo zato što je u njemu umro onaj sebični čovek. U Božijem detetu uzrasta novi čovek, čovek ljubavi, spreman da se žrtvuje i da se posvećuje. Hrišćaninom vlada Gospod. Carstvo Božije nije daleko, Naprotiv, deca Božija ga ostvaruju. Svet nije bljutav - verni mu daju ukus. To nije melodramska i plitkoumna sladunjavost. Jadno je ono hrišćanstvo u kome je "sladčajši Isus", "sweet Spirit" i sl. Šećer je otrov. Setimo se da se uz žrtvu svespalnicu nije smeo prinositi med (bez obzira što je to bila i ostala vrlo zdrava hrana). Uz Hristovu žrtvu ne ide nikakva sladunjavost, nego je obavezna so. Hoćemo li da nam Gospod Isus bude prvosveštenik? Hoćemo li da iskusimo silu Njegove krvi? Onda moramo da budemo so.

Isto ovako treba misliti i u vezi sa Svetim Duhom. On nije tu da nas učini nekom uglednom manjinom: čudotvorcima i bukotvorcima. Njegov je zadatak nešto drugo: proslavljanje Hrista. Gospod Isus govori o Njemu (Jn. 16,13-14).

"A kad dođe On, Duh istine, uvešće vas u svu istinu; jer neće govoriti od sebe, nego će govoriti ono što čuje, i javiće vam ono što dolazi. On će mene proslaviti, jer će od mojega uzeti i javiće vam."

U dubini ovih reči leži potreba za solju. Sveti Duh objavljuje Hrista. Njim saznajemo celokupnu istinu. Ta istina je poruka o grehu, pokajanju, obraćenju - tj. o slavnom delu spasenja u Gospodu Isusu Hristu. Ko nastoji da živi u saglasnosti sa Svetim Duhom, taj treba da je usmeren ka proslavljanju Hrista. Pomenuto proslavljanje se ne sastoji u uzvicima "Slava Ti, Hriste!", "Hristos je Gospod!" i sl. Spasitelj traži nešto drugo, u skladu sa dobro poznatim rečima (Mt. 7,21-23):

"Neće svaki koji mi govori 'Gospode, Gospode' ući u Carstvo nebesko, nego onaj koji izvršava volju Oca mojega koji je na nebesima. Mnogi će mi reći u onaj dan: 'Gospode, Gospode, nismo li u ime tvoje prorokovali, i tvojim imenom zle duhove izgonili, i tvojim imenom čudesa mnoga činili?' I tada ću im javno kazati: 'Nikad vas nisam znao; idite od mene vi koji činite bezakonje'".

Prorokovanje, izgon zlih duhova, čudesa - nije li to sve delo Duha Svetoga? Jeste, ali samo ako se živi po volji Božijoj. Umesto proročkog nadahnuća, isterivanja đavola i čudesa, Spasitelj zahteva život žrtvovanja i svetosti. Ne treba se tu izgovarati na neki slobodan izbor. Slobodan izbor je: hoću li ići za Hristom ili ne, a ako sam već odlučio da idem za Njim, onda moram da budem dosledan ili ću biti oteran.

Trenutno neću ulaziti u pitanje otpadništva. Ima tu podeljenih mišljenja i - nažalost - potpuno oprečnih. Zadržaću se na onom jezivom određenju našeg Spasitelja: "Ona (so) već neće biti ni za što, osim da se prospe napolje i da je ljudi pogaze". Ove se činjenice ne mogu izbeći: so može postati beskorisna zbog bljutavosti, so će se izbaciti napolje i beskorisna so će se izgaziti. O ovim činjenicama moram da govorim, jer su one sastavni deo Hristove poruke: ako so padne na živu ranu, peći će i boleće. Pošten propovednik mora da saopšti i ovaj deo istine.

Gorko je saznanje da so može da obljutavi i postane beskorisna. Ona je i dalje so, ali je izgubila svoj ukus i nije ni za šta. Hrišćanin koji se ne odrekne sebičnosti prestaje da bude hrišćanin. Spasitelj govori svima (Lk. 9,23): "Ako ko hoće da ide za mnom, neka se odrekne sebe i uzme krst svoj i za mnom ide."

Nema li krsta, nema ni hrišćanina. Nema li hrišćanina, nema ni sile, ni novih obraćenja, ni žive crkve, ni pravog uticaja na bližnje. So je izgubila ukus i nema razloga da postoji kao so. Hrišćanin koji izgubi požrtvovanost i svetost takođe nema razloga da postoji kao hrišćanin. Zato će biti izbačen. Nije pri tom reč o isključenju iz crkve (iako bi i to trebalo sprovoditi u delo tamo gde je potrebno). Reč je o teškoj kazni koju izriče i sprovodi sam Bog.

Spasitelj govori o gaženju soli. Ne možemo a da to ne primetimo i u životu crkve i u životu pojedinih članova. Gde su danas mnoge maloazijske crkve što su ih osnovali sami apostoli? Kako su nestale? Zašto su u nekim takozvanim hrišćanskim zemljama crkve potpuno prazne? Kako to da se neverovanje najpre zacarilo u zemljama čiji su se predstavnici stalno hvalili svojom izuzetnom vernošću staro-hrišćanskom predanju? Otkuda to da su oni koji su sve druge osuđivali za krivoverje sami tako brzo ostavili svoje hrišćanstvo? Nije li to, u neku ruku, gaženje neslane soli?

Mnogo smo učili istoriju. Pustimo da istorija nečemu nauči nas. Bog drži svoju reč. On ispunjava svoja obećanja. Ispunjava obećanja o blagoslovima, ali ispunjava i obećanja o prokletstvu. Gde ćeš se naći ti? Gde će se naći zajednica vernih? Hoćemo li biti dovoljno nesebični, požrtvovani, pošteni i sveti? Ili ćemo biti sebični, bez sluha za potrebe crkve, za potrebe bližnjih, za potrebe evanđelja?

Soli, o soli apostolska, soli mučenička, soli hrišćanska, gde je tvoj ukus?

Izvor: Iskre 5/1985.

^vrh

ČISTA SAVEST

- George Hawke

- Kako razviti osećaj za ono što je dobro a šta pogrešno?

Savest je kao nadglednik ili alarm koji Bog koristi kako bi nam ukazao na nešto što je zlo ili pogrešno. Svako ima savest, ali kada govorimo o prepoznavanju onoga što je dobro ili loše, različite savesti mogu doći do različitih zaključaka. Nekad se alarm ne oglasi kada bi trebalo; a ponekad to bude i lažni alarm.

Bog nas je stvorio sa savešću, sa unutrašnjim osećanjem za dobro ili loše. Setite se, Adam i Eva su imali grižu savesti i skrili su se od Boga nakon što su zgrešili. Savest je poput Božjeg zakona koji je zapisan u ljudskom srcu, ona je unutrašnji glas koji nas optužuje kada nismo u pravu; ili nas brani kada smo u pravu (Rim. 2:15). Ako obraćamo pažnju na ova upozorenja imaćemo čistu savest; ako ih zanemarimo imaćemo grižu savesti (1. Tim. 1:5; Jev. 10:22) tj. uznemirenu savest.

Međutim, savest je povezana s našim umom. Ono čime hranimo naš um u pogledu onoga što je dobro ili loše na kraju će uticati na krajnji način zaključivanja naše savesti. Ona je kao računar u smislu da može dati ispravni odgovor samo ako su joj date ispravne informacije. Ako naša savest ispravno deluje onda ćemo biti svesni naših greha kao što su bili i Adam i Eva.

Obzirom da naša savest može ne delovati kada bi trebalo a može i lažno alarmirati, ona nije savršeni vodič onome što je dobro ili zlo. Moramo prihvatiti činjenicu da naša savest može biti u zabludi, biti zavedena, i moramo prepoznati da je Bog krajnji Sudija o tome što je dobro ili loše (1. Kor. 4:4). Biblija govori o tri vrste savesti: loše, iskvarene i čiste.

Loša savest

Obzirom da smo svi zgrešili i nismo dostigli Božji standard, svi bi trebalo da imamo lošu savest s vremena na vreme (Rim. 3:23 ). Razmislite o ova tri primera iz Biblije. Prvo, kada je Isus pitao one koji su optužili ženu koja je bila uhvaćena u preljubi, je li iko od njih bio "bez greha" (Jn. 8:7), On im je ukazao na njihov vlastiti greh i oni su otišli.

Drugo, nakon što se Petar po treći put odrekao Isusa, on se slomio i plakao jer se prisetio Isusovih reči: "Dok petao dvaput ne zapeva odreći ćeš me se triput." (Mk. 14:72). Imajući lošu savest, on je to priznao, i bio je obnovljen, te ga je nakon toga Gospod silno koristio u ranoj Crkvi.

Treće, nakon što je Juda izdao Isusa, njega je ispunila krivica, vratio je novac koji mu je bio plaćen, i ubio se (Mt. 27:3-5). U svakom ovom slučaju alarm se oglasio upravo kada je trebalo, i pokazalo se da ljudi mogu različito odgovoriti kada nisu u pravu, na pozitivan ili negativan način. Oni ili pravilno reaguju na alarm ili ga pokušaju izbeći.

Iskvarena savest

Ako uveče navijemo budilnik da nam zvoni, ali ujutru na njega ne obraćamo pažnju, nakon određenog vremena više ga nećemo ni čuti. Na isti način, ako nastavimo ignorisati našu savest, ona nam više neće koristiti. Zbog toga su mnogi ljudi postali neosetljivi prema grehu. Njihova je savest opisana kao ili "otupela savest" ili kao "okaljana" (1.Tim. 4:2; Tit 1:15). Ove dve ilustracije govore o tome kako smo otupeli i okaljani, ili zagađeni i zaraženi. Ovo je jedan od razloga zašto je nekad tako teško evangelizirati, zašto je odrasle osobe tako teško ubediti u vlastitu grešnost.

Čista savest

Biblija kaže da Hristova smrt može promeniti lošu savest u čistu savest (Jev. 9:14). Ova vrsta savesti takođe se naziva dobrom ili čistom savesti. U ovom slučaju, budilnik je navijen i spreman da zazvoni u pravo vreme, i mi ćemo reagovati na njega. Prvi korak do čiste savesti jeste postati hrišćanin, ili dobiti "opranu" savest.

Sveti Duh može koristiti našu savest kako bi nas kroz nju presvedočio o učinjenom grehu (Jn. 16:8). Istina evanđelja unosi svetlost u našu savest i čini da se osetimo krivim zbog greha, a to je prvi stadijum obraćenja. Na primer, kada je Petar govorio na Dan Pedesetnice, ljudi su bili "potreseni u srcu" i pitali su: "što nam je činiti?" Petar je odgovorio: "Obratite se... za oproštenje svojih greha" (Dela 2:37-38). Vernici su očišćeni od loše savesti kako bi mogli služiti živoga Boga (Jev. 9:14; Jev. 10:22).

Spasenje nas oslobađa Božije osude (Rim. 8:1). Ali ako ne održavamo našu savest čistom, to će se pokazati u našem svakodnevnom životu i odraziće se na naše druženje s Bogom i na naš molitveni život. Nećemo moći uživati u Božjem prisustvu ako imamo lošu savest - jednako kao što se ne osećamo udobno u društvu naših roditelja kada imamo lošu savest. Kada imamo lošu savest to će se takođe odraziti na našu veru i ljubav. Kao što je dobra savest povezana s čvrstom verom, loša savest vodi do slabe vere (1. Tim. 1:5; 1. Tim. 1:19). Kao što je ljubav rezultat dobre savesti, tako ona nestaje kada imamo lošu savest. To takođe može uticati na našu želju za čitanjem Biblije. Kao što loša savest može uticati na gubitak apetita za prirodnom hranom, takođe može umanjiti naš apetit za duhovnom hranom.

Voditi računa o svojoj savesti

Upravo kao što budilnik treba naše održavanje i pravilno nameštanje - da bi ispravno i tačno radio, tako i mi moramo voditi računa o svojoj savesti, da bi i ona mogla ispravno funkcionisati. Ono što moramo raditi kako bi nam savest bila osnažena i podešena jeste priznati greh: "Ako priznajemo svoje grehe... On će nam oprostiti..." (1. Jn. 1:9). On je obećao da će kroz Hristovu smrt "očistiti našu savest od mrtvih dela" (Jev. 9:14). Ali nije dovoljno samo priznati; moramo takođe promeniti i naše ponašanje (Jak. 1:22). Isto tako, moramo prestati raditi ono što ne bi smo trebali raditi. To se zove pokajanje, što znači, da trebamo početi živeti po Božjim uverenjima (Rim. 14:5; Rim. 14:14; Rim. 14:23).

Moramo izvežbati našu savest da bi bila snažna. Za to treba vremena isto tako kao što treba vremena uvežbavati decu za zrele osobe. Oni koji su sazreli izvežbali su svoja čula "da razlikuju dobro od zla" (Jev. 5:14). Savest koja je iskvarena grešnom naravi mora biti transformisana (Rim. 12:2).

Pavle je rekao, "Zato se trudim imati čistu savest svagda pred Bogom i pred ljudima" (Dela 24:16). Ispovedajući se jedni drugima i moleći se jedni za druge, efektivni su načini za međusobno održavanje čiste savesti (Jak. 5:16). Održavati čistu savest u našim brakovima, porodicama i lokalnim crkvama, i s našim komšijama, prijateljima i poslovnim partnerima je vrlo važno.

Što više istine shvatimo o Božjoj volji, to je više naša savest prosvetljena. To ne znači da se neophodno moramo osećati krivima za sve više i više toga, jer ponekada osećamo krivicu i kada to ne bi smo trebali. Setite se lažne uzbune. Pavle se osvrtao na vernike koji su se osećali krivima bez dobrog razloga kao na one koji imaju "slabu" savest (1. Kor. 8:7-8). Na one koji su bili slobodni od lažnog osećanja krivice on se osvrtao kao na one koji imaju "jaku" savest. Oni su bili zreliji, kao đakoni koji "moraju čuvati otajstvo vere u čistoj savesti" (1. Tim. 3:9). Vrlo je važno biti ispunjen "poznavanjem Božje volje, u svakoj mudrosti i duhovnoj razboritosti" (Kol. 1:9). Mi imamo Bibliju i Svetog Duha koji nas vode prema ovakvoj zrelosti (Jn. 16:13).

Različite savesti

Kako se odnosimo prema drugim vernicima kada njihovo ponašanje nije po našim standardima? Šta radimo kada vidimo vernika da radi stvari za koje mi mislimo da nisu prihvatljive? Na koji način reagujemo kada nas ljudi prisiljavaju prihvatiti njihova ubeđenja?

Biblija pravi razliku između onoga što je bitno i onoga što nije bitno u hrišćanskoj veri. Bitne ili temeljne stvari jesu one o kojima bi se svi vernici morali složiti. Postoje testovi koje Biblija daje kako možemo prepoznati lažne učitelje i lažne ideje o stvarima kao: osoba i delo Hrista; Evanđelje koje glasi: "milošću... kroz veru... a ne kroz dela" (Ef. 2:8-9); i nadahnuće i autoritet Biblije kao Božijeg otkrivenja.

Pored takvih temeljnih istina, postoje mnoge druge stvari u Bibliji koje nisu toliko jasne, i ne mogu se lako razumeti. U takvim slučajevima moramo dozvoliti mogućnost različitih mišljenja. To uključuje "ne osuđivati mišljenja" (Rim. 14:1), gde Biblija dozvoljava da budemo različitih mišljenja. Ovo je prikazano u Rimljanima 14 sa dva primera.

Prvo se odnosi na jedenje mesa: "Jedan naime veruje da sme sve jesti, a onaj koji je slab jede samo povrće" (Rim. 14:2). U vreme kada je poslanica Rimljanima bila napisana, situacija među vernicima paganskog porekla (oni koji nemaju jevrejsko poreklo) bila je dosta interesantna. Mnogi od njih učestvovali su u paganskim verskim obredima koji su uključivali žrtvovanje životinja paganskim bogovima, ili idolopoklonstvo. Životinje koje su bile žrtvovane obično bi bile prodavane na otvorenim pijacama.

Znači za one koji su bili spašeni od ovih običaja postavilo se pitanje bi li oni ili ne, smeli jesti meso koje je bilo žrtvovano ovim idolima. Jedući to meso, jesu li oni imali učešće u paganskim idolopoklonstvima? Ovo je za mnoge bilo teško pitanje. I stoga što nisu želeli učestvovati u prakticiranju idolopoklonstva, mnogi su nejevrejski hrišćani postali vegetarijanci. Samo su se na takav način mogli zaštiti od jedenja mesa koje je bilo žrtvovano idolima.

Pavle je rekao da je slab vernik jeo samo povrće, a vera jakog vernika dozvoljavala mu je da jede to meso jer je razumeo da idoli kojima je meso bilo ponuđeno nisu uopšte bogovi - nego samo komadi drveta, kamenja ili metala. Stoga, ukoliko su jeli meso sa takvim razumevanjem, oni nisu učestvovali u idolopoklonstvu.

Drugi primer se odnosi na slavljenje određenih dana kao da su sveti: "Jer jedan razlikuje dan od dana; a drugi smatra sve dane jednakim" (Rim. 14:5). Oni koji su bili oslobođeni od jevrejske tradicije držanja Subote i praznika, i bili su skloni preuveličavanju tih običaja. Međutim, drugi koji nisu dolazili iz takvih sredina osećali su da je svaki dan bio Dan Gospodnji, i ni jedan dan nije bio "bolji ili svetiji" od drugoga. To je stvaralo probleme u ranoj crkvi. Kako mogu vernici živeti u zajedništvu a da se ne slažu u svakom detalju? Kako danas da se odnosimo prema ostalim vernicima čije se mišljenje razlikuje od našeg?

Uputstva za zajednički život

Oni stihovi iz Biblije koji nas uče principima kako treba živeti zajedno u harmoniji i ljubavi prema drugim vernicima često zahtevaju umešanost savesti. Jasno je da su oni važni, jer ima bezbroj stihova o tome u Novom zavetu.

Jedan od tih principa jeste da moramo prihvatiti jedni druge: "Slaboga u veri primajte lepo, ali ne osuđujte mišljenja" (Rim. 14:1). Hrišćanin treba prihvatiti druge vernike bez da osuđuje sva mišljenja koja oni imaju. Moramo prihvatiti da imamo različita mišljenja, jer to ne mora značiti različitu veru, nego veru koja je slabija.

Drugi princip je poštovati tuđu savest - bez obzira na to da li je ona mnogo stroža i savesnija ili je tolerantnija i jednostavnija od naše (Rim. 14:3). Drugim rečima, moramo dozvoliti da drugi iskreni vernici koji traže Hristov um donose različite zaključke. I nadalje, to moramo učiniti bez kritika, prezira, ili osude (Rim. 14:10). Ne bi smo smeli omalovažavati druge (Rim. 14:13). Treba odgovoriti ljubavlju a ne kritikom. Setite se, Bog ih je prihvatio i zato moramo i mi. On je taj koji će suditi ove stvari, a ne mi.

Treći je princip ne dozvoliti da savest drugoga pregazi našu (Rim. 14:16), te da mi ne silimo druge da prihvate našu (Rim. 14:22). Možemo podeliti naša mišljenja, ali je vrlo važno dozvoliti drugima da rastu i prihvatiti mogućnost da smo možda mi ti koji grešimo (u zabludi).

Poslenji princip jeste to da moramo biti pažljivi kako naše ponašanje ne bi prouzrokovalo pad drugih i navelo ih na greh jer ne bi živeli po svojoj savesti (Rim. 14:20-21; 1. Kor. 8:13). Nemojte dozvoliti da stvari o kojima raspravljate unište Božije delo. Pavle je rekao, "Ne budite na sablazan ni Jevrejima ni Grcima, ni Crkvi Božjoj, kao što i ja u svemu svima ugađam, ne tražeći svoje koristi, nego korist mnogih, da se spasu" (1. Kor. 10:32-33).

Popraviti alarm!

Budimo kao Pavle i težimo tome da nam savest uvek bude čista i pred Bogom i pred ljudima, tako da se uvek oglasi u pravo zlo vreme i da u dobro vreme ostane tiha.

Ako imamo lošu savest, onda bi trebalo odgovoriti na način kako je to i Petar učinio, on je priznao svoj greh te je njegov odnos sa Bogom bio obnovljen (Mk. 14:67-71; Jn. 21:15). Ukoliko ovo ne učinimo, naš unutrašnji alarm neće biti u stanju prepoznati naš(e) greh(e), pokazivati nam da nam treba pokajanje i sačuvati nas u ispravnom odnosu sa Bogom.

Isto tako, nastojmo postati zreliji uvežbavajući našu savest kako bi postala jaka, kroz bolje poznanje Božje savršene volje. Oni koji su legalisti, imaju savest koja je strožija od Biblije; oni koji su liberalniji imaju savest koja je slobodnija od Biblije. No, u Božjim očima obe su slabe!

Dozvoljavamo li Svetom Duhu da stalno koristi Reč Božju kako bi razvio, izvežbao i osnažio našu savest tako da smo uvek spremni razlikovati dobro od lošeg - te i živeti po tome?

Izvor: G&T, jul/avg. 2000.

^vrh

KOLIKO JE DOBRA BOŽJA VOLJA

- Pol Litl

Kad bi nam Bog dozvoljavao da mu postavimo jedno jedino pitanje, mislim da bi ga većina hrišćana pitala šta je njegova volja za njih. Ovo zato što mir i zadovoljstvo hrišćana zavisi od ostvarenja Božje volje u njima. Ipak, mnogo nam muke zadaje spoznaja Božje volje. Mnogi govore o njoj sasvim površno primenjujući je najčešće tamo gde je nema. Za mnoge je Božja volja kao "vozni red", a to Bog veoma retko tako daje. U većini slučajeva, Božja je volja samo sledeći korak. Ipak, izuzetan je dobitak za svakog hrišćanina, jer znaju da Bog ima specifičan plan za njih: "Mi smo, naime, njegovo delo, u Hristu Isusu stvoreni za dobra dela, koja je Bog unapred pripravio - da u njima živimo." (Ef. 2,10). Bog nam je čak i obećao da će nam otkriti svoju volju: "Uzdaj se u Gospoda svim srcem svojim, a na svoj razum ne oslanjaj se. Na svim putevima svojim imaj Ga na umu, i On će upravljati staze tvoje." (Pri. 3,5-6).

Dve strane Božje volje

Božja volja ima dve strane. Prva, Bog nam kroz svoju Reč otkriva svoje opšte namere. Druga je specifična za nas i Bog nju mnogo nam ne objašnjava, ne detaljiše. Jesi li već otkrio da je veliki deo njegove volje već predstavljen u njegovoj Reči? To su vidovi njegove volje koji se tiču svakoga hrišćanina. Evo par primera.

Naložio nam je da idemo u svet i propovedamo Radosnu vest. Iz Rimljanima 8,29 znamo da želi da se prilagođavamo njegovom obliku. U Jakovljevoj je poslanici mnogo vidova Božje volje i njih treba čitati i primenjivati na sebe. Svaki će hrišćanin učiniti dobar korak napred ako počne računati s ovim vidovima Božje volje.

Sveto pismo ima i negativne i pozitivne naloge (zapovesti). U Drugoj Korinćanima 6,14 ne dozvoljava nam da vučemo jaram zajedno sa nevernicima (neobraćenima). To bi, među ostalim, značilo da se hrišćanin ne veže za ceo život sa osobom koja nije vernik u Isusa. Tu ne treba moliti za spoznaju Božje volje, jer je ona već poznata i jasna.

Dobro je rečeno da ne treba tražiti Božje vodstvo u onom za šta dobro znamo da nije dozvoljeno. Ima sasvim jednostavnih pitanja gde je traženje Božje volje sasvim suvišno. Na primer, za izbor jela u restoranu suvišno je pitati Boga, ili od kog materijala nositi odeću. Tu, jednostavno, treba primeniti svoja iskustva, svoja saznanja, svoj razum.

Tu je i druga strana gde nam Božja volja izuzetno potrebna. Bog objašnjava Isaiji: "Ja sam Gospod Bog tvoj koji te učim da bi napredovao, vodim te putem kojim treba da ideš." (Isa. 48,17) Niko neće dobiti nalog: "Studiraj medicinu u ____ i budi lekar u ____ gradu." Ili, "Oženi se Jovankom G." Biblija nam ne daje takve pojedinosti za uređenje života.

Uzmemo li u obzir obe strane Božje volje, onu koju saznajemo iz Biblije, i onu gde nam Bog pokazuje svaki naš sledeći korak, onda posedujemo osnovni plan za naš život. Božji plan nije paket spušten o užetu sa neba, niti se možemo nadati da će nam se takav u budućnosti dati. Božja je volja mnogo više nalik na svitak koji se svakoga dana odvija za poslove toga dana, a ne može se pročitati šta je na planu za sutra. Dakle, Božju volju treba da istražujemo svakoga dana, da ne kažem sata, u svakoj situaciji ili okolnostima. Moguće je planirati za godinu, dve godine, deset godina unapred, ali sve je jedno, i dalje stoji istina da Božju volju moramo tražiti i istraživati celog svog života.

Preduslovi

Ko je shvatio dve strane Božje volje, može se zabaviti preduslovima za njenu spoznaju. Prvi je preduslov: biti Božje dete. Jednom su pitali Isusa lično: "Šta da činimo... da radimo dela koja Bog želi?" Isus im odgovara: "Ovo delo Bog hoće... da verujete u onoga kojeg je poslao." (Jn. 6,28-29). Pre svega, valja doći Isusu kao Spasitelju i Gospodu u veri predanja. Tako postajemo Božja deca i on nas može voditi kao svoje.

Drugi je preduslov, da smo rešeni da svom snagom svoga bića ispunjavamo njegovu volju tamo gde god nam je ona poznata. Ako nismo poslušni njegovoj volji gde nam je ona poznata, sigurno nećemo nikada doći do drugog stepena poznanja njegove volje.

Mark Tven, američki humorista reče da njega ne zbunjuju nejasna mesta u Bibliji nego poznata. Zna se da je moguće Boga sresti u molitvi svakoga dana. I zna se, daje to ugodno Bogu, da je to njegova volja. Ako ne ispunjavamo ovu njegovu volju za ovaj dan, kako ćemo spoznati i ispuniti onu "specifičnu" koju Bog ima za nas?

Treći je preduslov da prihvatimo Božju volju iako nam možda nije baš mnogo jasna. Ovo je najveći problem za većinu hrišćana. Iskreno, većina bi se hrišćana rado molila: "Bože. pokaži mi svoju volju a ja ću sam odlučiti šta je od toga razumno i prihvatljivo, a šta nije." Ovo bi se rado primenjivalo i na brak i na životni poziv, i na sve ostale ključne odluke. Ovo pokazuje da nema punog istinskog pouzdanja u Boga. Iskazuje mu se nepoverenje, jer se njegova volja želi nadopuniti, ispraviti, kritikovati. Ko god postupa na ovaj način, on svojim delom govori Bogu: "Hvala ti Bože, ali ja znam bolje šta mi treba, ja bolje znam kako ću postati srećan."

"Nebeski nestaško"

Mnogi vide Boga kao nebeskog nestaška koji se naginje preko nebeskog balkona i među ljudima traži retke srećnike, pa kad ih pronađe naređuje: "Sredi ga!" Ovo je svetogrđe već i kao sama pomisao. Ogromna je istina izrečena u Rimljanima 8,32: "Bog, koji nije poštedeo svog sopstvenog Sina, nego ga je predao za sve nas, kako nam neće s njim i sve drugo darovati?" Kad se ova misao shvati i kad ona obuzme naše biće, mnogo se lakše rešava pitanje Božje volje, jer se spremnije prihvata sve što god dolazi od njega. Dao je svoga Sina, najveće šta je imao, a sve ostalo su samo sitnice u odnosu na ovaj ogromni dar. Osvald Hofman reče: "Misliš da Bog koji je dao odeću, neće dati još i neki končić? Kakva besmislica!"

Zamislite oca kome dolaze ćerka i sin, te mu kažu: "Tata, mnogo te volimo!" a on će im: "Ah, jedva sam čekao da mi to kažete. Dođite ovamo da vas zatvorim bar na tri nedelje u podrum i da živite samo o hlebu i vodi!" Ovako se ne odgovara na ljubav ljubljenih.

Nebeski Otac

Ljubi li Nebeski otac manje nego zemaljski? Božja ljubav prevazilazi bilo kakvu ljubav koju bi ljudi mogli imati. Isus kaže: "Kad, dakle, vi kao zli ljudi umete da dajete dobre darove svojoj deci, koliko će više Otac nebeski dati Duha Svetoga onima koji ga mole." (Lk. 11,13)

Božja ljubav nije odbojna. Naprotiv, to je najveća vrednost našega života. Nema većeg dobitka nego biti u središtu Božje ljubavi. U svetlu Božje ljubavi moguće je otkriti zadovoljstvo ispunjenja Božje volje (Lk. 10:25-27). Ovo je jedan od središnjih preduslova.

Niko nema iskrene namere ko kaže: "Bože, učiniću sve šta tražiš od mene, ali..." Mnogo je iskrenije reći: "Bože, stvorio si me, i tebi pripadam. Ljubio si mene, buntovnika, kad ja za tebe uopšte nisam ni mario. Sve što imam, tvoje je. Ne pripadam sebi nego tebi. Kupio si me velikom cenu i zbog toga ti se predajem. Čini sa mnom šta god želiš!" Ko na ovaj način, iskreno pristupa Bogu može reći kao apostol Pavle: "Jer je meni život Hrist!"

Izvor: Iskre 1/1984.

^vrh

DUHOVNI APETIT

- John McLadle

Kako pomoći ljudima u vašoj crkvi da se više nasite BOGA? Da imaju konstantnu glad za Bogom i Božjim stvarima?

Lekari kažu da je apetit nešto što nas održava u životu, naše telo na taj način traži hranu da bi dalje funkcionisalo - živelo. Zar sa "duhovnim apetitom" treba da je drukčije (Otk. 3:1)?

Evo nekih "recepata" iz duhovne kuhinje, koji bi svojim mirisima mogli da izazovu PROBUĐENJE povećane gladi za Bogom...

1. Voli Boga celim svojim srcem, dušom, mišlju i snagom. To znači da u prisustvu drugih ljudi, budeš to što jesi, da se ne stidiš Hrista. Pokazuj ljubav prema Bogu ne samo rečima, već i delima, svim ljudima a naročito onima koji su u veri. To je zarazno i drugi će uskoro slediti tvoj primer.

2. Voli druge ljude u sili Božje milosti. To znači: pokaži im veličinu Hrista u Njegovoj ljubavi prema njima, tako što ćeš ih voleti. Ne budi pristrastan, čuvaj se toga, jer to vodi u licemerje i sablazan.

3. Govori im o ljudima koji su bili opčinjeni Božjom lepotom i slavom. Prepričavanje ljudskih istinitih iskustava sa Bogom, uvek podstiče ljude da više traže Boga. Čitaj biografije i svedočanstva velikih Božjih slugu. Skreći pažnju na biografije ljudi u čijem životu centralni položaj ima Bog. Borbe i pobede hrišćana koji su upoznali slavu i veličinu Boga, jesu jako podsticajne i primamljive.

4. Moli se za ljude, moli sa ljudima - da njihova srca omekšaju, da postanu nežnija i sposobna i spremna da upijaju Hristovu lepotu. Da im Bog da srca koja su pokajnička, i koja čuju Božji glas. Uči ljude, kako treba da se mole za promenu njihovih sopstvenih srca - tj. uči ih kako treba da se mole zajedno sa psalmistom: "Učini mi, Bože, čisto (sveto) srce, i duh prav (pravedan) ponovi u meni." (Ps. 51,10). Shvati i podeli sa drugima: Bogu je na prvom mestu stalo do toga da naša srca budu drukčija - sveta i čista. Ohrabri ljude da ispovedaju i da se odreknu grehova koji ih uništavaju, usled kojih se osećaju kao nepravednici, i koji bojkotuju svoj duhovni rast i okreću leđa naklonosti Božjoj.

5. Budi uzor ljudima u čitanju Biblije. Pokaži im da duboko razmišljaš i analiziraš Reč Božju. Većina ljudi ne zna: kako razumeti, kako koristiti Reč, frazu ili rečenicu iz Biblije; kako je naučiti napamet a zatim iznova i iznova analizirati (Is. N. 1:8), posmatrati je sa različitih strana, pokušati odgovoriti na pitanja koja se sama postavljaju, izvedene zaključke primeniti u svome životu, razmišljati o analogijama. Upravo usred ovakvih analiziranja dešava se da odjednom sok iz "voća blagoslova" počne da curi i puni prazne čaše unutar duše.

6. Pokaži ljudima kako mogu pronaći i za sebe usvojiti konkretna i specifična Božja obećanja. Kada Pavle govori u poslanici Rimljanima 15,13: "A Bog nade da ispuni vas svake radosti i mira u veri...", pokazuje da radost i mir nastaju tek kada verujemo Božjim dragocenim i velikim obećanjima. Ljudima je potrebno više i konkretnijih obećanja koja bi čuvali u svojim srcima i razmišljali o njima po ceo dan. Naravno, da bi ih pronašli za sebe, moraju čitati Bibliju.

7. Pomozi ljudima da se nauče kada treba ugasiti televizor. Danas, u današnjoj kulturi ne postoji boljeg ubice ljudskog duha od televizije. Čak i takozvani "kvalitetan program" je u velikoj meri banalan, i na niskom nivou, i jako daleko od toga da u nama podstakne bogatu i duboku sposobnost za radošću sa Bogom, ustvari, on je ubija. Kada u sve to dodamo još i veliku gomilu sugestivnih reklama, koje su zastupljene na svim TV kanalima, uopšte nije čudno što je veliki broj hrišćana, koji ispovedaju svoju veru u Hrista, duhovno nesposobni da prežive visoke misli i duboke emocije - postali su ravnodušni, tj. "mlaki".

8. Uči ljude da usmere svoju radost na male, sitne i svakodnevne stvari i da se nauče zahvalnosti, jer je Bog veran i brižan i u njima. I čoveka, koji na prvi pogled uopšte nema radosti, mogu neke stvari učiniti srećnim. To može da bude njegova porodica. To može biti pogled na zvezdano nebo. To može da bude i pecanje, planinarenje, šetnja po šumi, itd. Pomozi ljudima da naprave iskorak - da iskoriste ovaj predivni temelj koji imaju u svojim dušama, a koji se zove "radost" i pokušaj da je preseliš iz prirodnog u natprirodno, kroz delo vere u Boga, onog, koji je stvorio porodicu, zvezdano nebo ili planine. Pomozi im da sagledaju, da sve lepote koje ih u ovom životu čine ushićenim, i koje bude raskoš u njihovim srcima, jer sve to su ustvari samo darovi od Boga i odraz njegovog karaktera i njegove dobrote prema nama. Ako su sposobni da se raduju zbog normalnih životnih stvari, onda će i kroz milost Svetoga Duha biti kadri da poseduju ovu radost i u mračnim hodnicima svoga života i tako i tada da poseduju radost u Bogu.

9. Uči ih, da je bol, tuga i progonstvo sastavni deo života jednog hrišćana, da nas Bog kroz to jača, da stradanje nije vredno da se upoređuje sa slavom, koja treba da bude objavljena, da je Bog veran i da ih nikad ne zaboravlja, nikada.

Delovanje prema ovim savetima bi trebalo pomoći ljudima, da njihov "duhovni apetit" ponovo proradi. No, znaj da je najbolje posmatrati svoju sopstvenu dušu, i pronalaziti šta je to u njoj što donosi tebi radost i ljubav prema Bogu i šta je to što tako rado želiš podeliti sa drugim ljudima.

I zapamti! Krajnji ishod svakog povećanog "duhovnog apetita" kod nekog vernika može biti njegovo lično PROBUĐENJE, a na kraju i cele crkve.

Izvor: Preuzeto sa Interneta. Skraćeno i parafrazirano.

^vrh

misaone refleksije

NA KOGA TI MISLIŠ?

- Preuzeto sa Interneta

Jednog je dana Svetac imao priliku popričati s Bogom te Ga upita: "Gospode, bilo bi mi zadovoljstvo znati kako izgledaju Pakao i Raj."

Bog odvede sveca do dvoja vrata. Otvori jedna od vrata i dozvoli mu da pogleda unutra. Na sredini sobe, stajao je veliki okrugli sto. Na sredini stola, nalazila se velika posuda, s jako finom i mirišljavom hranom.

Svetac oseti kako mu naviru sline na usta. Osobe koje su sedele za stolom bile su izrazito mršave, ljubičaste boje i bolesnog izgleda. Izgledali su svi izgladnelo. Imali su kašike s jako dugačkim drškama, koje su bile pričvršćene za njihove ruke. Svi su mogli dohvatiti tanjir s hranom i uzeti malo, no kako je drška kašike bila duža od njihove ruke, nisu mogli staviti hranu u usta. Sveti se čovek stresao na sam pogled njihovog jada i njihovih patnji.

Bog reče: "Upravo si video Pakao!"

Bog i čovek se uputiše prema drugim vratima. Bog otvori druga vrata. Scena koju je čovek ugledao bila je identična prethodnoj. Bio je tu veliki okrugli sto, posuda prepuna fine hrane, koja mu je opet naterala slinu na usta. Osobe za stolom su isto imale kašike dugih dršaka. No ovaj su put, osobe bile dobro nahranjene i srećne te su razgovarale međusobno zadovoljno se smeškajući.

Sveti čovek reče Bogu: "Ne razumem!?"

"Jednostavno je", odgovori Bog, "sve zavisi od jedne veštine. Oni su naučili hraniti jedni druge dok drugi ne misle ni na ništa osim na sebe same."

Kada je Isus umro na krstu, On je mislio upravo na tebe.

NAUČI NAS...

- W. Schulze

Gospode, nauči nas razmišljati da moramo umreti,

- da će ono, što nam se ovde čini vredno i skupoceno jednoga dana izgledati bezvredno i beznačajno

- da ćemo ono što ovde stičemo i postižemo ponovo izgubiti

- da u pogledu na svoje imanje postajemo bez imanja

- a u pogledu na silu i moć - postajemo bez snage i bez sile

- da će ovaj život sa svojim sadržajem doći svome kraju, ali da mi time nismo došli svome kraju

- da mi - mada se svega rešili - ipak se tebe ne možemo rešiti

- da ćemo jednoga dana stajati pred tobom i pitanje da li ćemo opstati pred tobom odlučiće se po tome kako sada stojimo pred tobom!

Gospode, nauči nas tako razmišljati da moramo umreti kako bismo stekli mudro srce

- kako ne bismo živeli bez cilja, već u gledanju na cilj

- kako ne bismo živeli bez tebe, već te gledali očima vere

- kako ne bismo radili što se dopada nama i drugim ljudima već ono što vredi pred tvojim očima - kako ne bismo sudili prema sebi, jer ćeš nam ti jednoga dana suditi

- kako bismo shvatili svoje vreme kao mogućnost i da se pripremamo za cilj, za odlazak tebi! Gospode, ako sada ovde stojimo na tvojoj strani, i ti ćeš jednom stajati na našoj strani.

(Prema Psalmu 90,12)

^vrh

Smešna strana

RELIGIJA

Jedan hrišćanski misionar je u svom pohodu kroz džunglu stigao do jednog plemena, koje je praktikovalo kanibalizam. Misionar je pristupio poglavici i zapitao ga: "Da li vi znate išta o pravoj religiji?"

Nakon kraćeg merkanja misionara, poglavica mu odgovori: "Pa, malo smo je uspeli okusiti, onda kada je poslednji misionar bio ovde, i nije bila nešto ukusna..."

BLIŽNJI

Na času nedeljne škole brat i sestra su se potukli. Dok je dečak "gužvao" svoju mlađu i slabiju sestru, uleti učiteljica i razdvoji ih. "Šta vam je? Zar se ne sećate šta smo učili? Priča o dobrom Samarićanu?" Viknu učiteljica. "Bog nam zapoveda da 'ljubimo svoga bližnjeg!'"

Dečak viknu: "Ona nije moj bližnji, ona je moja sestra!"

BOJA GREHA

Učiteljica nedeljne škole se silno trudila kako da deci objasni pojam greha, i da im ukaže na vlastitu grešnost, pa im je postavila pitanje: "Zamislite da su grešni ljudi obojeni u crno, a da su pravedni ljudi obojeni u belo - koje bi boje onda bio ti Marko?

Posle kraćeg razmišljanja, dečak začuđeno odgovori: "Prugaste?"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 51 / 2009.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Predodređeni za radost - Jan Vareca

* Voli me, ne voli me... - John McLadle

* Strah Gospodnji - Martin Girard

* Istinsko evanđelje (1) - Keith Green

* Moliti za probuđenje - Ole Hallesby

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Neće dati da popuzne noga tvoja; ne dremlje čuvar tvoj. Gle, ne dremlje i ne spava čuvar Izrailjev. Gospod je čuvar tvoj, Gospod je sen tvoj, On ti je s desne strane." (Ps. 121:3-5 RDK)

Psalam 121. se naziva "putničkim psalmom", jer su ga pevali putnici koji su putovali u Jerusalimski hram. Ova putovanja su za neke trajala i nedeljama, te su bili izloženi raznim opasnostima na svom putovanju: od razbojnika, divljih životinja, nevremena. Pevajući ovaj psalam oni su sebe hrabrili i u veri predavali se u Božiju zaštitu.

Postoji razlika između reči "spavati" i "dremati". Onaj koji spava je potpuno nesvestan dešavanja oko sebe, dok onaj koji drema na trenutke gubi svoju svest, zbog umora ili iscrpljenosti. Međutim, ovakva stanja se nikada ne dešavaju Bogu. Bog neprestano motri na svoju decu, ide ispred i iza njih, stavlja svoju ruku na njih (Ps. 139:5).

Dragi naši čitaoci,

kada pomislite na Boga, koja prva reč ili pojam zabljesne u vašem umu. Psiholozi kažu da ta prva i brza misao odražava naš stav ili stanje duše prema toj stvari.

Kakva je vaša slika o Bogu, u velikoj meri će se odraziti na to kako ćete sami sebe gledati. Zato je za nas veoma važno da imamo istinite i velike misli o Bogu, a na prvom mestu kao o Bogu koji nas voli. Psalmista kaže da Bog ne spava, On ne drema. Pitate li se: "No, ako ne spava, šta radi?" On nas čuva. On nas prati poput naše senke, On ne skida svoga oka sa nas, a to samo, zato jer smo mu dragoceni i jer nas voli.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

PREDODREĐENI ZA RADOST

- Jan Vareca

Neverovatno je koliko ljudi u crkvi ima pogrešnu sliku o svome Bogu i o samoj suštini hrišćanstva.

Veoma često se Bog crkve zamišlja kao neki starac krajnje ozbiljnog lica, dok se Njegovi sveci koji ga okružuju predstavljaju kao ozbiljne osobe, veoma bledih lica što zbog mnogih godina udisanja dima od tamjana, a što zbog mnogog prebivanja u hladu - među zidovima vlažne crkve. Kao ljudi paćenici, kao oni koji su iscrpljeni od mnogog čitanja svetih knjiga, i od dugačkih molitvi, i čestih postova, kao osobe bez imalo vedrine u sebi... Zaista, da li ste ikad videli neku ikonu na kojoj se svetac smeši? Na kojoj je radostan i srećan? Teško, oni se uvek predstavljaju kao mrtvo ozbiljni.

Pripadamo Bogu radosti

Biblijski verujući hrišćani moraju prevazići kliše nametnute religioznosti koji oslikava Hrista i hrišćanstvo u nekakvom tajanstvenom sivilu, kao nešto veoma, veoma ozbiljno i tužno. Ovakav deformisani pogled se neminovno nametnuo kao nekakva mera svetosti, da svetost mora "baš tako" da izgleda, no, ovo je krajnja zabluda.

Zbog ovakvih naših "religioznih predrasuda" skloni smo da Isusa zamišljamo kao tužnu i ozbiljnu osobu, pa čak i depresivnu. No, Isus uopšte nije bio takav, On je bio najradosnija osoba koja je ikada živela na Zemlji. Pisac poslanice Jevrejima svedoči o tome navodeći Psalam 45:7, gde on za Isusa kaže sledeće:

"Omilela Ti je pravda, i omrzao si na bezakonje: toga radi pomaza Te, Bože, Bog Tvoj uljem radosti većma od drugova Tvojih." (Jev. 1:9 RDK)

Isus je primio "pomazanje radosti" od Oca, a "nositelj" ovog pomazanja ne može biti ništa drugo do sam Duh Sveti. Ovo pomazanje radosti, nam otkriva samu suštinu Božje prirode i raspoloženje Božije - tj. ono koje se nalazi unutar samog Trojstva - Bog Biblije je u suštini jedan vrlo radostan Bog.

Da li primećujete činjenicu da je celo stvorenje ispunjeno božanskom radošću. Šta osećate dok gledate livadu koja se šareni od raznobojnog cveća, zalazak sunca? Ili, dok posmatrate malu decu u igri? Da li sve to u vama ne pokrene radost i ne izmami smešak na vašem licu? Da, celo stvorenje nosi "pečat radosti". No, reći ćete ima i tužnih stvari. Da, ima. No, setite se da je ovo pali svet, svet koji je razorio greh. Ipak, tragovi njegovog "originalnog izdanja" su još uvek vidljivi - Božji karakter se i dalje može pročitati kroz stvorenje.

Naravno, Isus je znao biti i tužan, čak je i plakao, ali ovakva osećanja nisu bila prevladavajuća u Njegovom karakteru. On nije ceo svoj zemaljski život hodao kao "čovek patnje i vičan boli" (Isa. 53:3), kao što neki hrišćani zamišljaju Isusa u svojim glavama. Isaija ne govori o Isusov karakteru već o Njegovom predodređenju, jer hebrejska reč "yada", koja je prevedena kao "vičan", ustvari ima značenje: "znati, biti informisan". Isus je znao da je rođen da bude žrtva za ljudske grehe, a ipak je svakoga dana sa radošću išao prema svome krstu (Jn. 15:11, Jn. 17:13).

U evanđelju nalazimo predivno mesto gde Isusa okružuju deca (Mk. 10:13-16), roditelji su donosili svoju decu Isusu, ne samo zato što su to oni hteli, već verovatno što su to i deca sama tražila. Sklon sam da verujem da su deca "vrebala" Isusa, pratila ga, i jedva čekala da se odrasli dosadnjakovići odmaknu od Njega da bi oni sa Njime mogli imali svojih pet minuta. Deca nepogrešivo osete da li u nekome ima "duh radosti", deca nikada neće pokazati otvorenost i zanimanje za neku namrštenu, tmurnu i smrtno ozbiljnu osobu.

Carstvo večnog veselja

Da li razumemo i to da je Isus carstvo Božije predstavljao kao nešto što se odigrava na "svadbenoj večeri", On je govorio o "slavlju", ili što bi mi danas rekli "žurki".

Možete li neko svadbeno slavlje zamisli bez radosti?

Na žalost mnogi hrišćani ovo ne shvataju i celo svoje hrišćanstvo žive kao da su na sahrani a ne na svadbenom slavlju (Rim. 14:17). Suštinu hrišćanstva čini "Radosna vest" i hrišćanin je čovek koji ima razloga da se raduje više od bilo kog drugog, jer mu je ime zapisno u nebesima (Lk. 10:20).

Mnogi hrišćani su u duhu "kiseli" i svoju kiselost svesno ili nesvesno veoma darežljivo sipaju na druge a onda se čude zašto ljudi ne prihvataju njihovo svedočanstvo o Hristu, tj. "Radosnu vest". Zaista, pitam se zašto? Radost podrazumeva: vedrinu duha i optimizam, pa čak i poniznost. No, ovakav karakter ne ide uz poimanje svetosti koje religiozni ljudi imaju.

Čovek koji je doživeo opraštajuću Božju milost i koji u sebi nosi svežinu deteta (Mt. 18:3) brz je da u drugima uvek vidi ono dobro, ono najbolje. On je pun nade za sutrašnjicu, i svesti o tome koliko je vredan u očima svoga nebeskog Oca.

Dete Božje je dete radosti

Mnogi hrišćani i dugo vremena posle svog obraćenja ne vide Boga kao nekog kome je stalo do njih, kao nekoga ko im se raduje kada mu dolaze, oni mu veruju za svoje spasenje, ali nisu sigurni da li baš njih takve, Bog zaista voli.

No, u Bibliji se nalazi jedan stih koji nam otkriva Božje srce prema svom narodu:

"Gospod Bog tvoj, koji je usred tebe, silni, spašće te; radovaće ti se veoma, umiriće se u ljubavi svojoj, veseliće se tebe radi pevajući." (Sof. 3:17)

Bog je srećan što nas je spasio, On se raduje zbog toga, veseli se zbog nas i peva. Doslovno, ovaj stih se može shvatiti ovako: Bog je izvan sebe od radosti, što nas je spasio, što nas ima za sebe. Verujete li u ovo? Ako ne, počnite da razmišljate o istinama datim u ovom stihu, i primićete drugačiju sliku o vašem Bogu, ali ujedno i o sebi samima.

Radost daje bolji ukus našim životima i "naša religija" tako pred ljudima postaje religija vedrine i raspoloženja. Bićemo prepoznati kao ljudi koji slede "radosnog Boga", koji umeju da pokažu radost i optimizam u svakoj životnoj situaciji. Zar ne piše: "S radošću ćete crpsti vodu iz izvora ovog spasenja." (Isa. 12:3).

Dragi moji, "radujte se u Gospodu" (Fil. 3:1 EČ) Radujte se uvek. (1. Sol. 5:17 RDK).

^vrh

VOLI ME, NE VOLI ME...

- John McLadle

Šta vi zaista verujete o ljubavi koju Bog gaji prema vama?

Ovo je veoma važno pitanje, jer najčešće naša nemogućnost da ljubimo Boga (Lk. 10:27) leži u onome što mi verujemo o Njemu, tj. kako Boga doživljavamo.

Skloni smo da naša loša iskustva sa ljudima ili okolnostima preslikavamo u naš odnos s Bogom, i tako bivamo obmanuti, naš koncept Boga biva iskrivljen. Ove laži zatim formiraju naš lični sistem verovanja i osećanja prema Bogu, koja nas čvrsto drže distancirane od Njega.

Voli me? Ne voli me?

Naša najveća barijera koja nas može sprečavati da se odazovemo na Božju ljubav je naše verovanje da iz nekih razloga mi i nismo (baš) voljeni od Njega.

Apsolutno je nemoguće biti intiman sa nekim ako prvo nismo sigurni da nas ta osoba zaista voli i prihvata. Možda osećate da vas Bog voli danas, ovog momenta, ali šta je sa juče, prekjuče, sutra ili prekosutra? Da li vaša ljubav za Boga varira kao temperatura vazduha tokom dana?

Neki hrišćani godinama žive svoje živote vere poput zaljubljene dece koja se igraju igru sa čupkanjem latica sa cveća: "Voli me, ne voli me..." Ishod ove igre postaje uverenje u ljubav druge osobe i zavisi od broja latica na cvetu a ne od stvarnih činjenica, od onoga šta druga osoba zaista oseća ili misli prema njima.

To nije način da se živi hrišćanski život, ustvari, nesigurnost u Božju ljubav vam može doneti strah i frustraciju, pa i gašenje vaše vere u Boga, može čak uzrokovati i to da se okrenete protiv Njega.

Hrišćanin ne bi smeo da se prema ljubavi Božjoj ravna prema svojim trenutnim osećanjima. Ljubav Božju ne određuju naša raspoloženja, stavovi ili dela. Ona jednostavno postoji, data nam je, apsolutna je, nepromenljiva je, a sve što mi treba da uradimo je da je takvu i prihvatimo.

Ne bi smeli čak ni da pitamo Boga: "Da li me zaista voliš?" Bog je jednom za svagda odgovorio na ovo pitanje tada kada je dozvolio da Njegov Sin bude surovo razapet na krstu umesto nas.

Ne bi smeli ni da sumnjamo u moguće "promene" Božje ljubavi, jer Bog se ne menja, On je uvek isti (Jev. 13:8). Naša osećanja su nestabilna i varljiva, ali Njegova nisu. Intenzitet Božje ljubavi prema nama je uvek konstantan, ta ljubav je uvek iste mere a ta mera je opet Golgotski krst. Najveća ikad iskazana koju je svemir ikad video. Nema veće ljubavi od te tamo pokazane, i za nas raspete (Jn. 3:16; Rim. 5:8).

Loše misli o Bogu

Često kada bivamo povređeni ili poniženi od ljudi, skloni smo da počnemo sa razmišljanjem da i sam Bog na nas tako gleda. Naše odnose i iskustva koja imamo sa ljudima tako počnemo da preslikavamo u naš odnos sa Bogom. Negativne misli koje su drugi posejali u naše srce, izrastu u plodove inferiornosti i odbačenosti.

Ako se od Boga ne osećamo voljeni, kako Ga onda možemo voleti?

Nemojmo nikada Boga porediti sa čovekom, jer On nije kao čovek. On se ne menja, On je veran, On je uvek nama na raspolaganju, On od nas "ne diže ruke", On ne laže i ne dvoumi se (4. Moj. 23:19; Jak. 1:17; Rim. 11:29). Uvek, uvek imajmo visoke i svete misli o Bogu. Bog je savršen i uzvišen.

Naš nebeski - stvarni identitet

Znati svoj stvarni identitet u Bogu, je jedna od presudnih stvari za naše duhovno zdravlje i za posedovanje ispravne slike o sebi.

Da li ste razmišljani o tome kako vas Bog vidi? Šta vidi Gospod dok gleda na vas kao na svoje dete?

Evo šta Pismo ima da kaže o vama, kao o detetu Božjem, nabrojaću vam to koristeći prvo lice, jer želim da lično shvatite ove Božje misli koje Bog o vama misli:

e Ja sam dete Božje (Jn. 1:12). Bog me je uključio u svoju porodicu. Bog je postao moj Otac, moj "Avva" - moj Tata (Rim. 8:15).

e Ja pripadam Bogu (1. Kor. 6:20). Njegov sam potpuno.

e Ja sam opravdan od mog greha (Rim. 5:1). Bog više ne spominje moje grehe (Isa. 43:25).

e Ja sam blagosloven svakim nebeskim blagoslovom (Ef. 1:3), tj. ja imam pristup (pravo) u Božju riznicu neba.

e Ja sam znan i voljen od Boga još pre postanja sveta (Ef. 1:4, Ef. 1:11). Bog me je već tada video, voleo i imao me u svome planu. On me je poznavao i radovao mi se još pre mog rođenja (Ps. 139).

e Ja sam zapečaćen Svetim Duhom (Ef. 1:13). Ja imam garanciju lično od Boga, da će On završiti svoje započeto delo u mom životu.

e Bog me obasipa pažnjom i milošću (Ef. 2:7).

e Ja sam sveti hram Božji (1. Kor. 6:19). U meni živi Sveti Duh.

e Ja nisam nikad ostavljen ili zaboravljen od Boga (Jev. 13:5).

e Ja posedujem um Hristov (1. Kor. 2:16). Ja mogu znati Njegovu volju.

e Meni je obećan večni život (Jn. 6:47, Jn. 11:25-26). Nema potrebe da se plašim smrti.

e Bog želi da mi da puninu života (Jn. 10:10). Život pun smisla, radosti, blagostanja.

e Ja sam predodređen za pobedu (1. Kor. 15:57; Rim. 8:37, 1. Jn. 5:4).

e Ja sam slobodan, oslobođen od vlasti greha (Rim. 8:2; Jn. 8:32).

e Ja sam učinjen pravednim pred Bogom (2. Kor. 5:21).

e Ja više nisam pod osudom (Rim. 8:1-2).

e Ja nisam bespomoćan (Fil. 4:13). Meni je uvek na raspolaganju Hristova snaga.

e Ja mogu da nadvladam poteškoće (1. Jn. 4:4). Snagu za to mi daje Sveti Duh koji živi u meni.

e Ja sam sakriven u Hristu, u Bogu (Kol. 3:3) Ja sam od Boga stavljen na mesto potpune sigurnosti! Bog me ljubomorno čuva kao zenicu svoga oka (Zah. 2:8)

e Ja sam predodređen da budem poput Hrista (Rim. 8:28-30).

e Ja sam zaštićen ništa me ne može oteti iz Hristove ruke (Jn. 10:28, Rim. 8:31-39).

e Ja sam novo stvorenje (2. Kor. 5:17). Doslovno: "novo biće".

e Ja sam izbavljen od vlasti tame (Kol. 1:13).

e Ja sam iskupljen od prokletstva (Gal. 3:13) i određen za blagoslov.

e Bog se raduje što me spasio (Lk. 15:10, Sof. 3:17). Bog se meni raduje kada mu dolazim.

Da, Bog vas voli, i neizmerno ste mu dragoceni, On je neprestano uposlen oko vašeg života, On ne skida oka sa vas. Ove istine o tome kako vas Bog gleda i koliko mu značite bi trebalo da iz vašeg srca odagnaju sve sumorne oblake depresije, straha, osećaja inferiornosti, beznađa i nevere.

"Zvuči suviše dobro da bi bilo istinito!"

Bog vas jednako voli, On u vama vidi sve ono što možete postati, On u vama gleda proširenje svih vaših kapaciteta i raduje se tome. Ovo je istina o vašem Bogu, nemojte dozvoliti da vam đavo puni glavu niskim mislima: "E, baš će da mene voli..."

No, da ste jedina osoba na svetu, On bi jednako za vas sproveo ceo svoj plan spasenja, otišao bi na krst, da vam omogući da se vratite k Njemu. Eto, toliko vas voli, i ovo je istina o kojoj kada ja razmišljam uvek me baca na kolena, pod naletom ljubavi koju tada osetim da na mene silazi sa neba.

Kada razmišljamo i istražujemo Božju ljubav prema nama, onda moramo sebi postaviti pitanje: "Dozvoljavam li ja Bogu da me voli?" Za dobro naše duše, za njeno isceljenje, treba da uklonimo sve mentalne i duševne barijere iz našeg života, svaku neveru koja cveta i donosi svoje gorke plodove u našem srcu, i da se predamo Božjoj ljubavi, jer jedino tako možemo postati sposobni voleti druge na Božji način, jer neko je rekao: "ljudi koji znaju da su voljeni kadri su i da vole."

Tek kada mi prvi odgovorimo na Božju ljubav, i dozvolimo da budemo voljeni, moći ćemo još više voleti i jedino tada ćemo postati kadri da ispunimo najveću zapovest: "'Ljubi Gospoda Boga svoga svim srcem svojim, i svom dušom svojom, i svom snagom svojom, i svom mišlju svojom', i 'Ljubi bližnjega svoga kao samog sebe'. " (Lk. 10:27 EČ)

Put ka oslobođenju

Nikada nećemo biti uistinu slobodni da ljubimo Boga ako u nama vladaju niske misli i strah od ljudi. Na taj način postajemo zatočenici svojih laži o nama samima, uvek bivamo zabrinuti zbog mišljenja drugih ljudi o nama, a izlaz iz ovoga jeste u posedovanju straha Gospodnjeg. Strah od Boga nije osećajan strah ili strah od Božjeg besa. Biblija nam na mnogo mesta vrlo precizno objašnjava šta je strah Gospodnji, no, ja bi istakao samo jedan stih koji je važan u vezi sa ovom mojom temom:

"Tajna je Gospodnja u onih koji Ga se boje, i zavet svoj javlja im." (Ps. 25:14)

Ovaj predivan stih nam sugeriše da prijateljstvo i zajedništvo sa Bogom su izjednačeni sa pojmom straha Gospodnjeg, jer šta predstavlja zavet Božji? Zar to nije žrtva Isusa Hrista (Lk. 22:15-20), zar to nije Golgotski krst? Da li ste u potpunosti primili ovaj zavet, objavu Golgotske nebeske ljubavi? (Jev. 8:8-13; Jev. 10:16-20).

Strah Gospodnji se očituje u našoj intimi, u našem zajedništvu sa Bogom, u našoj otvorenosti da "upijamo" Njegovu ljubav. Imati strah Gospodnji znači jednostavno ljubiti Boga. To je moja duboka želja koja je spremna na sve da bi bio blizu Boga, i što više u skladu sa Njegovim karakterom.

Ako želite iskusiti ozdravljenje i upoznati "punu meru" Očeve ljubavi, moraćete tražiti strah Gospodnji (Pri. 1:28-29, Pri. 2:1-5). Strah Gospodnji će vas sačuvati od toga da omalovažavate Božju ljubav, i da je uvek primite u istinitom svetlu. On će vas učiniti sposobnima da prestanete slušati misli koje vas pozivaju na neveru i vuku u tamu beznađa. Strah Gospodnji će vas voditi i čuvati blizu Očeva srca i uvesti vas u celovitost i samopoštovanje, teraće vas da ugodite Bogu i da Ga proslavite.

Šta TI misliš?

Uzmi sebi vremena i razmišljaj o svom identitetu u Hristu, o ljubavi koja ti je iskazana kroz Hrista. Zamoli Svetoga Duha da ti pokaže koje su to stvari u tvome životu koje te potkradaju u ljubavi, čine te nesposobnim da u punoj meri odgovoriš na Božju ljubav. Zamoli Gospoda da ti pokaže svaku stvar koja stoji između Njega i tebe, a kada ti pokaže, učini šta je potrebno da bi smetnja bila uklonjena. Približi se Bogu, i On će se približiti tebi (Jak. 4:8).

^vrh

STRAH GOSPODNJI

- Martin Girard

Mnogo je razloga zbog kojih se može doživeti strah. Generalno gledajući, strah se smatra znakom slabosti, te se često stidimo priznati da smo bojažljivi. Ohrabruje nas, kada prevaziđemo naše strahove. Međutim, postoji jedna vrsta straha kojeg se ne bi trebali stideti, jer on nije znak slabosti.

To je "strah Gospodnji". Šta čini ovaj "strah" drugačijim od drugih? Biblija nam kaže da je "strah... Gospodnji čist" i da "ostaje doveka" (Ps. 19:9). Dakle, to nije privremeni strah. Takođe, stoji da je "strah Gospodnji početak mudrosti" (Pri. 9:10). Ovaj se strah ne može pronaći kod bezbožnih. Analizirajući taj soj ljudi, Pavle zaključuje: "Nema straha Božijeg pred očima njihovim." (Rim. 3:18). Vernici danas se često nalaze okruženi bezbožnim ljudima koji nemaju straha od Boga.

Strah se po prvi put u Bibliji spominje u Edemskom vrtu. Adam i Eva su se sakrili među drvećem zato što su se bojali (1. Moj. 3:8-10). Odbili su poslušnost svome Stvoritelju i bojali su da se suoče sa Njim. Godinama kasnije izraelski je narod stajao u podnožju brda Sinaj, dok je Bog razgovarao sa Mojsijem. Gromovi i sevanja munja, oblak, zemljotres i strahovit glas trube ispunili su ljude strahom, dok su gledali na brdo. Poput Adama, nisu hteli susret sa Bogom, ni da čuju Njegov glas (2. Moj. 19:16, 2. Moj. 20:18-19). Tresli su se od straha.

Iako su ovo događaji iz Staroga zaveta, Bog se od tada nije promenio. Gospod Isus je rekao da se Boga treba bojati zbog Njegove velike moći kojom može "baciti u pakao" (Lk. 12:5). Međutim, kada razmišljamo o "strahu Gospodnjem" ne smemo jednostavno razmišljati u smislu nekakvog terora. Bog jeste "oganj koji spaljuje", ali On želi naše služenje. Da bi smo mu mogli služili na prihvatljiv način, sa poštovanjem i sa pobožnim strahom, potrebna nam je milost (Jev. 12:28-29). "Strah Gospodnji" stoga nije strah koji uzrokuje ropsku poslušnost koja nas muči pred Bogom, već je znak poštovanja za Onoga koji je veći od svega. Bez ovog pobožnoga straha mi ne možemo služiti Bogu na prihvatljiv način.

U Pismu se strah Gospodnji često suprotstavlja obožavanju idola. Izraelski narod se morao "bojati Gospoda" i služiti samo Njemu, umesto da služe bogovima naroda koji su živeli u njihovom okruženju (5. Moj. 6:13-14). Idoli su plod ljudske mašte i nisu u mogućnosti nikome pomoći. Umesto toga, Izrael se trebao "uzdati u Gospoda", u Onoga koji im je "pomoć i štit" (Ps. 115:4-9). Strah Gospodnji je dakle najuže povezan sa poverenjem u Njega, a za posledicu ima Njegov blagoslov (Ps. 115:11-13).

Obavezni strah

Pre nego što će umreti, Mojsije je izraelskom narodu objašnjavao i iznosio sažetak božanskih zaveta na ovaj način: "Sada, dakle, Izrailju, šta ište od tebe Gospod Bog tvoj, osim da se bojiš Gospoda Boga svog, da hodiš po svim putevima Njegovim i da Ga ljubiš i služiš Gospodu Bogu svom iz sveg srca svog i iz sve duše svoje." (5. Moj. 10:12).

Prema Drugoj Samuilovoj 23:3-4, car, kao vođa naroda, morao je izložiti taj Božji strah za svoje vladavine, pa je tako Solomun u zaključku knjige Propovednik je napisao da je obaveza čovečanstva da se "Boga... boji, i da zapovesti Njegove drži." (Prop. 12:13).

Propovednici koji su govorili Reč Božju Njegovom narodu često su naglašavali važnost straha Gospodnjeg. Isus Navin je, u svom finalnom obraćanju podsetio Izraelce na Božju dobrotu te ih izazvao da se "boje Gospoda i služe Mu verno i istinito" (I.Nav. 24:14). Samuilo je na sličan način opominjao narod: "Samo se Bojte Gospoda i služite mu istinito, svim srcem svojim." (1. Sam. 12:24)

Put za blagoslov

"Mili su Gospodu oni koji Ga se boje" (Ps. 147:11). Zaista, svako ko se boji Boga proglašava se "blagoslovenim" (Psalam 128:1). Solomun nas uverava da će oni koji se boje Gospoda uvek dobro proći (Prop. 8:12), pa su tako jevrejske babice, koje su se "bojale Boga" više nego egipatskog faraona, te su odbile ubiti novorođene muške bebe, iskusile Božji blagoslov (2. Moj. 1:15-21).

U Novom zavetu čitamo o pobožnom čoveku Korneliju, na čije je gorljive molitve bilo odgovoreno kroz Petrovu posetu i Božji blagoslov koji je došao na celo njegovo domaćinstvo. Sve to možemo pratiti preko činjenice da se on "bojao Boga." (Dela 10:2). Zaista, "tajna je Gospodnja u onih koji Ga se boje, i zavet svoj javlja im." (Ps. 25:14). U Pismu možemo čitati o mnogo pojedinaca koji su uživali u bliskom zajedništvu sa Gospodom, te su im bile date posebne objave Njegovih namera zato što su Ga se bojali.

Kratko nakon Savlovog obraćenja, primećeno je kako je Bog blagosiljao Crkvu i umnožavao svoj narod zato što su hodali u strahu Gospodnjem (Dela 9:31). Vernici koji se boje Boga uživaju u bliskom prisustvu anđela Gospodnjeg i mogu iskusiti njegovo izbavljenje (Ps. 34:7). Sigurno je da je jedini način da se upozna Gospodnji blagoslov, taj da Ga se boji. Njegova je velika želja da Ga se Njegov narod boji i da Mu bude poslušan, tako da mu u svemu bude dobro (5. Moj. 5:29).

Rezultati straha od Gospoda

Već smo primetili koja je veza između straha Gospodnjeg i poslušnosti prema Njemu. Ceo niz drugih rezultata straha Gospodnjeg je zapisan u Pismu. Jedan od tih rezultata je slavljenje. Kada je izraelski narod video kako je Gospod porazio Egipćane u Crvenom moru "poboja se Gospoda" (2. Moj. 14:31). Samo nekoliko trenutaka nakon toga nalazimo ih kako pesmom slave i proslavljaju Gospodnji moćni trijumf nad njihovim neprijateljima (2. Moj. 15:11).

Još jedna stvar koju treba primetiti u vezi s ovim je jedinstvo u hrišćanskom zajedništvu. Autor najdužega psalma je očito bio bogobojazna osoba, jer je napisao: "Koji se Tebe boje, videće me, i radovaće se što se uzdam u Tvoju reč." (Ps. 119:74). Oni koji se zaista boje Gospoda raduju se kada susretnu druge vernike koji Ga se takođe boje. Božji čovek Nemija je bio motivisan "strahom od Boga" te je prepoznao njegovu važnost za zajedništvo sa Božjim narodom (Nem. 5:9-15). Nemija je Ananiji poverio posebnu odgovornost, jer je znao da se "bojaše Boga više nego mnogi" (Nem. 7:2). Na samom kraju Starog zaveta, Gospod je posebno spomenuo one koji ga se boje, koji su razmišljali o Njegovu imenu i često jedan drugome pričali o Njemu (Mal. 3:16). Koliko je danas neophodno tražiti zajedništvo vernika, ali i istomišljenike koji se boje Gospoda i nameravaju vršiti Njegovu volju.

Želimo li biti poslušni Bogu, pažljivo ćemo nastojati da izbegavamo činiti stvari koje Mu nisu drage. Josip se bojao Boga (1. Moj. 42:18) i zbog toga je odbio zavođenje Petefrijeve žene. Da je prihvatio njen poziv, to bi značilo da je učinio "grdno zlo i Bogu zgrešio" (1. Moj. 39:9). Upravo ga je strah od Boga sprečio da zgreši. Ovo je još jedan rezultat straha od Gospoda, i Josifov primer izvrsno ilustruje to uveravanje: "Ne misli sam o sebi da si mudar; boj se Gospoda i uklanjaj se oda zla" (Pri. 3:7).

Vrlo praktično

Josifovo iskustvo nam pokazuje da strah Gospodnji nije samo puka teorija, već da on ima duboke i praktične učinke u našim životima. Božji je strah bio razlog da Noje posluša Boga, odnosno da učini po Njegovoj Reči te sagradi kovčeg, na taj način obezbeđujući način da se spase čitava njegova porodica (Jev. 11:7).

Strah Gospodnji je, takođe, važan u našoj službi. Još iz dana svoje mladosti: "Avdija se bojaše Gospoda veoma". Kao rezultat toga, brinuo se za Božje proroke, te je obezbedio hranu za stotinu njih dok su se skrivali u dve pećine (1. Car. 18:3-4, 1. Car. 18:12).

Oni koji se boje Gospoda su strpljivi i spremni da čekaju na Božje vreme. Kad je Davidu prezentovana prilika da ubije Saula, svoga neprijatelja, on je to odbio. Saul je naime još uvek bio "pomazanik Gospodnji" (1. Sam. 24:4-7).

Praktičan primer straha od Gospoda bi se trebao videti na radnom mestu, kroz to da radnici slušaju svoje nadređene i verno im služe, "bojeći se Boga" (Kol. 3:22). Naše dnevne poslove moramo obavljati na način da budemo svesni toga da Gospod prati šta mi radimo, i da sav naš posao moramo raditi pre svega kao za Njega lično (Kol. 3:23).

Mnogo više

Pisac poslanice Jevrejima je mogao dati mnogo više primera vere, no, verujem da nije imao dovoljno vremena za to (Jev. 11:32). Slično tome, strah Gospodnji je široka tema i zaslužuje daleko opširnije razmatranje od onoga koji dopušta ovaj kratki članak. Kao deca Božja, bez prestanka moramo učiti o "strahu Božjemu", jer će to imati uticaja na naš govor i ponašanje, odvratiće nas od grešnih puteva i vodiće nas pravim putem koji će biti na zadovoljstvo Gospodu (Ps. 34:11-14), a nama na blagoslov.

Interesantno, ovaj isti psalam govori o tome kako će Gospod izbaviti svoj narod od svih strahova (Ps. 34:4). Reči jedne himne mogle bi biti odgovarajući zaključak ovog našeg razmatranja:

"Bojte Ga se vi sveci,

I ničeg se drugog nećete morati bojati,

Neka vam služenje Njemu bude radost,

A vaše će želje postati Njegova briga."

Izvor: Grace & Truth Magazine, april 1999. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

ISTINSKO EVANĐELJE (1)

- Keith Green

"A On odgovarajući reče im: Dobro je prorokovao Isaija za vas licemere, kao što je pisano: Ovi ljudi usnama me poštuju, a srce njihovo daleko stoji od mene. No zaludu me poštuju učeći naukama, zapovestima ljudskim." (Marko 7:6-7 RDK)

"A sad vas primiri u telu mesa Njegovog smrću Njegovom, da vas svete i bez mane i bez krivice izvede preda se. Ako samo ostanete u veri utemeljeni i tvrdi, i nepokretni od nade jevanđelja, koje čuste, koje je propovedano svoj tvari pod nebom, kome ja Pavle postadoh sluga." (Kološanima 1:22-23 RDK)

Apostol Pavle nas upozorava o drugim evanđeljima koja nas mogu zavesti i odvesti nas od istinskog evanđelja. Pavle je uvredljivo iskren u vezi s ovim u svom pismu Galatima:

"Čudim se da se tako odmah odvraćate na drugo jevanđelje od Onog koji vas pozva blagodaću Hristovom, koje nije drugo, samo što neki smetaju vas, i hoće da izvrnu jevanđelje Hristovo." (Galatima 1:6-7 RDK)

Sledite li istinsko evanđelje - ono koje je Isus propovedao? Ono koje su Pavle i ostali apostoli propovedali? Kako znate? Kakve su posledice ako ne sledite valjano evanđelje?

Reč evanđelje znači "radosna vest". Čak su i u Pavlovom vremenu neki propovednici imali različite tipove "radosne vesti" za svoje slušaoce. Neki su propovedali da se spasenje može ostvariti ako se jede ispravna hrana. Drugi su propovedali da morate držati neku jevrejsku tradiciju ili živeti u strogoj samodisciplini da biste se spasili. Postojalo je gnostičko evanđelje, što je bio tip ranog misticizma, te reformisano jevrejsko evanđelje i puno ostalih vrsta evanđelja.

Stvari se nisu mnogo promenile, jesu li?

Većina nanovo rođenih hrišćana može prepoznati jeretička naučavanja. Neka od tih naučavanja su toliko daleko od istine da je teško poverovati da bi iko o tome ozbiljno razmišljao. Druga lažna naučavanja su mnogo suptilnija i teško se uočavaju - naročito kada se uvuku u istinito evanđelje. Oni koji su učitelji ovih drugih evanđelja pokušavaju nas uveriti da nije sve crno-belo kako to Pavle prikazuje. Ili govore da ono što se govori u Bibliji jeste ono što je idealno - ciljevi su postavljeni da se prema njima teži, ali bez očekivanja da se oni zaista i dosegnu. Sve su ove ideje osmišljene kako bi bile ugodne našem telesnom čoveku, našoj puti, i Sotona ih koristi kako bi nas uljuljkao sve do one tačke kada postajemo neefektivni.

No, evanđelje koje je Pavle propovedao značilo je praviti teške izbore i imati čvrste stavove. To je značilo živeti na ivici. Pavle je proživljavao sve ove izazove. Nakon što je susreo Hrista na svom putu za Damask, on je postao tražen čovek, proganjali su ga farizeji koji su bili njegovi prijatelji i kolege. Zašto? Zato što je govorio protiv njihovog "evanđelja" - koje uopšte nije bilo evanđelje. To su bili samo isprazni pokušaji ponuditi Bogu religiozna dela za koja On, u stvari, uopšte nije bio zainteresovan. Bog želi celoga čoveka - srce, dušu, um i telo.

Pavla su bacili u zatvor zbog onoga u šta je on verovao. Bio je mučen i tukli su ga. I u ovakvom okruženju on je bodrio Timoteja i Galate da se paze evanđelja koje je bilo ugodnije za telo. Od evanđelja koje vam dozvoljava da vam srce bude daleko od Boga, te mu nudi samo nekoliko bezvrednih drangulija. Zbog onoga što je prošao u životu, Pavle je dokazao da poseduje pravo da govori i poučava s autoritetom o valjanom evanđelju.

Koje je to valjano evanđelje zbog kojeg je Pavle sve ostavio? Ovo je to što je rekao Timoteju:

"A sad se pokaza u dolasku Spasitelja našeg Isusa Hrista, koji raskopa smrt, i obasja život i neraspadljivost jevanđeljem; za koje sam ja postavljen apostol i učitelj neznabožaca. Zaradi kog uzroka i ovo stradam; ali se ne stidim, jer znam kome verovah, i uveren sam da je kadar amanet moj sačuvati za dan onaj. Imaj u pameti obraz zdravih reči koje si čuo od mene, u veri i ljubavi Hrista Isusa. Dobri amanet sačuvaj Duhom Svetim koji živi u nama." (1. Timotiju 1:10-14 RDK)

Želim vas opomenuti u vezi s ovim: postoje mnoga "druga evanđelja". Većina njih je ugodna našoj telesnosti. Ona nas navode da izbegavamo izazove i žrtve. Ali to nije istinito evanđelje koje nas vodi spasenju. Jedno od oznaka istinskog evanđelja jeste da ono zahteva od nas neku žrtvu. Moramo žrtvovati našu vlast nad našim životima, trenutak po trenutak. Ono ispituje sve ono što radimo. Ali kada naučimo prigrliti evanđelje - i kada shvatimo da ovaj svet nije naš konačan dom - i kada tako i živimo, Bog će nas koristiti kako bi pozvao svet k Sebi.

Ako je iko bio dokaz promenjenog života, to je bio Rees Howells, poznati propovednik i jedan od vođa velikog velškog probuđenja u ranim 1900-tim. Njega je Bog koristio da donese probuđenje u Englesku, Irsku i Afriku. Howells je naglašavao da je njegov uspeh za Hrista došao nakon jednog događaja koji se zbio kada je imao dvadeset i sedam godina - kada je doživeo susret sa Svetim Duhom. Ovako to opisuje Norman Grubb u biografiji Howellsa:

"Za Howellsa je susret sa Svetim Duhom bio jednako stvaran kao i njegovo obraćenje na hrišćanstvo koje se zbilo tri godine ranije. Video sam Ga kao osobu koja je odvojena od tela i krvi i On mi je rekao: 'Kao što je Spasitelj imao telo, tako i ja živim u vernikovom očišćenom hramu. Ja sam Bog i ja dolazim da te pitam da meni predaš svoje telo kako bih ja mogao delovati kroz tebe. Potrebno mi je telo za moj hram.

Ali ono mora pripadati Meni bezrezervno, jer dve osobe s različitim voljama nikada ne mogu živeti u istom telu. Hoćeš li mi dati svoje? Ti moraš izaći. Ja se neću gurati sa tobom'.

Razumeo sam čast koju mi je On dao kada je ponudio da živi u meni, ali postojalo je mnogo stvari koje su mi bile drage i znao sam da On neće zadržati niti jednu. Bilo je vrlo jasno koje će promene napraviti. To je značilo da svaka trunka moje pale naravi mora otići na krst i On će doneti svoj vlastiti život i svoju vlastitu narav u mene. To je bilo bezuslovno predavanje." Norman Grubb, Rees Howells, Zagovornik.

Priča se nastavlja tako što je Bog dao Howellsu ultimatum: Hoće li on poslušati ili neće? Morao je sledeće nedelje dati svoj odgovor Bogu.

Tokom sledećih par dana Howell je stalno plakao. Nije mogao jesti ni spavati i izgubio je dva kilograma. Ovo je bila najteža odluka koju je ikada morao napraviti - predati svoj život Bogu kao neispisani ček. Da li je bio spreman odreći se svih svojih snova, svega onoga što je posedovao i dozvoliti Svetom Duhu da preuzme celokupnu kontrolu?

Kada je doneo odluku dogodilo se ovo:

"Ništa mi nije bilo stvarnije od procesa kroz koji sam prolazio celu tu nedelju... Sveti Duh je nastavio raditi u meni i prikazao je koren moje prirode a to sam bio sam JA; a iz nečega možete dobiti samo ono, što je u njegovom korenu. Greh je bio oprošten i nije se On bavio grehom; reč je bila o meni samom - onome što je nastalo zbog Pada. On nije ima nameru prihvatiti lažno samopredanje. On je uperio svoj prst u svaki pojedinačni deo mog samodostatnog života i morao sam hladno odlučiti. Nije mogao ukloniti niti jednu jedinu stvar dok se ja s time nisam složio." (Norman Grubb, Rees Howells, Zagovornik.)

Kao i apostol Pavle, Howells je razumeo da Bog ne želi da samo igramo neku igru. U jednom će momentu Sveti Duh uperiti svoj prst na određeno područje našeg života i tražiće da mu predamo vlast nad time. Kako bismo primili vaskrsli život i snagu koja dolazi s njim, mi moramo biti voljni napustiti sve ono što nam je blisko. Ponekad će naše telo vrištati kada to napravimo. Drugi put će izmisliti suptilne načine kako bi nas skrenulo sa puta. Umesto da se rita i viče, naše telo potiho pokušava skrenuti našu pažnju nekim nevažnim stvarima - bilo čime, kako bi nas zadržalo od naše namere da sve predamo Bogu. Odjedanput, sitna teološka pitanja postanu najvažnije stvari dok se mi koncentrišemo na bilo šta umesto na ono čime se Sveti Duh želi pozabaviti.

Jeste li ikada primetili kako je lako zbuniti malu decu? Dajte detetu slatkiš i možete otići sa svim njegovim igračkama. Jedno određeno vreme će biti toliko srećno sa slatkišem da neće to čak ni primetiti.

Vernici, takođe, mogu biti slični njima. Pavle je stalno opominjao hrišćane tog vremena da ostanu na putu. Ako nisu ostajali fokusirani na Hrista, Putu, došli bi drugi propovednici i odveli ih u propast svojim telesnim evanđeljima. Neki su se ljudi koncentrisali na to kako da se na brzinu obogate, kao Šimun mag, (Dela 8:9-25). Drugi su gledali kako da od evanđelja naprave neko mistično iskustvo. A onda pak, oni koji su želeli celu poruku evanđelja svesti na jevrejske zakone i običaje. Da ovi mladi hrišćani nisu primili pismo od Pavla, nakon neka dva meseca, počeli bi da slušaju ova druga evanđelja. Želeli su da provere da li je neko drugo tumačenje hrišćanskog života lakše sprovoditi. Premda su bili gladni duhovnih istina, njihova su ih telesa iskušavala da poveruju u mnoge stvari koje ne pripadaju evanđelju carstva.

"Danas se Isus Hrist prikazuje kao Glavna osoba jedne religije, običan primer. On to jeste, ali i neizmerno više od toga; On je ustvari samo spasenje, On je Božje Evanđelje." (Oswald Chambers)

Nastavak u sledećem broju...

Preuzeto iz knjige: Plač u pustinji, Keith Green. Prvo poglavlje.

^vrh

MOLITI ZA PROBUĐENJE

- Ole Hallesby

Ima mnogo Božje dece koja čeznu za duhovnom obnovom, a naročito to žele oni kojima je rad na spasavanju duša glavna briga. Gorljivo želimo probuđenje, radimo, molimo da se desi, ali u svemu tome nedostaje nam ono bitno. U molitvi se naime ne zalažemo do kraja - posustanemo.

Moliti se za probuđenje u ovo doba, znači moliti se još i za probuđenje sopstvenog naroda. Mirno probuđenje, zdravo, duboko i duhovno koje prodire u dušu cele nacije, to je jedino sredstvo da se narod spasi od bezverja i svih zlih sila koje kovitlaju svetom.

No, ne zaboravimo onu preporuku da "treba početi najpre u Jerusalimu". Odgovorni smo pre svega za našu neposrednu okolinu; u kojoj ćemo meri tu pokazati vernost, u toj meri će Gospod pred nas staviti i svoje udaljenije ciljeve. Tek tako će naše molitve za opštim (globalnim) probuđenjem postati uspešne.

Većina nas duguje svoje spasenje istrajnoj molitvi nekog iz svoje porodice ili iz svoje blizine. Da li je ikoje stvorenje na svetu usamljenije od onoga za koga se neko ne moli? Učestvujemo svi u tome da redovno molimo za takve usamljene duše iznoseći njihova imena pred Bogom. Sveti Duh će sam pokazati za koje se treba moliti. Kad bi On našao spremne vernike da se opterete ovom dužnošću, onda bi On ove neobraćene duše raspodelio među članove zajednice. Tako bi sve neobraćene duše postale onaj dobitak koji proizlazi iz verne i ustrajne molitve posvećenog hrišćanina. Verujte da tim neobraćenicima ne bi više bilo lako živeti u grehu. Duhovni "dinamit" bi nadvladao njihov otpor i jednog lepog dana bi došlo do eksplozije.

Probuđenje zahvata one gradove i one crkve u kojima postoje ljudi molitve. Verska obnova ne proizlazi ni iz sile ni iz čarolije. Gospod će je poslati čim duhovna temperatura sredine to dozvoli, ali često puta je borba za ovakvo probuđenje duga i teška a suprotstavljanje se može savladati samo "molitvom i postom" (Marko 9,29).

Svako probuđenje zapravo znači potvrdu, priznanje odozgo, bez obzira na to kakav je spoljašnji oblik; sklon sam da verujem da je ono probuđenje naročito plodno ako se javlja kao rezultat mirnog očitovanja Svetog Duha.

Mislimo da radom možemo zameniti molitvu. Ovaj način gledanja tako je prirodan da je tako reći usađen u čoveka. Sotona to dobro zna, pa zbog toga i nagomilava prepreke na put molitve i to u onom času kada je molitva najpotrebnija.

Ova istina treba da bude utisnuta u naša srca vatrenim slovima. Rad koji izvršavamo na kolenima, sami sa svojim Bogom, daleko od buke sveta i aplauza mase, taj rad treba da bude na prvom mestu. On je najvažniji od mnogih ostalih, preduslov je za svaku delatnost, bilo da se radi o propovedanju, pastirskoj službi, administrativnim pitanjima, organizaciji ili nečemu drugom. Ako molitva ne prethodi onome što radimo za Gospoda i ne prati to, onda će ovo naše delovanje biti samo ljudsko, više ili manje uspešno, izvršeno s teškim naporima što je nas i druge stajalo umora i muke.

Treba znati naći vremena za molitvu. Svaki rad zahteva vremena. Kad jednom budemo shvatili da molitva treba da sačinjava deo našeg svakidašnjeg programa i to isto onako kao i ostale, za život neizbežne stvari, kao npr. hraniti se, oblačiti se, onda ćemo među našim dužnostima i molitvi, shvaćenoj kao rad, naći dovoljno prostora.

Molitva zastupanja tj. posrednička molitva, ovako shvaćena, zahteva mnogo vremena. Oni koji će znati žrtvovati svoje vreme, postaće pravi ljudi molitve. Svi ostali će najčešće navoditi za opravdanje kao izgovor, samo da se ne opterete ovom dužnošću, baš nedostatak vremena. Da bi molitveni rad bio plodan, treba činiti metodički. Mnogi hrišćani ni ne znaju organizovati svoj život molitve. Baš zbog te činjenice, taj život ostaje neplodan. Oni ne ostavljaju za molitvu onaj deo dana koji je najprikladniji za to da se tada učini taj napor koji molitva iziskuje. Oni se mole kad im se pruži prilika, kad ih njihovo trenutno raspoloženje na to goni. Sve je prepušteno slučajnosti spoljašnjih prilika. Sadržaj molitve takvih hrišćana neodređeno je izražen. Dešava se čak da se tih sadržaja ne mogu ni setiti u času kada idu na molitvu. Isprekidanost, neredovnost našeg molitvenog života daju maha neprijatelju. On će učiniti sve što može samo da i ubuduće imamo što manje raspoloživog vremena, tako da našu delatnost na tom polju svede na najnižu tačku. Potrudiće se, takođe, i za to da poremeti svest o onome za šta se treba moliti.

Postupajući ovako, nećemo ni do čega doći. Moliti se, bez nekog cilja pred sobom, moliti se bez metode, ne vodi ničemu.

Veliki norveški misionar Johanse Džonson, pričao je kako je jedna misionarka po malo naučila ovo molitveno umeće. Imala je toliko predmeta za molitvu da ih se uopšte nije mogla setiti. Potrudila se i zapisala ih u svesku koju je pre molitve prelistala. Molila se za svaki predmet i za svaki slučaj pojedinačno. Čim je čula o nekoj novoj potrebi ili nevolji, odmah je to unosila u svoju svesku. Ukoliko joj je molitva bila uslišena, brisala je taj predmet iz sveske i na stranu napisala: hvala. Molitvenici s određenim molitvama - jutarnjim, večernjim, molitvama za naročite životne događaje - nikada mi nisu ulivali poverenje. Moguće da je i od toga bilo koristi, ali ja preporučujem već spomenute male vlastite beležnice. Međutim, i u ovom slučaju moram da se čuvam da molitva ne postane stvar rutine. Neka ona bude što više lična. Nemojmo uopštavati nego imenujmo osobe, njihove okolnosti, njihove porodice, a ako se radi o nekom Božjem delu imenujmo sve radnike, navedimo pojedinačno njihove poteškoće i dužnosti koje ih čekaju. Molitva shvaćena na ovakav način, traži toliko vremena da nam je nemoguće da se odjednom bavimo svim predmetima koji su nam na srcu. Razdelićemo ih, dakle, na šest dana u sedmici, ali u našim nedeljnim molitvama spomenućemo ih sve.

Vrlo dobro znam da se svugde pojedinačno i zajednički moli, ali imam utisak da još uvek ne znamo od molitve učiniti pravo oruđe rada. Ne stavljamo sve naše pouzdanje u božansku snagu zato da bi se naš rad pokrenuo i napredovao. Naše se rezerve tako brzo iscrpe, a nebeska snaga ostaje neupotrebljena. Da li je uspostavljena veza između te snage i nas? Tražimo sve upornije da nam se da Duh molitve. On će nas uvesti u radionicu nad čijim vratima stoji natpis: "Ništa vam nije nemoguće."

Delovi iz knjige MOLITVA, Ole Hallesby.

^vrh

misaone refleksije

ZIMZELENI SE NE LOME

- Preuzeto sa Interneta

Jedne zime posle veoma jake snežne oluje, Marko i njegova majka su odlučili da prošetaju, da malo uživaju u zimskim lepotama. Sneg je zabelio ceo grad, no, najlepše je bilo drveće. Hodajući putem koji je bio oivičen brestovim drvećem, primetili su da su se mnoge grane polomile pod težinom snega.

"Neka od ovih stabala su teško oštećena i verovatno će se osušiti", primetila je majka. "Brest drži svoje grane čvrsto i ne savija se, sve dok konačno težina ne postane prevelika i one se slome. Bolje bi prošli da su kao oni zimzeleni. Kada napada više snega nego što mogu podneti, grane se savijaju. Padaju sve niže i niže, savijajući se tako sve dok teški sneg ne sklizne sa njih. Sledećeg jutra oni su opet lepi kao i pre toga."

"Mama, brestovi bi bili mnogo pametniji da nisu tako tvrdoglavi i nesavitljivi." Reče Marko.

"U pravu si, sine, ti zato budi kao borovo drvo. Podnosi ono što možeš i dopusti da ostatak sklizne sa tebe. Zato je Isus tu - da uradi ono što ti ne možeš. Bićeš srećniji i živećeš mnogo duže!"

MALO SLADOLEDA ZA DUŠU

- nepoznati autor

Prošle nedelje sam odvela decu u restoran. Moj šestogodišnji sin pitao je da li bi on mogao da zahvali Bogu za hranu. Sagnuli smo glave i on se pomolio: "Bog je dobar, Bog je velik! Zahvaljujem Ti za ovu hranu, a bio bi Ti još zahvalniji ako bi nam mama na kraju kupila i sladoled. Sloboda i pravda za sve! Amin!"

Ljudi u našoj blizini su se nasmejali, a neka je žena primetila: "Evo šta je pogrešno u ovoj zemlji. Deca danas ne znaju ni kako treba moliti. Tražiti od Boga sladoled! Ja to nisam nikada čula."

Čuvši to, mom su sinu potekle vruće suze te me pitao: "Mama, jesam li pogrešio? Je li Bog ljut na mene?"

Dok sam ga grlila i uveravala da mu je molitva bila odlična i da Bog sigurno nije ljut na njega, približio nam se neki gospodin. Namignuo je mom sinu i rekao: "Ja slučajno znam da Bog misli da je to bila veoma lepa molitva."

"Stvarno?" upitao ga je moj sin.

"Da", odgovorio je čovek, a zatim teatralno šapnuo: "Kakva šteta da ona gospođa nije nikada od Boga tražila sladoled! Ponekad i malo sladoleda je dobro za dušu."

Svakako, na kraju ručka kupila sam deci i sladoled. Moj sin je malo gledao u njega, a onda učinio nešto čega ću se sećati čitav svoj život. Uzeo je čašu sa sladoledom i bez reči otišao do one žene. S velikim smeškom stavio ga je pred nju i rekao: "Evo, ovo je za vas. Sladoled je ponekad dobar za dušu; a moja je duša već dobro."

^vrh

Smešna strana

O POKOJNIKU SVE NAJLEPŠE...

Na jednom bdenju, sveštenik je držao reč u kojoj je neprestano hvalio pokojnika, koji je bio poznat po problematičnom i ne baš hrišćanskom životu.

Usred sveštenikove besede ustane iz klupe jedna starica i priđe napred do sanduka u kome je ležao pokojnik, te ga je pažljivo promatrala, čak stavila i svoje druge naočare pa se u njega iznova zagledala.

Pošto su svi u sali gledali na ovu ženu, sveštenik joj se okrene i zapita je: "Gospođo, da li je sve u redu?"

Starica odgovori: "Kako ste lepo govorili o njemu, pomislila sam da sam došla na pogrešnu sahranu. Htela sam samo da proverim..."

SO SVETA

Na porodičnom čitanju Biblije, otac je svojoj deci objašnjavao šta to znači znači biti "so sveta".

Kada su završili, najmlađi sinčić mu priđe, povuče ga za nogavicu i zabrinuto mu kaže: "Tata, ja ne volim slano, da li ja mogu biti šećer sveta..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 52 / 2009.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Otac koji čeka - Floyd McClung

* Da li je tvoje oko bistro? - Paul Washer

* Ožiljci krsta - A. B. Simpson

* Tuđa vatra - Chuck Smith

* Istinsko evanđelje (2) - Keith Green

* misaone refleksije

* Smešna strana

U Jovanu 12:25, Isus izgovara šokantne reči: "Ko voli svoj život - upropašćuje ga, a ko mrzi svoj život na ovom svetu - sačuvaće ga za večni život." (EČ) Kako to može biti? Šta znače reči: "Ko voli svoj život - upropašćuje ga?"

Isus je pod ovim mislio na sledeće: Kada se usredsredimo samo na svoje vlastite interese, naš život će propadati. Naša lična sebičnost će nas sama uništavati. Ljudi koji žive samo za sebe, koji žive samo radi sebe samih, završavaju upropašćeni, osiromašeni i poraženi, u svakom pogledu. Doroteja Sejers (Zauegz) je to sažela na sledeći način: "Pakao je kad uvek samo misliš na sebe."

No, drugi deo stiha je još veća istina: "A ko mrzi svoj život na ovom svetu - sačuvaće ga za večni život". Drugim rečima, izgubimo li svoj život u Božjim planovima i ciljevima, naći ćemo pravu vrednost svoga postojanja, tj. život punine (Jn. 10:10). To je paradoks, ali ipak je istina, da niko od nas nije toliko svoj, koliko kad' smo Hristovi. Povezani sa Njime, možemo kao apsolutno slobodni ljudi da hodamo po zemlji.

Zašto Bog traži toliko mnogo odricanja od nas? Zašto Bog traži da se odreknemo one jedine stvari koju zaista posedujemo kao jedinu i svoju - sebe same? Istina je da mi sami ni ne znamo šta nam je činiti sa samim sobom, niti šta sve možemo biti, pa nismo u stanju ni sami sebe spoznati.

Bog zna sve o nama i vidi sve granice proširenja naše ličnosti - Bog vidi sve šta možemo biti i postati, Bog nam želi pomoći u tome, da to i bude ostvareno, da u potpunosti živimo svoju svrhu postojanja, da prigrabimo tu određenu nam "puninu života". No, ovo je ostvarivo samo onda kada se zaista odreknemo sami sebe, kada sebe potpuno predamo Hristu i dozvolimo Božjoj ruci da vaja našu ličnost, naš život.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

OTAC KOJI ČEKA

- Floyd McClung

Savat (Sawat) je osramotio i obeščastio ime svoga oca. Pobegao je u Bangkok od dosade seoskog života, gde je pronašao priželjkivana uzbuđenja.

Prvo što je učinio kad je stigao u veliki grad, bilo je to da je odseo u hotelu u kakvom nikada ranije nije bio. Svaka je soba imala izlog prema predsoblju i u svakoj je sobi sedela devojka. Starije su mu se smeškale ili smejale. Druge, od dvanaest ili trinaest godina, čak i mlađe, izgledale su vrlo nervozne, čak uplašene.

Time je počela Savatova pustolovina u Bangkoku, u svetu prostitucije. Počelo je nedužno, ali ga je brzo zahvatila bujica ko komad drveta u nabujaloj reci, stihija je bila prejaka, nanos previsok. Brzo je napredovao u tom novostečenom prljavom životu, i postigao priličnu popularnost.

Ubrzo je prodavao klijentima opijum, nudio devojke gostima raznih hotela, otišao je čak tako daleko da je i prodavao devojke, neke stare tek devet ili deset godina. Bio je to prljav posao, a on je bio jedan od glavnih u tom "biznisu".

Onda je jednog dana izgubio tlo pod nogama. Naleteo je na splet loše sreće. Najpre je opljačkan, a dok se pokušavao ponovno probiti na vrh, bio je uhapšen. U međuvremenu podzemljem se proširila vest da je on policijski špijun. Kad je izašao, nije se mogao više probiti u "biznisu". Na kraju je završio u predgrađu, u baraci, hraneći se iz kanti za smeće.

Sedeći u svojoj prljavoj sobi, setio se svoje porodice. Posebno svog oca, jednostavnog hrišćanina iz malog južnjačkog sela nedaleko od malezijske granice. Setio se očevih poslednjih reči: "Sine, čekaću na tvoj povratak kući." Pitao se da li ga njegov tata još uvek čeka, nakon svega što je učinio, osramotivši njegovo ime. Da li bi ga ponovo primio u svoju kuću? Već su odavno vesti o njegovom načinu života doprle do njegovog sela.

Konačno je skovao plan i doneo odluku.

"Dragi oče," pisao je, "želeo bi da se vratim kući, ali ne znam bi li me primio nakon svega što sam učinio. Molim te, oprosti mi. Biću u subotu u noćnom vozu koji prolazi kroz naše selo. Ako me još uvek čekaš, molim te obesi belu krpu visoko na drvo ispred naše kuće. Savat."

Dok je putovao, prisećao se svog života, posebno poslednjih meseci. Znao je da otac ima potpuno pravo odreći ga se, posle svega šta je učinio. Kako se voz približavao njegovom selu, bio je sve nemirniji. Pitao se šta da učini ako ne bude video bele krpe obešene na drvetu.

Nasuprot njemu sedeo je neki ljubazan stranac, koji je primetio da je njegov saputnik vrlo uznemiren. Konačno, Savat više nije mogao da izdrži pritisak i celu svoju životnu priču, ispriča tom strancu u jednom dahu. Kada su ulazili u selo, Savat je sakrio lice među kolena i zamolio stranca: "Gospodine, ne mogu da gledam. Da li bi vi pogledali umesto mene? Šta ako me otac ne primi natrag? Vidite li nešto, gospodine? To je jedina kuća pred kojom je visoko drvo?"

"Mladiću, vaš otac nije obesio samo jedan komad tkanine. Pogledajte! Pokrio je celo drvo belim krpama!" Savat je jedva mogao da veruje svojim očima. Grane drveta bile su sasvim prekrivene belim tkaninama. A u dvorištu je njegov stari otac skakao radosno mašući belom krpom, te potom stao da trči pored voza, malo - pomalo zastajkujući. Kada je voz konačno stao na maloj stanici, široko raširivši ruke primio je sina u zagrljaj sa očima punih suza i sa rečima: "Sine moj, čekao sam te!"

Savatova potresna priča je živa paralela sa Isusovom parabolom o izgubljenom sinu, koja je opisana u Evanđelju po Luki u 15. glavi od 11. do 24. stiha. Hrist je ispričao priču o jednom drugom sinu koji je proćerdao svoj život i novac u vihoru loših odluka, a zatim se vratio ocu sa strahom hoće li ga ovaj primiti natrag. I taj je sin bio primljen sa ljubavlju, bez rezerve. U ovim pričama otkrivaju nam se tri karakterne crte Očevog srca.

1. Sloboda izbora

Otac je voleo svoga sina dovoljno da bi mu dozvolio da napustiti dom.

Oba su oca izgradila mogućnost za duboko zajedništvo sa svojim sinovima dajući im punu slobodu. lako su osećali dubok bol, nisu pokušali silom iznuditi zajedništvo sa svojim sinom. Samo su im se jednostavno, kao i uvek, stavili na raspolaganje. Ta sloboda nije postignuta zato što su se sinovi slagali sa očevima, nego samo zbog očeve ljubavi i poštovanja koje su gajili prema njima. Bili su dovoljno mudri da pričekaju dok mladići ne požele da imaju zajedništvo sa njima. Oba oca su podizala svoje sinove, učeći ih godinama da izaberu prave odluke, ali su konačnu odluku ipak prepustili njima samima.

Reagovanje ovih očeva na bunt svojih sinova nam oslikava karakter Božjeg srca. Verujem da je Bog suvereno izabrao da čoveku da slobodnu volju, svesno rizikujući time da bude i odbačen. Bog nije težio u tome da uspostavi bezličnu i bezvoljnu pokornost njegovom zakonu. Želeo je odnos srce-k-srcu sa onima koje je stvorio. Uvek kada drugima dajemo slobodu biranja, postoji određeni rizik po nas, ali bez tog rizika ljubav ne može biti prava, ne može se čak ni pojaviti.

Sloboda može biti prekršena ako ne damo ljudima slobodu koju Bog daje nama. Iznuditi istomišljenost, veru ili poslušnost pritiskom, zastrašivanjem ili propisima - znači razoriti samo srce hrišćanskog verovanja. Kada se udaljimo od slobode, automatski smo ušli u religiozni legalizam, poričući time milost Božju - sam Božji karakter (2. Kor. 3:17).

2. Strpljivo čekajući

Otac je ljubio sina toliko mnogo da ga je svaki dan čekao kod kuće.

Neki je čovek dan za danom dolazio na evangelizaciju poznatog evanđeliste. lako je svaki dan bio tamo, nije hteo javno priznati svoju potrebu za Isusom. Mislio je: "Mogu se moliti i na svome mestu". Ipak se svake večeri vraćao da čuje više, sedeći uvek na istom mestu. Iz večeri u veče ljubazan mladić je pitao tog starijeg gospodina želi li istupiti i time javno priznati da želi primiti Isusa za svoga Spasitelja. On ga je uvek ljubazno odbijao istim rečima: "Mogu se i ovde moliti, nije potrebno da izađem napred da bi primio Isusa". Mladić mu je na to odgovarao: "Žao mi je gospodine, ali nemate pravo. Ako želite primiti Isusa kao svoga Gospoda i Spasitelja, morate to učiniti javno." Taj se razgovor ponavljao gotovo od reči do reči svako veče, ali gospodin je uporno odbijao "da javno pokazuje osećanja", kako je on to nazivao.

Konačno je došlo i poslednje veče evangelizacije. Dobro odeven stari gospodin ponovno je zauzeo svoje mesto. Evanđelista je i ovaj put nakon propovedi pozivao ljude da javno priznaju Isusa kao svoga Spasitelja. Mladić je opet zamolio starijeg gospodina rečima: "Ako želite poći napred da predate svoj život Hristu, ja ću poći sa vama, gospodine."

Ovaj put je čoveka duboko dirnula propoved i kada je podigao pogled, oči su mu bile pune suza. Obratio se mladiću: "Da, želim to, treba da predam svoj život Hristu. Spreman sam izaći napred i moliti se." Mladić je odgovorio: "Gospodine, ne morate ići napred da primite Hrista. Možete se moliti i tu gde ste."

Kada je taj ugledni čovek bio spreman da se ponizi, Bog ga je mogao dosegnuti i tamo gde je bio. Izgubljeni sinovi iz dveju priča došli su do te iste tačke. Kada su priznali svoju krivicu, njihov se život promenio. Očevi su čeznuli da njihova deca dođu do tačke pokajanja od greha, ali su znali da to treba biti potpuno njihovih odluka. Svaki dan su ih očekivali da im se vrate. Kako je veliko bilo njihovo strpljenje i ljubav!

Sinovi nisu mogli okriviti očeve za svoje probleme. Završili su u siromaštvu zbog vlastite gluposti. Kada su shvatili svoju krivicu, pokajali su se i vratili kući. U oba se slučaja milost i pokajanje susreću. Budući da su sinovi znali da ih očevi ljube, izabrali su priznanje svoje krivice i vratili se kući. Spoznaja o očevoj ljubavi dovela ih je do pokajanja.

Naš nebeski Otac čezne za našim povratkom "kući", bez obzira na naš problem ili potrebu. "Čeka Gospod da se smiluje na vas" (Isa. 30:18 RDK). "Ili ne mariš za bogatstvo Njegove dobrote i krotosti i trpljenja, ne znajući da te dobrota Božija na pokajanje vodi?" (Rim. 2:4 RDK)

3. Bezuslovno prihvatanje

Otac je ljubio svog sina toliko da ga nije optuživao zbog učinjenih loših dela kada se ovaj vratio, nije mu držao "lekcije", nego mu je oprostio i priredio veliko slavlje.

U usporedbi o izgubljenom sinu otac je učinio više od pukog čekanja. On je trčao! Kada je video svog prljavog, umornog i izmučenog sina kako se neodlučno i nesigurno vuče prema kući, otac je potrčao sinu u susret i dočekao ga sa zagrljajem. Nije bilo suzdržljivosti u njegovu srcu prema sinu koji je gadno grešio. Njegova je radost pokazivala potpuno praštanje i prihvatanje.

Bog ne zaboravlja našu pobunu, ni sebičnost. Duboko ga boli kada sami sebi i drugima nanosimo bol. Ali nas ipak uvek čeka da se odazovemo njegovoj ljubavi i da primimo njegovo oproštenje. Kada to činimo, on nas dočekuje slobodno i potpuno.

Dok razmišljamo kao o Bogu koji čeka, koji ljubi i oprašta, pripazimo da ga ne shvatimo kao slabog ili kao nekoga koga možemo gurati tamo-vamo, tj. manipulisati njime. On je uzvišen, on je iznad svega, on sve zna. Velika je snaga u njegovoj ljubavi. Njegova mržnja prema zlu ne donosi dvoličnost duše, a njegova je ljubav beskrajna za one koji imaju veliku potrebu za njime, za njegovom blizinom. On vidi naše srce. Zna naše najdublje misli. Nudi sigurnost svima koji iskreno žele biti u njegovoj porodici.

* * *

Tek kada sam progledao iznad svih svojih malih misli i ideja o Bogu Ocu, iznad svojih želja za diskusijama i argumentima kojima bi sebe opravdao, kada sam zamolio Boga da mi otkrije kako on vidi moju sebičnost - tek onda sam iskusio dublje zajedništvo sa Bogom.

Bog Otac čeka. On je Bog ljubavi, a i mnogo više od toga! Dok provodimo vreme sa Njime, otkrivamo nove strane njegovog karaktera i nove dubine zajedništva sa Njime.

Deo iz knjige: THE FATHER HEART OF GOD, Floyd McClung.

^vrh

DA LI JE TVOJE OKO BISTRO?

- Paul Washer

"Ne sabirajte sebi blaga na zemlji, gde moljac i rđa uništavaju i gde lopovi potkopavaju i kradu; nego sabirajte sebi blago na nebu, gde ne uništava ni moljac ni rđa, i gde lopovi ne potkopavaju niti kradu; jer gde je blago tvoje, onde će biti i srce tvoje.

Svetilo tela je oko. Ako je oko tvoje bistro, sve telo tvoje biće svetlo; ako li je oko tvoje rđavo, sve telo tvoje biće mračno. Ako je dakle svetlost, koja je u tebi, tama, kolika će tama biti?

Niko ne može služiti dvojici gospodara; jer će ili jednoga mrzeti, a drugoga voleti, ili će jednom biti privržen, a drugoga prezirati; ne možete služiti Bogu i mamonu." (Matej 6:19-24 EČ)

Gornji je stih jedan od najvažnijih delova u Pismu, a odnosi se na prioritete i stremljenja jednog hrišćanina. Prema ovome stihu, hrišćanin bi stalno trebalo da je na oprezu kako ne bi odlutao od večnih prioriteta. Mi stalno imamo dva izbora pred nama. Možemo izabrati ono što nam donosi momentalne užitke, koji traju kratko i lažni su, a drugi je izbor "uzak put" zbog kojeg bismo mogli sve izgubiti, ali užitak koji stoji na njemu je večan, nagrada toliko velika da je čak ni Pismo ne može opisati (1. Korinćanima 2:9).

Božje blago

Ako znamo šta je to što Bog najviše vrednuje onda ćemo biti u stanju znati šta bi mi trebalo najviše da vrednujemo - ono što je Bogu vredno i ono što je nama vredno trebalo bi biti jedno te isto. To je upravo ta stvar koja je život Isusa učinila toliko različitim od života bilo kojeg drugog čoveka. On je držao vrednim samo ono što je Njegov Otac držao vrednim. Neka nam Bog da milosti kako bismo i mi bili u stanju ovako činiti i živeti.

Šta je Bogu najvrednije? I samo površnim čitanjem Pisma ubrzo ćemo otkriti da je Božji prioritet Njegova vlastita slava. Bog želi da svaki aspekt Njegovog bića, atributa i dela budu poznati onima koje je stvorio i da sva slava za isto pripadne samo Njemu. Razmotrite sledeće stihove:

"Jer od istoka sunčanog do zapada veliko će biti ime moje među narodima..." (Malahija 1:11 RDK)

"Ovako se dakle molite: Oče naš, koji si na nebesima, neka se sveti ime tvoje; neka dođe carstvo tvoje; neka bude volja tvoja i na zemlji kao na nebu." (Matej 6:9-10 EČ)

To je velika Božja želja ili ako želite: "blago", videti da se Njegovo Ime uzdiže među narodima i među svim što je stvoreno na nebu i zemlji. Na prvi pogled ovo može izgledati vrlo sebično, ali ono što vidimo na prvi pogled često zna prevariti. Jer kada Bog iznad svega traži Svoju vlastitu slavu to je ustvari najveća demonstracija Njegove ljubavi.

Dubina nečije ljubavi često se može proceniti po onome koliko on/ona potroši na dar. Ako bi vam neko poklonio grančicu ili šaku šljunka, to baš i ne bi bila neka velika demonstracija ljubavi. Ne biste hitali kako biste o tome obavestili medije, niti biste okupili svoje prijatelje kako biste im rekli o velikoj ljubavi koja vam je iskazana. Ne biste se toga dugo sećali, a još manje biste to nosili u svom srcu sve dane vašeg života.

Međutim, ako bi neko dao svoj život kako biste vi mogli živeti, e, to bi već izazvalo ushićenu reakciju. To bi bila priča vredna objavljivanja, a vaši bi prijatelji verovatno hteli čuti sve o tome. I to delo nesebične ljubavi biste čuvali u svom srcu sve dane vašeg života. Stoga, jačina nečije ljubavi često se prikazuje kroz vrednost nečijeg dara.

Sada, sebi bi trebalo da postavimo pitanje: "Koji je najveći dar koji bi nam Bog mogao dati?" Nije to prosperitet, zdravlje, pa čak ni nebo. On Sam je taj najveći dar. Najveći znak ljubavi koji Bog može iskazati Svojim stvorenjima jeste da deluje na takav način da im prikaže puninu Svoje slave - zauzeti središnje mesto i pozvati svo stvorenje da usmere svoje oči i srca na Njega. I zbog toga kada Bog čini ono što čini za Svoju vlastitu slavu, to je najveći prikaz Njegove ljubavi prema stvorenjima - čoveku.

Suprotno od ovoga je jednako istina. Najsiromašniji i najvredniji žaljenja nad svima ostalima, jesu ona stvorenja koja ne poznaju Boga, koja nisu svesna Njegove slave, i koja su odsečena od Njegove istine. U Pismu se kaže da je Bog stavio večnost u ljudska srca. Ovaj aspekat beskonačnosti u srcu može biti ispunjen samo onim što je beskonačno. Čovek može ispuniti svoje srce slavom, bogatstvom, moćju, i svim zadovoljstvima što ga ovaj svet može dati, ali on će još uvek biti prazan. Večnost ne može biti ispunjena nečim što je privremeno, kao što ni beskonačno ne može biti zadovoljeno konačnim. Ljudsko srce je napravljeno tako da bi primilo punu meru Božje slave. U nedostatku toga, čovek je siromašan, jadan i prazan - živi život bez smisla.

Sažeto, Božje blago, Njegova najveća želja i svrha, jeste da Njegovo Ime bude veliko među narodima, da se Njegovo Ime slavi (izuzetno ceni), da dođe Njegovo carstvo i da se čini Njegova volja! Međutim, mi se moramo zapitati: "Je li to i naša najveća žudnja i misija?"

Noću ležimo u krevetu i brinemo se oko toliko mnogo toga. Nervozni smo i uzrujani oko toliko mnogo stvari. Žarko želimo stvari, sa toliko fanatizma da postajemo opsesivni: kuće i zemljišta, zaposlenja i napredovanja, lična slava i reputacija, potrebe i želje, i bezbrojne druge stvari. Ali kada smo poslednji put ostali budni zato što smo bili zabrinuti za narode koji još nisu čuli evanđelje Isusa Hrista? Kada nam je srce zadnji put bilo slomljeno zbog toga što postoje mesta na ovoj zemlji (ili komšiluku) gde se Božje ime ne slavi, što Njegovo carstvo toliko sporo napreduje, a sprovođenje Njegove želje poslednja je stvar u ljudskim srcima? Uzrujani smo i znojimo se oko toliko mnogo toga, ali pomislimo li ikada na ono što je Bogu najviše na umu, što "kida" Njegovo srce?

Hristovo upozorenje

"Ne sabirajte sebi blaga na zemlji, gde moljac i rđa uništavaju i gde lopovi potkopavaju i kradu..."

U ovom stihu, Isus poziva svoje učenike donesu drastičnu odluku da se okrenu od zemaljskog materijalizma i da okrenu svoja srca Bogu i Njegovom carstvu. Premda Pismo o bogatstvu ne govori ni dobro ni loše, ono nas ipak upozorava da je ljubav prema bogatstvu veliko zlo (1. Timotiju 6:10) te da će opsesivno traženje i skupljanje bogatstva doneti samo gubitak i sram na dan suda (Jakov 5:2-3).

Bez obzira na upozorenja koja se nalaze u Pismu, izgleda da je želja za bogatstvom najveći takmac Bogu u osvajanju ljudskih srca. Ironično je da, premda ljudi većinu vremena provode "skupljajući bogatstvo", vrlo su retki oni koji i "poseduju blaga". Zar nije ludo zameniti predivne Božje darove za zemaljska blaga koja retko steknemo, a ako ih i steknemo, vrlo se brzo od njih umorimo i rastanemo...

Imenujte jedno na ovoj zemlji za čim ljudi žude i brzo možemo utvrditi pravu vrednost toga jednim jednostavnim pitanjem: "Da li je to večno?" Ako jeste, onda je to vredno toga da se pridobije, pa čak i ako će nas to koštati svega. Ako nije, vrednost istog jednaka je vrednosti prašine u koju će se pretvoriti. Tražiti to, jeste patetično gubljenje ljudskog života i zadatak za lude.

Hristova preporuka

"Nego sabirajte sebi blago na nebu, gde ne uništava ni moljac ni rđa, i gde lopovi ne potkopavaju niti kradu."

Pismo ne govori protiv blaga ili protiv sticanja istog, ali govori protiv glupog traćenja života kojeg nam je Bog dao ispraznim proganjanjem stvari koje nemaju večnu vrednost i nikada ne mogu ispuniti beskrajnu želju srca stvorenog za večnost. U Isaiji 55:2, Pismo zbunjeno trese glavom gledajući u čoveka koji traži ono što je privremeno po vrednosti naspram onoga što je večno: "Zašto trošite novce svoje na ono što nije hrana, i trud svoj na ono što ne siti?"

Ne može ništa osim osobe samog Boga i Njegove volje čoveku doneti ispunjenje. Jedino blago koje je vredno imati jeste ono što je večno i što dolazi od Boga. Takvo se blago nalazi jedino činjenjem Njegove volje, življenjem za Njegovu slavu i traženjem Njegovog carstva. Zar Bog nije obećao da će se brinuti o nama? Zar nije obećao da će se pobrinuti za svaku našu potrebu? Zar nije pokazao da je sposoban i voljan ispuniti živote svoje dece blagoslovima, te da ih On ne lišava ničega što je dobro? Zašto onda pretpostavljamo i težimo za zemaljskim stvarima umesto da težimo za onim što je Bogu važno?

Naš jedini zadatak je ujedno i naš jedini način kako možemo živeti zaista obilatim, zadovoljnim i ispunjenim životom - "Tražite prvo carstvo i pravednost njegovu, a sve ovo dodaće vam se." (Mt. 6:33). Nebo i zemlja će nestati, blago ovoga sveta biće kao seno, drvo i pleva spaljena vatrom (1. Kor. 3:12-15). Međutim, čovek koji čini Božju volju živeće zauvek a njegova će dela ostati za svu večnost (1. Jn. 2:17). Niko na nebu neće žaliti zbog toga što je "previše" živeo za Božje carstvo, ali možemo biti sigurni da će biti puno žaljenja što se za to "toliko malo" živelo.

Istina koja se ne može negirati

"Jer gde je blago tvoje, onde će biti i srce tvoje."

U Pismu se svako malo suočavamo sa određenim tvrdnjama koje otvore naša srca i pokažu nam istinu o našim karakterima i željama. Gornji stih je jedna od takvih tvrdnji. Bez obzira na to koliko često ili snažno izjavljujemo da je Njegovo carstvo naša najveća želja, istinska želja našeg života može se otkriti sa najmanjim i najjednostavnijim pitanjima: Gde nam je srce? O čemu najviše razmišljamo? Za čime težimo? Možemo li istinski reći da nam je najveća pasija Bog i Njegovo carstvo?

Šta bi bilo kada bi neki stranac, koji ne zna da se nazivamo hrišćaninom, mogao posmatrati naše živote i čitati naše misli? Da li bi on bio ubeđen da su Bog i Njegovo carstvo nama dve najvažnije stvari? Da li bi on skoro stalno slušao o Božjim milostima i o napretku Njegovog carstva?

Da li bi nas čuo kako žarko molimo za prijatelje koji još nisu spaseni? Da li bi nas video kako provodimo besane noći, jer se Božje Ime ne uzvisuje među svim ljudima, jer Njegovo carstvo ne pokriva celu zemlju ili zato što se Njegova volja ne vrši ili čak nije ni poznata većini ljudi?

Ako bi većina bila iskrena, bili bismo prinuđeni priznati da bi on čuo kako govorimo o kućama i zemljištima, autima i igračkama, rekreaciji i hobijima, zajmovima, platama i bankama. Video bi nas kako smo opsednuti zemaljskim brigama, željama i zadovoljstvima. Malo bi on čuo o Bogu u našim dnevnim razgovorima, video bi malo aktivnosti usmerenih prema napretku Božjeg carstva, i pomislio bi da je besmisleno to što tvrdimo da je naše blago na nebu!

Bistre oči

"Svetilo tela je oko. Ako je oko tvoje bistro, sve telo tvoje biće svetlo; ako li je oko tvoje rđavo, sve telo tvoje biće mračno. Ako je dakle svetlost, koja je u tebi, tama, kolika će tama biti?"

Govoreći da je "oko poput svetiljke telu", Isus nam ne daje uvid u ljudsku psihu, rađe, On nas uči o tome koliko veliki uticaj imaju želje na naše živote. Naša tela idu tamo gde su naše oči uprte a naše oči su uprte prema onome šta naša srca žele. Ako naša srca žele zemaljske stvari, tada ćemo biti fokusirani na zemaljske stvari i za tim stvarima ćemo tragati.

Međutim, ako naša srca zaista žele ono što je od Boga, tada će naše oči biti uprte u to, i žarko ćemo tragati za njima. Bistro oko ima jasno viđenje, bez magle ili duplog viđenja stvari. A.T. Robertson je zapisao: "Ako su nam oči zdrave, tada vidimo jasno i fokusirano. Ako su nam oči bolesne (loše, zle), razroke i vrludave, onda vidimo duplo i viđenje nam je zbrkano. Jedno oko držimo na zgrnuto zemaljsko blago a drugo ponosno okrećemo gore prema nebu".

Kao Isusovi učenici pozvani smo imati celovita srca i svrhu. Pozvani smo prvo tražiti carstvo Božje i poveriti sve naše zemaljske potrebe Gospodaru. On zna što nam treba i pre nego ga pitamo i na raspolaganju je činiti dobre stvari za svoju decu.

Dva gospodara

"Niko ne može služiti dvojici gospodara; jer će ili jednoga mrzeti, a drugoga voleti, ili će jednom biti privržen, a drugoga prezirati; ne možete služiti Bogu i mamonu."

Isus je u velikoj meri učio o novcu. Razlog je jednostavan - u ovom palom svetu čini se da je novac najveći konkurent Bogu u osvajanju ljudskih srca. Ako se, milošću, čovek oslobodio ljubavi prema bogatstvu i težnje prema istom, on se otvorio mogućnosti nepodeljene posvećenosti Bogu.

Pali čovek je nečiji sluga. Nije pitanje da li je ili nije sluga, nego čiji je on sluga? Neki su ljudi sluge drugih ljudi, neki su sebi samima sluge, a ostali stvarima kao na primer novac, sigurnost, poštovanje. Drugi ljudi tragaju za ispraznim stvarima, prevarnim zadovoljstvima ili za nekim "bezazlenim" hobijem. Lista je skoro beskrajna, ali nas Hrist poziva da se okrenemo od takvih robovanja a da se okrenemo prema Njemu celim srcem i bez rezervisanosti.

Premda nas gornji stihovi uče da je NEMOGUĆE služiti Bogu i bogatstvu, primena je dalekosežna. Ne može postojati konkurencija u srcu vernika. Sve vreme moramo preispitivati svoje živote i istraživati jesmo li odani stvarima koje su konkurencija Bogu. Kada utvrdimo da jesmo, moramo biti pažljivi da se ozbiljno pozabavimo njima. Ne smemo imati niti trunke samilosti prema njima. Ako ih poštedimo, ona će postati debla u našim očima i trn u našem telu (4. Moj. 33:55). Sve dok se takve stvari nalaze u našim srcima ne možemo istinski služiti Boga. Čak i one stvari koje su nam najdraže ne smeju biti izuzete od naše cenzure. Isus je učio da je bolje da ostanemo bez naše desne ruke i bez našeg desnog oka ako oni postanu prepreke našem napredovanju u istinskom sleđenju Hrista (Mt. 5:29-30). Moramo ukloniti sve ono što nas odvraća od Njega i Njegovih ciljeva. Naši su životi na liniji a upitna je i naša večnost! U jednom biblijskom komentaru se zaključuje:

"I Bog i novac, oboje su prikazani ne kao poslodavci, nego kao robovlasnici. Čovek može raditi za dva poslodavca; ali obzirom da je srž robovlasništva ta da 'sluga ima samo jednog vlasnika i jedino njemu služi svo svoje vreme', on ne može služiti dva robovlasnika. Ili se Boga služi celim srcem, ili ga se uopšte ne služi. Pokušaj da se polovično služi ne pokazuje na delimičnu opredeljenost za učeništvom, nego na duboko usađenu opredeljenost za idolima." (Expositor's Bible Commentary)

Preuzeto iz časopisa: PLAČ SRCA (oktobar, 2007.); Internet: www.heartcrymissionary.com.

^vrh

OŽILJCI KRSTA

- A. B. Simpson

U Galatima 6,17 čitamo reči apostola Pavla: "Ubuduće da mi niko ne dosađuje, jer ja na svome telu nosim rane Isusove." (EČ)

Drugi prevodi Biblije umesto reči rane u ovom tekstu koriste reč belege, znakove ili ožiljke. Grčka reč doslovce znači: beleg sramote - što znači, znak sramote i stida. Ta reč govori o znaku usečenom u telo i podseća na okrutnu praksu nekih naroda koji su političke protivnike javno žigosali simbolom sramote koji se nikada nije mogao izbrisati.

No, o kakvom tačno znaku govori Pavle jasno je iz ranijeg stiha: "A ja sam daleko od toga da se hvalim ičim drugim sem krstom Gospoda našega Isusa Hrista, kojim je svet za mene raspet, i ja za svet." (Gal. 6,14 EČ) Bio je to Hristov krst koji je u isto vreme bio i Pavlova sramota i slava.

Belege Isusove

Isus je uvek bio u seni krsta kojeg je na kraju i doslovno poneo na Golgotu. Od štalice do groba Njegov život je bio život poniženja i trpljenja. Njegovo rođenje je bilo pod senkom sramote i srama. Senka je pala na devičansku majku; do dana današnjega jedino vera u natprirodno utelovljenje može ukloniti tu sramotu. Ubrzo nakon Njegova rođenja, proganjao ga je Irod nemilosrdnom mržnjom. Svoje je rano detinjstvo proveo u izgnanstvu u egipatskoj zemlji, koja je uvek u istoriji Njegovog naroda bila povezana sa kućom ropstva. Njegov život je bio život siromaštva i poniženja. Nije imao mesta kamo bi glavu položio, pa i kad je umro, telo mu je bilo položeno u tuđi grob.

Ljudi među kojima je živeo su ga odbacili i prezreli: "Svojima je došao, i njegovi ga ne primiše." (Jn. 1,11 EČ). Ljudski govoreći, Njegovo je delo bilo potpuni promašaj, a kad je ostavio ovaj svet, imao je samo šaku zbunjenih i uplašenih sledbenika. Njegovi su prijatelji i sledbenici bili iz najniže klase: grubi ribari i obični ljudi bez kulture, a istina, često i bez sposobnosti da cene ili shvate svoga Učitelja.

Opet, Njegov život je uvek bio čist i ponizan. Pokrivalo skromnosti, pokrivalo je sva Njegova dela i stavove. Nikada se nije hvalio ni prsio. "Neće se prepirati niti vikati, niti će ko čuti glasa njegova po ulicama." (Mt. 12,19), bila je proročka slika koju je On doslovce ispunio. Nije tražio pompezne parade niti zemaljsku čast; jedini put kad je priznao kraljevsku povlasticu bilo je onda kada je jahao na magarcu i trijumfalno ušao u Jerusalim kao Car krotkosti, umesto ponosa.

Možda je najveći napor u čitavom Njegovom životu bio Njegovo suzdržavanje; iako je znao da je Svemoćni i božanski, ipak se suzdržavao iskazivati svoju natprirodnu silu. lako je znao da bi jednim pogledom mogao svoje neprijatelje beživotne položiti do svojih nogu, suzdržao je svoju silu. lako je znao da bi mogao pozvati sve anđele neba u svoju obranu, bespomoćan i nezaštićen predao se svojim neprijateljima.

Bio je poslušan i ponizan sve do same smrti, smrti u sramoti i neopisivom poniženju. Koje bi reči ikada mogle opisati i koji bi jezik ikada mogao ispričati težinu, oštrinu i agoniju okrutnog krsta, i žestinu Njegove bitke sa silama tame i dubinama jada, kad se čak pričinilo da se i lice Njegovog Oca okrenulo od Njega - kad je za nas poneo pakao koji zaslužuje naš greh!

Nakon vaskrsnuća, još je uvek nosio tragove krsta. Nekoliko kratkih uvida koje imamo o vaskrslom Hristu obeleženo je istim dodirima nežnosti i sećanjima na trpljenje. Dokaz koji je dao svojim učenicima da je On taj isti Isus bili su upravo ožiljci od koplja i od klinova. Pa, i na prestolu na koji je uzdignut, isti tragovi krsta su još uvek prisutni usred slave nebeskog sveta. Jovan ga je video kao "Jagnje koje je zaklano." Hrist neba još uvek nosi stare tragove krsta kao svoju najvišu čast i na svoju trajnu uspomenu.

Takvi su belezi Gospoda Isusa i svih onih koji tvrde da su Njegovi sledbenici; i Njegove ih sluge mogu nositi. Ljudi koji tvrde da su Njegovi apostoli i poslanici, a koji su došli k nama sa glasom trube, bukom zemaljskih svečanosti te pompeznim i egoističkim uzvisivanjem, puni ponosa i taštine, lažni proroci su tako jadne imitacije Hrista sa Golgote; oni mogu prevariti samo slepe i lakoverne neznalice koje ništa ne znaju o stvarnom Hristu.

Naši ožiljci - belege

Videli smo koji su to Gospodnji belezi krsta, i za očekivati je da njih nose i Njegove sluge: "Zaista, zaista, kažem vam: sluga nije veći od svoga gospodara, niti je poslanik veći od onog koji ga je poslao." (Jn. 13,16 EČ).

Dakle, Gospodnji test se mora primeniti i na Njegovim sledbenicima. Ne možemo propovedati raspetog Spasitelja ako nismo i mi raspeti ljudi i žene. Nije dovoljno nositi krst kao lepi ukras. Krst o kojem govori Pavle, je bio vruće utisnut i u njegovo telo, a ostavio je trag i u njegovom unutrašnjem biću.

No, jedino Duh Sveti i reč Evanđelja može vruće utisnuti Hristov krst u naš unutrašnji život, jer spašeni smo poistovećenjem sa Hristom u Njegovoj smrti. Opravdani smo jer smo već sa Njime umrli, te smo na taj način oslobođeni greha. Bog je stavio naše grehe na našu Zamenu, na Gospoda Isusa Hrista, te je tako svaki onaj koji se pouzdaje u Njega umro sa Njime. Na taj je način Njegova smrt postala i naša smrt i stavila nas u isti položaj pred zakonom vrhovnog Boga Sudije, kao one koji su već bili kažnjeni i pogubljeni za svoju vlastitu krivicu i kao one čija je presuda već stvar prošlosti.

Zbog toga je za svakoga vernika ovo istina: "Zaista, zaista, kažem vam: ko sluša moju reč i veruje onome koji me je poslao, ima večni život i ne dolazi pred sud, nego je prešao iz smrti u život." (Jn. 5,24). Krst je, dakle, mesto spasenja vernika; zbog toga i nebom neprestano odzvanja pesma spašenih: "Jagnje, koje je zaklano, dostojno je da primi silu i bogatstvo i mudrost i moć i čast i slavu i blagoslov." (Otk. 5,12).

Kroz spasenje postali smo odvojeni za Boga, tj. postali smo posvećeni (sveti) umrevši sa Hristom grehu. Kad je Isus visio na krstu, nije platio samo za naša grešna dela; već On je sa sobom poneo i našu grešnu prirodu. Po veri mi sami sebe smatramo razapetim sa Njime našoj grešnoj prirodi, i možemo je nadvladati.

Dakle, naša je privilegija u potpunosti se poistovetiti sa Hristom u Njegovoj smrti da bismo mogli našu grešnu narav položiti na Njega i potpuno joj umreti, a zatim primiti od Njega sasvim novi život, onaj novi - božanski i čist. Zbog toga možemo reći: "Živim - ali ne više ja, nego Hrist živi u meni." (Gal. 2,20 paraf.). Posvećenje nije čišćenje staroga života; ono je raspinjanje tog života i umesto njega primanje Hristovog života, svetog i savršenog.

Posvećenje je izbor, naš izbor ka poslušnosti. Posvećenjem ćemo održavati starog čoveka mrtvim. A držati se mrtvima jeste smatrati se "mrtvim grehu, a živim za Boga, kroz Hrista Isusa." (Rim. 6,11 paraf.). To nije samo puki osećaj ili neko iskustvo; to je odluka da se bude Bogu poslušan.

Naš se duhovni život usavršava neprestanim prepoznavanjem krsta i neprestanom njegovom primenom u našem životu i biću. Mi moramo naučiti predati ne samo svoje pogrešne postupke, već i svoja prava, znati obuzdati sebe, poniziti se. Nije dovoljno ostaviti samo greh; ako želimo slediti Hrista i Njegovo posvećenje, moramo ostaviti i stvari koje nisu grešne i naučiti veliku lekciju o samoodricanju čak i od ispravnih stvari. Biti potpuno poslušan volji nebeskog Oca, a večni ideal je On koji se, iako je bio u obličju Božjem, nije čvrsto držao jednakosti sa Bogom, već je se lišio i postao poslušan sve do smrti, do smrti na krstu.

Mnoge stvari za koje se držite ne moraju biti pogrešne, ali dok ih držite, samo gubite, jer odbijate se uhvatiti za Njegove stvari. Naša verska iskustva i naš život u telu mora na sebi imati ožiljak krsta - Hristovu belegu poslušnosti.

Sledeći Hrista, Bog stavlja pečat krsta na sve nas dok iznova i iznova sam Hristov grob ne postane naš "lični pasoš" do boljeg vaskrsnuća, a smrt ne bude progutana pobedom. Da bi se i mi priključili tom nebeskom horu pevajući: "Dostojno je Jagnje koje je zaklano..."

Poštovani, nosite li i vi ožiljke Gospoda Isusa Hrista?

Žrtve na koje nas On ponekad poziva su velika ulaganja koja On od nas traži, a koja će nam On vratiti sa mnogim kamatama u vremenima koja dolaze.

Dok je jednom mala kćer Ričarda Sesila (Cecil) sedela na njegovim kolenima, sa ogrlicom oko svoga vrata od mnogih lepih staklenih perli, on ju je zapitao: voli li ga. Zatim joj je rekao neka uzme staklenu ogrlicu i baci je u vatru ako ga zaista voli. Začuđena i ožalošćena devojčica, je zurila u njegovo lice. Teško je mogla verovati da njen tata traži tako veliku žrtvu od nje. Ali ju je njegov čvrst pogled uverio da je u tome ozbiljan, te je tresući se i nevoljnim koracima teturajući se, otišla do kamina i nerado bacila ogrlicu u vatru. Zatim se bacila u njegov zagrljaj i tiho zajecala, zbunjena i smetena zbog ovog svog velikog odricanja.

On ju je pustio da u potpunosti nauči lekciju, ali nekoliko dana posle toga, na njen rođendan, devojčica je pronašla na svome stolu maleni paketić i kada ga je otvorila, pronašla je divnu ogrlicu od pravih bisera. Teško da je uopšte imala vremena u potpunosti shvatiti lepotu poklona kada je poletela k svome ocu i bacila mu se u zagrijaj: "O tata, tako mi je žao što nisam razumela!"

Dragi u Hristu, jednoga dana u Njegovom zagrljaju i mi ćemo razumeti. Bog sada uvek sve ne objašnjava. Dopušta da krst ima svu svoju punu oštrinu i grubost na nama. No, umorne godine prolaze, i jednoga dana ćemo razumeti i biti srećni da nam je bilo dopušteno nositi sa Njim i za Njega "ožiljke Isusove".

^vrh

TUĐA VATRA

- Chuck Smith

Kada je izraelski narod lutao po pustinji, Bog je Mojsiju dao plan za izradu Šatora sastanka, mesto gde će se ljudi susretati sa Bogom. Bog je tada pomazao određene ljude među Izraelcima veštinom za gradnju kako bi mogli napraviti šator prema nacrtu koji je Bog dao Mojsiju na Sinajskoj gori. Kada je sve bilo gotovo, u Levitskom zakoniku (Treća Mojsijeva) počevši od 9:22 čitamo o posvećenju Šatora sastanka:

"Tada podiže Aron ruke svoje prema narodu, i blagoslovi ih; i siđe svršivši žrtvu za greh i žrtvu paljenicu i žrtvu zahvalnu. Potom uđe Mojsije s Aronom u šator od sastanka, a kad opet izađoše blagosloviše narod; i slava se Gospodnja pokaza svemu narodu. Jer dođe oganj od Gospoda, i spali na oltaru žrtvu paljenicu i salo. I videvši to sav narod povika i pade ničice.

A sinovi Aronovi, Nadav i Avijud, uzevši svaki svoju kadionicu metnuše oganj u njih i na oganj metnuše kad, i prinesoše pred Gospodom oganj tuđ, a to im ne beše zapovedio. Tada dođe oganj od Gospoda i udari ih, te pogiboše pred Gospodom. Tada reče Mojsije Aronu: To je što je kazao Gospod govoreći: U onima koji pristupaju k meni biću svet i pred celim narodom proslaviću se." (3. Moj. 9:22-24; 3. Moj. 10:1-3)

Iz ovoga dela Pisma možemo videti da su Mojsije i Aron uspostavili Šator sastanka prema Božjem planu; oni su rasekli žrtvu paljenicu i stavili je na žrtvenik, te ušli unutra i prineli krv žrtve pred Gospoda. Kada iziđoše pred ljude, iznenada se pojavila Božja slava i vatra iziđe iz Boga i spali žrtvu koja je bila prineta. Kada su ljudi videli ovu vatru koja je nastala sama od sebe te spalila žrtvu, oni su popadali ničice slaveći Boga. U tom su trenutku dva Aronova sina, Nadav i Avijud, uzeli neku tuđu vatru i stavili je u svoje kadionice sa tamjanom i pohitali su to prineti Bogu, no dok su to radili, vatra iziđe od Boga i ubije ih.

Zašto je Bog poremetio ovako uzbudljiv događaj ubijanjem Aronovih sinova? Svi su ljudi bili ispunjeni religioznim zanosom i uzbuđenjem, radovali se i slavili Boga. Iznenada ih je Bog utišao kada je vatra ubila ovu dvojicu i strah je obuzeo ceo narod. Zašto je Bog zagušio revnost ljudi upravo u tom određenom trenutku?

Važno je razumeti kako ono što se govori o Bogu u Novom zavetu jeste istinito o Bogu u Starom zavetu. U Novom zavetu čitamo "Jer je Bog toliko zavoleo svet..." Bog je uvek voleo svet. Bog je uvek želeo da ga svi ljudi poznaju, i kako bi demonstrirao svoju ljubav prema celom svetu, On je izabrao izraelski narod i dao mi je Svoje zakone. Ovo su bili zakoni po kojima je čovek mogao živeti u harmoniji sa Bogom, a time što živi u harmoniji sa Bogom on može iskusiti blagoslov, snagu i Božje prisustvo u svome životu. Kroz izraelski narod, Bog je želeo demonstrirati Njegovu ljubav prema celom svetu i prikazati prednosti koje ljudi mogu imati kada su u dobrom odnosu sa Bogom i hodaju sa Njime tako što drže Njegove zapovesti.

Izabravši izraelski narod da bude Njegov instrument, On je tada izabrao rod Levijev da on bude rod sveštenički, da oni budu Njegovi posebni predstavnici pred celim narodom. Kada je sveštenik ušao pred Boga sa darom ili žrtvom, on je bio njihov predstavnik pred Bogom. Sveštenik je takođe bio predstavnik Boga pred ljudima. U zamenu, ljudi je trebalo da budu Božji predstavnici pred svetom kako bi svi ljudi mogli znati da ih Bog voli.

Bog je trebalo da održi pravilnu sliku o Sebi pred ljudima. Ako je sveštenik loše predstavljao Boga ili je u bilo kom pogledu bio zao, i svedočanstvo o Bogu bi bivalo iskvareno. Bog je želeo da svet sazna istinu o Njemu, stoga da svaki čovek bude privučen k Njemu. Ali ovde, kada su sveštenici otpočeli svoju službu, Aronovi sinovi su napravili grešku i nisu pravilno predstavili Boga. Zato je Bog odmah i ozbiljno rešio situaciju; kako bi zaštitio narod izraelski od iskrivljenih ideja o Bogu, i da bi spasio ostatak sveta od iskvarenih svedoka.

Srce mi se slama kada pomislim na to koliko je često Bog krivo predstavljen od strane Njegovih službenika. Nikada ne stanem pred crkvu bez izuzetne svesnosti o tome da tamo stojim kao Božji predstavnik. Znam da je vrlo važno da ja pravilno prikažem Boga tako da ljudi imaju istiniti koncept o Njemu. Ako nastane situacija i ja reagujem ljutito ili sam iziritiran, a Bog nije niti ljut niti iziritiran, tada Ga ja krivo predstavljam drugima. Ja sam odgovoran Bogu zbog svog krivog predstavljanja Njega. Neprestano sam svestan izuzetne obaveze svakog Božjeg deteta da bude Njegov predstavnik u ovom svetu.

Dok čitamo priču o Aronovim sinovima, pitamo se zašto su oni bili pogubljeni. Kada dođemo do 16. poglavlja, Treće knjige Mojsijeve, u prvim stihovima, Bog govori o slučaju smrti Nadava i Avijuda. 12. stih kaže da je Bog uputio Arona da uzme žeravicu sa žrtvenika i da to stavi u kadionicu. Drugim rečima, vatra za kadionicu koja je ponuđena Bogu treba da potiče od vatre koju je Bog zapalio. No, Aronovi su sinovi zgrabili tuđu vatru i ponudili je Bogu. Ponudili su vatru različitu od one koju je Bog zapalio i stoga su bili kažnjeni.

Bog ne želi da mu donosimo tuđe vatre. Uvek je važno da preispitamo vlastite motive. Upitajte se koja je vaša motivacija služenja ili delanja za Boga. Ako postoji bilo kakva vatra (ushićenost ili uzbuđenje) koja vas motiviše, osim vatre koju je Bog sam i lično zapalio u vašem srcu, vaša služba za Boga ne može biti prihvaćena. Ona nema vrednosti. Stoga, mi se moramo preispitati i setiti se da u Pismu piše da ako budemo sami sebe sudili, onda nas Bog neće suditi.

Dolazi dan kada će sva naša dela biti suđena vatrom. Bog će videti što je zaista bila motivacija naših dela za Njega. Isus je rekao: "Pazite da pravdu svoju ne činite pred ljudima da vas oni vide." (Mt. 6:1 RDK). Ako sam služio samo da bi zadovoljio svoju psihološku potrebu da bi bio prihvaćen od ljudi, tada neka mi Bog bude na pomoći! Ponudio bi mu tuđu vatru. Ako je moja motivacija privući pažnju na sebe kako bi primio hvalu od ljudi, tada služim Boga iz pogrešnog motiva i to je za Njega neprihvatljivo. Pavle je rekao: "Jer ljubav Božja nagoni nas" (2. Kor. 5:14 RDK). Ta žarka Hristova ljubav koja gori u mome srcu jedina je istinska motivacija bilo koje službe koju nudim Bogu. Dobra dela moraju doći iz srca koje gori ljubavlju Isusa Hrista.

Puno se tuđih vatri u današnje vreme nudi Bogu. Crkve i para-crkvene organizacije koriste svakojake motivacijske smicalice ne bi li navele ljude da daju, kako bi podržavali njihovu službu i na taj način služili Boga. Pre nego sam napustio denominaciju u kojoj sam služio mnogo godina, otišao sam na konferenciju u Phoenix, Arizona. Biskup je stao pred službenike i saopštio im: "Razumem da motivisanje ljudi međusobnim takmičenjem jeste telesna motivacija, ali mi se moramo suočiti sa činjenicom da je većina ljudi kojima služimo, takođe, telesna i stoga ih moramo motivisati telesnom motivacijom." Moje je suprotstavljanje tome bilo očigledno, pa me je biskup pozvao na kafu odmah nakon službe.

Počeo je da mi govori o mojoj pobuni, a ja sam mu objasnio šta mi je smetalo u onome što je rekao. Takođe, sam osećao da je motivisanje ljudi takmičenjem telesno, i kako bi bolje bilo da je rekao: "Hajdemo gledati da ispravimo ovo služeći ljudima na način da ih učinimo duhovnim ljudima." Da je tako rekao, ja bi se sa njime složio celim svojim srcem. Međutim, predložiti to da se pastiri zbog ljudske telesnosti spuste se na njihov nivo i koriste telesnu motivaciju, u mojim očima to je bilo pogrešno. Bilo bi nemoguće voditi te ljude na takav način i očekivati od njih da oni postanu zreli duhovni ljudi.

Rekao sam mu da želim postati duhovniji i da želim da moji ljudi budu duhovniji. Nakon toga nisam dugo ostao u toj denominaciji i drago mi je zbog toga, zato jer više ne želim motivisati ljude telesnim motivacijama. Previše sam godina proveo u službi pokušavajući da proguram programe i pokušavajući da namamim ljude da rade dela Božja koja su bila telesno motivisana. Dao sam previše ogromnih lopti za plažu, lizalica, bicikla i ko zna čega još u naporu kako bi proizveo ushićenje u ljudima da bi poželeli da rade Božja dela - da služe Gospodu. Umoran sam od guranja ljudi. Stigao sam u svojoj službi na mesto gde sam rekao: "Bože, toliko sam umoran i ne mogu više da guram sve te programe, odustajem..." I napustio sam službu, iscrpljen od prinošenja tuđe vatre Bogu.

Tada je sam Bog počeo u mome srcu paliti svoju vatru. Osećao sam tu izgarajuću ljubav za Isusa Hrista i želeo služiti ljudima u Duhu i dozvoliti Bogu da radi u njihovim srcima. Toliko je predivno i lako kada Bog to radi!

U Trećoj Mojsijevoj 10:9 vidimo još jedan nagoveštaj onoga što je krenulo po zlu za Aronove sinove. Gospod je rekao Aronu kad su njegovi sinovi bili ubijeni:

"Vino i silovito piće nemoj piti ti ni sinovi tvoji s tobom, kad ulazite u šator od sastanka da ne izginete. To neka vam je uredba večna od kolena na koleno." (3. Moj. 10:9)

Moguće je da su Aronovi sinovi bili pijani. U polupijanoj ošamućenosti verovatno nisu ni bili svesni to što čine. Dok su sedeli tamo i uživali u posveti, vatra od Boga iznenada je izišla te zapalila žrtvenik. U stanju uzbuđenosti oni su dograbili svoje kadionice i stavili žeravicu i tamjan u njih i pošli ponuditi ovaj tamjan pred Boga, pomućenih umova, jer su bili pod uticajem lažnog stimulansa.

Bog ne želi da ga se služi pomoću lažnog stimulansa. On želi da vi znate šta činite kada Mu sebe predajete. Želi da jasno razumete šta to znači. On želi da vam um bude čist i oštar kada mu se klanjate i želi znati da vaša dela dolaze od čistog uma i iz voljnog srca.

Postoji još jedna indikacija u tekstu šta je to, što je pošlo po zlu sa ova dva momka. To nalazimo u 3. stihu:

"Tada reče Mojsije Aronu: To je što je kazao Gospod govoreći: U onima koji pristupaju k meni biću svet i pred celim narodom proslaviću se. A Aron oćute."

Vidite, Bog ne želi da bilo ko traži slavu za sebe dok Njemu služi. Moguće je da kad je nastalo sve ovo uzbuđenje i kad su se svi ljudi klanjali Bogu, da su Aronovi sinovi iznenada skrenuli pažnju ljudi sa onoga što je Bog radio i privukli pažnju ljudi na sebe iskoračivši da ponude svoje kadionice u potpuno neprikladno vreme. U vreme kada su srca ljudi bila usresređena na Boga te je Bog služio svojim ljudima, ova su dva čoveka sa svojim lažnim darovima jednostavno bili smetnja. Oni su tražili slavu samo za sebe podsećajući ljude da su oni Božji sveštenici. Bog ne želi da iko ili išta odvuče pažnju ljudi sa Njega. Bog neće svoju slavu deliti ni sa jednim čovekom!

Meni je u celosti jasno koliku izuzetno veliku odgovornost imam da vam pravilno predstavim Boga tako da ne dobijete pogrešnu ideju o Njemu. Molim se, da i vi prepoznate vašu odgovornost, jer vi predstavljate Boga u ovom svetu i ne smete sebi dozvoliti da ljudi prime pogrešne ideje o Njemu. U svemu što činite za Njega, budite sigurni u to da su vaše motivacije čiste i da je jedino Bog zapalio onu vatru koju nudite Gospodu - a ne vatru vlastite ushićenosti ili osobnosti. Budite sigurni u to da jasno razmišljate i da imate savršeno znanje o tome šta radite. Budite sigurni u to da vam je srce voljno i da vaše služenje Njemu neće nikome skrenuti pažnju sa Onoga koga predstavljamo. Budite sigurni u to da nikada ne skrećete pažnju sa Boga na sebe, već da ljudi uvek vide Hrista kroz vas.

Neka vam sam Bog pomogne biti Njegovim istinitim i vernim predstavnicima. Bog voli svet i On želi da svet to zna. On vas je izabrao da budete Njegov instrument. Možete živeti u zajednici sa Njime i može vas blagosloviti u potpunosti tako da budete ispunjeni Njegovom radošću, Njegovom snagom i Njegovom ljubavlju i svet oko vas koji je u velikoj potrebi videće prednosti življenja u zajedništvu sa Bogom - poželeće Boga.

Izvor: ANSWERS FOR TODAY - Chuck Smith.

^vrh

ISTINSKO EVANĐELJE (2)

- Keith Green

(Nastavak iz prošlog broja.)

Jednom sam čuo proročanstvo kako će grad Čikago određenog dana u potresu biti sravnjen sa zemljom. Pomislio sam: Poverovaću u to kada to i vidim. No, par mladih hrišćana sa kojima sam radio obuzelo je uzbuđenje. "U koliko sati će početi"? upitao me je jedan od njih. On je bio pun velikog poverenja u to. Drugi je rekao: "Ujak mi je u Čikagu. Idem da ga nazovem i kažem neka ode pre nego što bude prekasno." Mogu razumeti njihovu brigu, jer sam i ja u prošlosti bio pod uticajem senzacionalističkog evanđelja. I ja sam očekivao da se dogode neki veliki znaci. I zato je bilo lako zavesti me. Verovao sam u stvari koje doktrinarno nisu bile ispravne - nisu "štimale" po Pismu.

Evo o čemu je reč. Svako od nas je odgovoran pred Bogom da svoje oči zadrži na evanđelju. Ničemu i nikome ne smemo dozvoliti da nas omete ili da nas odvede u pogrešnom pravcu.

Pavle nas čvrsto upozorava u vezi sa ovim:

"Ali ako vam čak i mi, ili anđeo sa neba propoveda evanđelje različito od onoga koje smo vam mi propovedali, neka bude proklet. Kao što smo pre kazali i sad opet velim: ako vam ko propoveda evanđelje koje se razlikuje od onoga što ste primili, neka bude proklet. Da li ja sad ljude uveravam ili Boga? ili nastojim da ugodim ljudima? Kad bih još ljudima ugađao, Hristov služitelj ne bih bio." (Galatima 1:8-10 EČ, naglasak dodat).

Kako možemo sigurno znati sledimo li istinsko evanđelje? Pavle je prikazao Timoteju oznake osobe koja je prihvatila istinsko evanđelje. Moramo videti jesu li ove stvari deo naših života. Evo prve:

"Istinita je reč: ako smo s njim umrli, s njim ćemo i živeti." (2. Timotiju 2:11 EČ)

Srce ili srž evanđelja jeste to da i mi moramo umreti sa Hristom, kako bismo mogli i živeti sa Njime. Ali šta to tačno znači da treba da umremo sa Hristom? Za početak, to znači da moramo biti mrtvi svojim pravima. I to znači prepustiti Bogu naše želje, naše snove, naše rane. Sve ono što jesmo ili što ćemo ikada biti.

Šta mislite, na šta je Pavle mislio kada je rekao: "Vi ste, naime, umrli i vaš život je sa Hristom u Bogu sakriven." (Kološanima 3:3 EČ)? On nije govorio o nekoj teoriji ili o nekoj lepoj metafori. On govori o tome da kada zaista dođemo do tačke spasenja mi bivamo pribijeni na krst sa Isusom. Odlazimo dole u grob, i novi život - Božji život - se rađa u nama.

Ono o čemu govorimo, na najdubljem nivou, jeste razmena naše volje. Ja predam svoju volju Bogu, i počnem tražiti Njegovu volju za sebe.

Mnogi ljudi zaglave u određenom ponašanju - na primer, u nekoj staroj navici. Oni žele očistiti svoja telesa bez da prvo postanu čisti u svojim srcima. Vi postanete čisti u svom srcu kada želite ono što Bog želi. Lako je odreći se svojih loših stvari, ali je mnogo teže odreći se svojih prava. Jeste li ikada čuli da je mrtva osoba pozvala svog advokata kako bi optužio nekoga, jer je ugrozio njegova prava? Mrtvac nema svoja prava.

A što je sa mnom, kao hrišćaninom? Ja nemam nikakvih prava. Ja nemam pravo da imam svoju službu. Ja nemam pravo da posedujem auto. Ali u Hristu, ja imam pravo da nasledim sva Božja obećanja koja su u Bibliji - ako mogu dokazati sebi, svetu i Isusu da sam ja mrtav. Evo obećanja kojeg naše telo možda neće hteti da traži: "Ako smo umrli sa Njime, bićemo podignuti sa Njime."

Ovo malo "ako" ima ključnu ulogu. Ljudi koji slede lažno evanđelje žele ovo "ako" učiniti nevidljivim. Vole da veruju da u Bibliji uslovi ne postoje. Istina je, da je Božja ljubav bezuslovna, ali postoje određeni uslovi o tome da se i iskusi istinski Hristov život. A to je da Mu predamo svoju volju. I to znači da sam prestao da manipulišem sa Božjom Rečju zbog svoje vlastite koristi.

Jeste li umrli sa Hristom? Ili, pokušavate li živeti sa Njim a istovremeno radite sve kako biste zadovoljili želje vašeg tela - ega?

Kao i sa Reesom Howellsom, Bog zahteva od svakog od nas da napravi izbor. Ne možete posedovati vlastiti život i istovremeno imati u sebi Hristov život. Sveti Duh ne želi da vaše telo bude samo njegov "cimer".

Za većinu nas problem je u tome što želimo krunu duhovnosti, a ipak bismo želeli zaobići krst koji dolazi pre nje. No, Pavle kaže:

"Ako podnosimo (istrajavamo), s njim ćemo i carovati." (2. Timotiju 2:12 EČ, naglasak dodat)

Kada ljudi pročitaju ovo oni pomisle: Da! Ja ću carovati sa Hristom. Oni su zapostavili ono "ako". Oni zamišljaju da će Bog biti ustrajan za njih, i tako se oni povuku u pasivnost - ponašaju se kao da će Bog sve sam napraviti za njih.

Problem je u tome što je Pavle usmerio težište na nas: Mi smo ti koji moraju ustrajati. I kako to da napravimo? Ustrajavamo tako što sve - naše nade jednako kao i naše brige - prebacimo na Njega. To je naše delo vere: prepoznati svaki cilj koji nameće naše telo ili brigu koja proizlazi iz toga, a koja nas odvlači dalje od Boga, i onda to svoje htenje predate Bogu.

"Ako ustrajemo", kaže Pavle. A mi ustrajemo time što uđemo u Božju volju. Bog nas blagosilja tada kada činimo Njegovu volju. Ne možemo biti blagosloveni na mestu gde Njegova volja ne vlada.

Ako ćemo ustrajati - izabrati put vere - onda moramo biti pripremljeni i za neke napade. Bolje je da ovo već unapred znamo. Budite pripremljeni. Izračunajte cenu. Na taj način nećemo postati iscrpljeni i nećemo odustati tako lako.

Prvo, moraćemo izdržati napade koje će đavo izvršiti na našu dušu. Petar kaže:

"Budite trezveni, bdijte. Vaš protivnik, đavo, ide okolo kao lav koji riče tražeći koga da proždere. Njemu se usprotivite, čvrsti u veri, znajući da ta ista stradanja snalaze vašu braću po svetu." (1. Petrova 5:8-9 EČ).

Posle Boga, Sotona je najmoćnije stvorenje u svemiru. On je kao vrebajući lav koji traži hrišćane koji nisu na oprezu, kako bih ih rastrgao. On izgara ponosom, ljubomorom, pohlepom i snagom koju mu je Bog dao da zadrži. Naša borba nije protiv krvi i tela, nego protiv poglavarstava ovog mračnog sveta. A da bismo se mogli boriti protiv njih, nama su potrebna duhovna oružja - istina, spasenje i molitva (Efescima 6:10-20). Kada jednom napravimo izbor da činimo Božju volju, nama je zagarantovana i sila Svetog Duha kako bismo mogli izdržati đavolje napade protiv nas.

Drugo, moramo odbaciti kriva tj. lažna učenja, držati se istine pa čak i onda kada to nije popularno. U poslanici Jevrejima čitamo:

"Isus Hristos je isti juče i danas i doveka. Ne dajte se zavesti različitim i tuđim naukama..." (Jevrejima 13:8-9)

Kada smo Melody i ja tek postali hrišćani, svakojaka vrsta ljudi bi dolazila kod nas na kućno proučavanje Biblije. Jednog momka naročito neću nikada zaboraviti. Bio je novi vernik, ali bi on došao sa najraznoraznijim duhovnim knjigama što ih možete zamisliti - uključujući Bibliju, konkordanciju i sa "Akvarijanskim evanđeljem Isusa Hrista". Ja bi započeo sa proučavanjem Biblije, a on bio onda preuzeo i čitao iz svih ovih drugih "duhovnih knjiga". On je znao provesti sate govoreći nam npr. kako jedenje mesa dolazi od đavola. On bi beskonačno razglabao o svakakvim čudnim doktrinama.

Dugo ga nisam viđao, a onda sam ga sreo na jednoj konvenciji. Rekao mi je da se upravo vratio iz Izraela gde je pevao po ulicama. Dok sam slušao o njegovim iskustvima pomislio sam: Evo jednog potpuno novog vernika koji nikada nije napredovao u Duhu! On nije mogao prepoznati lažna učenja i nije želeo slušati one koji su mu mogli pomoći. Bio je u celosti isključen. U srcu su mu bila posejana svakovrsna semena tame, ali on nije imao načina kako da ih se reši.

U poslednjim vremenima iskusićemo lažna učenja koja su doktrine samih demona, učenja koja ugodno zvuče, ali su u stvari antihristovska. Postojaće ljudi koji su blizu tome da postanu hrišćani, ali će uprkos tome biti prevareni. Možemo li se osigurati protiv ovoga? Da, tako što ćemo slušati samo one učitelje u čijim životima možemo videti "jasan i glasan" plod Duha - one koji čine ono što i propovedaju...

Na kraju, mi znamo da sledimo istinsko evanđelje onda ako naučimo izdržati i nadvladati požude tela - a ono što ovim želim reći jeste da ćemo naučiti živeti slobodni od svih stvari koje teže da nas vežu za ovaj svet. Jovan nas je upozorio o "grešnoj čulnoj požudi, požudi očiju i razmetanju zemaljskim blagom" (1. Jovanova 2:16). A Pavle nas je upozorio da bežimo od bludnosti (1. Korinćanima 6:18) i da težimo za pravednošću (2. Timotiju 2:22). Puno hrišćana zna kako treba bežati - oni se maknu (isključe) iz sveta, ali oni ne znaju kako težiti za pravednošću - odnosno, oni ne znaju kako ukloniti svet iz njih, i tako nit' su pobegli nit' se maknuli. Varaju sami sebe.

Pavle nam je rekao: "Svraćajte misao na ono što je gore" (Kološanima 3:2). Ne samo da bismo mi trebalo da se okrenemo od nečega, trebalo bi da okrenemo - naša srca, dušu, telo i um - prema nečemu. Prema "nagradi za koju nas je Bog pozvao" da budemo u ovom svetu kao Isus (Filipljanima 3:14). I za šta smo mi pozvani? Kao Pavle, i ja želim biti pravi učenik - želeti sve te divne stvari koje su gore. To znači otpustiti sve ono što ovaj svet nudi u pogledu sigurnosti, časti i zadovoljstava.

I po tome ćemo znati sledimo li istinsko evanđelje. Istinsko nas evanđelje na svakom koraku preispituje. Ono nas duboko uznemirava. Ono od nas zahteva stvari koje bole. Naše se telo buni protiv njega. Đavo će nas napasti u tačkama gde smo najslabiji da bi nas odvratio od njega. Drugi će nam hrišćani ponuditi manje radikalne (ugodnije) puteve kojima možemo slediti Hrista. Ali na kraju, ako istrajemo u svome izboru, bićemo promenjeni iznutra prema napolje. Bićemo čisti. Bićemo sjajna svetla.

I tada će sve što kažemo biti svetlo i milost ljudima koji su izgubljeni u mračnoj divljini u kojoj živimo. Tada ćemo znati i biti prepoznati po plodu Duha u našim životima da smo mi i zaista Njegovi učenici.

Preuzeto iz knjige: PLAČ U PUSTINJI, Keith Green. Prvo poglavlje.

^vrh

misaone refleksije

ISUSU

- Priložio: Darko (Podgorica)

S ljubavlju si poslat nama,

da se svijet kroz te spase.

O, Isuse ti si Gospod.

Pusti svoju milost na me.

Oprosti mi grjehe moje,

i vodi me putem svojim,

nek mi duša bude srećna,

nek veselje u me stoji.

Moja vjera u te HRISTE,

jedino je što me hrabri,

čekajući tvoj dolazak,

živim s braćom ja u nadi.

Od sreće mi duša igra,

kad pomenem ime tvoje,

hej, istino ja sam s tobom,

vidješete oči moje.

Izvinjenje zbog pravopisa, ali pjesma je od srca koje je počistio sam Gospod.

ISUS

- nepoznati autor

On, koji je hleb života,

počeo je svoju službu gladovanjem.

On, koji je voda života,

završio je svoj život žedneći.

On, koji je gladovao kao čovek,

nahranio je hiljade ljudi.

On, koji je znao šta je iscrpljenost i umor,

svima je bio odmor.

On, koji je plaćao porez i danak,

bio je kralj.

On, koga su nazivali đavolom,

isterivao je demone.

On, koji se molio Bogu Ocu,

uslišio je molitve ljudi.

On, koji je plakao i tugovao,

brisao je naše suze.

On, koji je prodan za trideset srebrnjaka,

otkupio je grešnike.

On, koji je bio vođen kao jagnje na klanje,

mnogima je pastir dobri.

On, koji je život i darovatelj života,

umro je da uništi smrt i podari život večni.

On se zove ISUS.

^vrh

Smešna strana

DUGAČKA PROPOVED

Jedan propovednik je bio poznat po tome što su njegove propovedi uvek trajale oko 20 minuta. No, jedne nedelje njegova propoved se otegla preko sat, što je izazvalo veliko iznenađenje kod ljudi.

Posle bogosluženja prišao mu je jedan od đakona i zapitao ga: "Kako to da ste danas tako dugo govorili, čak preko sat?"

Propovednik ga pogleda i reče mu: "Brate, ja uvek pre nego li izađem da propovedam uzmem bombonu, i kad se bombona istopi u mojim ustima to mi je znak da moram da završim svoju propoved - tako znam da je prošlo 20 minuta. Međutim, danas u žurbi umesto da iz svog džepa zagrabim bombonu, ja sam u usta stavio dugme koje mi je jutros otpalo sa kaputa kad' sam polazio u crkvu..."

ZAHVALNI ATEISTA

Neki univerzitet je organizovao javnu tribinu na temu "Postoji li Bog?" U debati su učestvovali profesori koji su zastupali veru u Boga i onih koji su se deklarisali kao ateisti.

Jedan od ateista je vrlo rečito i uspešno iznosi argumente i u svakom pogledu delovao nadmoćnije u debati... a u svojoj zaključnoj reči on je u oduševljenju povikao:

"Religija! To je glupost. Hvala Bogu, što sam ateista!"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 53 / 2009.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Duhom ispunjen život - A.W. Tozer

* Obožavanje u duhu - Humphrey Duncanson

* Trs i mladice - Galin E. Jordan

* Moje slobodno vreme - G. Brahman

* Ja ne volim boga - Bogotražitelj

* misaone refleksije

* Smešna strana

U 17. veku je živeo i delovao pastor Gerhardt. Čovek koji je imao mnogo razloga žalostan ili još bolje "opravdano depresivan". Njegova žena je umrla a posle nje i njegovo četvoro dece; a tridesetogodišnji rat je doneo bedu, smrt i uništenje cele Nemačke. Sukobi unutar crkve i mešanje politike u verski život, kao hrišćaninu učinili su mu život još očajnijim.

Međutim, uprkos velikih ličnih gubitaka i patnji, napisao je preko 130 pesama (himni) posvećenih Bogu i Crkvi, koje u većini slučajeva prikazuju radost i odanost Gospodu Isusu Hristu. Ona koja nosi naslov: "Duh Sveti, izvor radosti", sadrži sledeće stihove:

Nek' ljubav koja ne poznaje mere,

sad u probuđenju siđe na nas,

donese nam bogatstvo Tvoje,

što čovek želi, a Bog želi dat'.

Čuj našu iskrenu molbu,

oslobodi svaku zarobljenu dušu.

Nek' bdi nad ovim vernim

Tvoj Duh večnog mira.

Pastor Gerhardt je veoma dobro razumeo da sreća čoveka zavisi od lepih spoljašnjih okolnosti, ali da unutrašnji mir zavisi jedino od zajedništva sa Svetim Duhom. Kada se ima ovaj mir onda se ima i njegov "plod" - duboka unutrašnja radost.

Tokom velikih ličnih tegoba, apostol Pavle je opisao svoja bolna iskustva: "kao ožalošćeni ali uvek radosni, kao siromašni - ali obogaćujemo druge, kao oni koji ništa nemaju - i sve poseduju." (2. Kor. 6:10 EČ). Pavle je takođe veoma dobro znao gde je izvor unutrašnje radosti, tako da je mogao u Filipljanima napisati: "Radujte se svagda u Gospodu; opet velim: radujte se." (Fil. 4:4 EČ; vidi još Fil. 2:18, Fil. 3:1). Ovo nisu bile samo lepe reči, već životno iskustvo. Patnje i žalosti su neizbežne činjenice života. Međutim, Duh Sveti je izvor našeg mira i naše radosti, naše utehe (Gal. 5:22).

Dragi naši čitaoci,

nemojmo nikako zanemarivati ovaj nam darovan Izvor nebeske utehe... Uostalom, zar ne piše: "Jer carstvo Božije se ne sastoji u jelu i piću, nego u pravednosti, i miru, i radosti u Duhu Svetome." (Rim. 14:17 EČ) I zato, budite ispunjeni Duhom. (Ef. 5:18)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DUHOM ISPUNJEN ŽIVOT

- A.W. Tozer

"... nego se punite Duhom." (Ef. 5,18)

Kada bi svaki hrišćanin hteo ili morao biti ispunjen Svetim Duhom, teško da bi tema "ispunjenje Duhom" uopšte bila predmet rasprave među hrišćanima. Ipak, neki tvrde da ispunjenje nije za obične hrišćane, nego samo za propovednike ili misionare. Drugi drže da je mera Duha primljena kod čina novorođenja jednaka onoj koju su učenici primili na dan Pedesetnice i da je svaka želja za dodatnim ispunjenjem nakon obraćenja jednostavno uzaludna. Dok neki imaju mlaku nadu da će možda jednoga dana biti ispunjeni, a drugi izbegavaju ovu temu kao jednu o kojoj znaju vrlo malo i koja može biti uzrok polemika ili čak problema.

Ja ovde želim hrabro ustvrditi - a to je moje čvrsto uverenje - da svaki hrišćanin može imati obilnu puninu Svetoga Duha i u daleko većoj meri od one koju je primio kod svog obraćenja, a mogu reći i u daleko većoj meri od one koju uživa većina novorođenih hrišćana danas. Važno je da ovome priđemo ispravno, jer dok sumnje nisu odstranjene, vera za primanje ispunjenja nije moguća. Srce koje sumnja Bog neće iznenaditi izlićem Svetog Duha niti će ispuniti onoga koji ima doktrinarna pitanja (mentalne prepreke) o mogućnosti ispunjenja Duhom.

Da bi vam otklonio sumnje i stvorio sigurno iščekivanje, preporučujem smerno proučavanje same Božje Reči. Dakle, ovu moju stvar voljan sam staviti pod lupu učenja Novog zaveta. No, ako nas pažljivo i ponizno ispitivanje samih reči Hristovih i Njegovih apostola ne dovede do vere da možemo sada biti ispunjeni Svetim Duhom, onda ne vidim razloga da gledamo bilo gde drugde. Vrlo je malo važno što kaže ovaj ili onaj verski učitelj za ili protiv toga. Ako nas o nekoj doktrini ne poučava samo Pismo, onda to znači da ona ne može biti potkrepljena nikakvim božanskim argumentima i celo nastojanje za njenim ispunjenjem su bezvredni tj. uzaludni.

Neću ovde iznositi tu stvar za one koji tvrde drukčije. Neka nesigurni ispitivači ispituju dokaze za sebe, te ako ustvrde da u Novom zavetu nema garancije za veru da se može biti ispunjen Duhom, onda neka prestanu ovo čitati. Ono što ću reći odavde je dalje upućeno ljudima i ženama koji su prevladali ta pitanja i sigurni su da kad' ispune uslove, stvarno mogu biti ispunjeni Duhom Svetim - da je to sigurna volja Božja za svako Njegovo dete.

Pre nego što neko može biti ispunjen Duhom, mora biti siguran da li to i zaista želi. Uzmite to krajnje ozbiljno. Mnogi hrišćani žele biti ispunjeni, ali je njihova neodređena i romantična želja teško dostojna da bi se nazvala i željom. Oni gotovo nemaju predstave šta bi ih to i koštalo, da se to zaista ostvari.

Zamislimo da razgovaramo sa nekim radoznalcima, tj. revnim mladim hrišćaninom koji od nas traži da ga poučimo o Duhom ispunjenom životu. Zbog važnosti prirode pitanja mi ćemo ga, koliko god je moguće bolje ispitati - uputiti:

"Jesi li siguran da želiš biti ispunjen Duhom koji će, iako je u svojoj blagosti i ljubavi sličan Isusu, ipak zahtevati da bude Gospodar celog tvog života? Jesi li voljan da tvoju ličnost preuzme neko drugi, čak ako je to sam Duh Božji? Ako će Duh preuzeti brigu o tvom životu, On će bez postavljanja ikakvih pitanja, očekivati pokornost u svemu. On u tebi neće tolerisati grehe tvoga srca, čak ako ih dopušta i opravdava većina hrišćana. Pod gresima se podrazumevaju: samoljublje, samosažaljenje, sebičnost, samopouzdanje, samopravednost, samoobrana, samoveličanje, itd. Videćeš da će Duh biti u oštroj suprotnosti s lakim metodama sveta i sa mnoštvom onih unutar zidova crkve. On će biti ljubomoran i na tvoje dobro. Neće ti dozvoliti da se hvališeš, razmećeš ili ističeš. Oduzeće upravljanje tvog života od tebe. Zadržaće sebi pravo da te testira, disciplinuje i čisti radi dobra tvoje duše. On te može lišiti mnogoga onog zadovoljstva koje mnogi hrišćani uživaju, ali koje je za tebe izvor istančanog zla. Kroz sve to On će te tako neizmerno, tako snažno, tako sveobuhvatno i tako prekrasno 'umotati' u ljubav da će ono tvoje što si izgubio izgledati kao dobitak, a tvoje male boli kao užitak. A ipak, tvoje telo će 'cvileti' pod Njegovim jarmom i vikati protiv toga kao tereta preteškog za nositi. A tebi će biti dozvoljeno da u svom telu uživaš u uzvišenoj povlastici trpljenja da "dopunjuješ šta nedostaje Hristovim mukama" za Njegovo Telo koje je Crkva. Sada, sa svim tim uslovima pred sobom, želiš li još uvek biti ispunjen Duhom Svetim?"

Ako vam se sve to čini strogim ili surovim, setite se da put krsta nikada nije bio lagodan. Sjaj i čar koji prate popularne verske pokrete lažni su kao i sjaj krila anđela tame kad' se na trenutak pretvori u primamljivog anđela svetla. Duhovna strašljivost koja se boji pokazati krst u njegovom pravom karakteru, nigde i nikada ne može biti opravdana. Ona na kraju može rezultirati samo razočaranjem, tragedijom i "brodolomom vere".

Pre nego možemo biti ispunjeni Duhom, želja za ispunjenjem mora biti sverazarajuća. To mora postati najveća i najvažnija stvar u našem životu, tako snažna i tako nametljiva kao da će istisnuti sve drugo. Stepen ispunjenja u jednom životu savršeno se podudara sa jačinom stvarne želje. Od Boga uvek primamo onoliko koliko stvarno (ozbiljno) želimo. Jedna velika prepreka Duhom ispunjenom životu jeste teologija samodovoljnosti, koja je danas tako široko prihvaćena među evanđeoskim hrišćanima. Prema njenim idejama, žarka želja jeste dokaz nevere ili pomanjkanja spoznaje Pisma. Reč Božja sama opovrgava ovakvo mišljenje, a i činjenica je da to nikada ne čini stvarnu svetost među onima koji se toga drže.

Dalje, sumnjam da je ikada iko primio to božansko nadahnuće kojim se mi ovde bavimo, a da najpre nije iskusio razdoblje duboke teskobe i unutrašnje nedovoljnosti (manjkavosti). Versko zadovoljstvo uvek je opasan neprijatelj duhovnom životu. Biografije "svetih ljudi" uče da je put do velikoga duhovnog iskustva uvek vodio kroz mnoga trpljenja i unutrašnje boli. Izreka "put krsta", iako se pojavila u određenim krugovima da prikaže nešto lepo, čak izazovno, stvarnom hrišćaninu još uvek znači ono što je uvek i značila - put odricanja i gubitka. Niko i nikada se nije radovao krstu, kao što se i niko i nikada nije radovao ni vešalama.

Hrišćanin koji traži bolje stvari i koji se na svoje zaprepaštenje našao u stanju potpunog očaja ne treba biti obeshrabren. Očajanje koje je podstaknuto iz vere, zbog svojeg JA je dobar prijatelj, jer ono uništava jednog od najsnažnijih neprijatelja srca i priprema dušu za službu i vođstvo nebeskog Utešitelja. Osećaj potpune praznine, razočaranja i mraka može (ako smo budni i mudri da znamo šta nam se događa) biti samo senka u dolini senki koja vodi do onih plodnih polja koja leže malo dalje. Ako to ne razumemo dobro i odbijemo ovakvu "disciplinu Božju", potpuno možemo promašiti svu blagodat koju Bog ima u svom umu za nas. Sarađujemo li sa Bogom, On će ukloniti životne udobnosti koje su nam tako dugo služile kao bolničarka ili mazile nas kao majka, i nas staviti tamo negde gde ne možemo primiti drugu pomoć od drugog nego od samog nebeskog Utešitelja. On će otrgnuti od nas lažne stvari koje neki zovu "fasada i maska" i pokazati nam koliko majušni mi zaista jesmo. Kad završi s nama, razumećemo šta je Gospod mislio kada je rekao: "Blago siromasima u duhu."

Ipak, budite sigurni da nas u tim bolnim pročišćenjima Bog napustiti. On nas nikada neće napustiti ni ostaviti niti će biti gnevan na nas ako omanemo ili nas koriti zbog toga. On neće raskinuti svoj savez sa nama, niti preinačiti ono što je izašlo iz Njegovih usta. Bićemo mu dragoceni "kao zenica svoga oka" i bdiće nad nama kao majka nad svojim detetom. Njegova ljubav neće izneveriti čak ni onda dok nas vodi kroz ova iskustva samo-raspeća, koja mogu biti tako stvarna i tako strašna da ono što osećamo možemo izraziti jedino kroz vapaj: "Bože moj, Bože moj, zašto si me ostavio?"

Držimo se ispravno naše teologije oko svega ovoga. Nema u tom bolnom lišavanju nijedne ljudske zasluge. "Tamna noć duše" ne poznaje nijedan mračan trag izdajničkog svetla samopravednosti. Mi trpljenjem ne zaslužujemo pomazanje za kojim čeznemo niti nas to "pustošenje duše" čini ugodnima Bogu, a niti nam daje dodatnu blagonaklonost u Njegovim očima. Važnost iskustva lišavanja leži u Njegovoj snazi da nas odvoji od prolaznih i jalovih interesa života i usmeri natrag prema večnosti - nepropadljivim stvarima. Ono služi da isprazni našu zemaljsku posudu i pripremi nas za ulivanje svoga Svetog Duha.

Ispunjenje Duhom, dakle, traži da predamo sve svoje, da pretrpimo jednu unutrašnju smrt, da oslobodimo srce od vekovima starog, nagomilanog, Adamovog smeća te otvorimo sav prostor za nebeskog Gosta.

Duh Sveti je živa Osoba i treba sa Njime postupati kao sa osobom. Nikad ne smemo o Njemu misliti kao o slepoj energiji ili kao o nekoj bezličnoj sili. On čuje, vidi i oseća kao i svaka osoba. On govori i čuje kad mi govorimo. Možemo mu ugoditi ili ga ožalostiti ili utišati kao i svaku drugu osobu. On će uzvratiti na naše plaho nastojanje da ga upoznamo i uvek će nas susresti na pola puta.

Ma kako divno iskustvo krize pre ispunjenja Duhom bilo, moramo znati da je to samo put do nečega većeg: ta velika stvar je naše doživotno hodanje u Duhu, kad On obitava, upravlja, podučava i osnažuje nas svojom silnom Osobom. A da bi smo nastavili tako hodati u Duhu, potrebno je prihvatiti određene uslove. Oni su za nas predstavljeni u Svetom Pismu i tamo su da ih svi jasno vide.

Duhom ispunjen život zahteva, na primer, da živimo u Reči Božjoj kao što riba živi u moru. Time ne mislim samo na lično proučavanje Biblije ili odlaženje na "biblijske časove" u crkvi. Mislim na to da moramo "dan i noć razmišljati" o Svetoj Reči, da je moramo ljubiti, gostiti se i hraniti njome svakoga sata dana i noći - da nam je ona uvek u mislima. Kada i običan svakodnevni posao preuzme našu pažnju, mi ipak, uvek možemo sa nekom vrstom blagoslovenoga duhovnog odsjaja u svome umu se i dalje držati Reč istine.

Da bi smo ugodili obitavajućem Duhu u nama, Hrist nam mora postati sve za nas - naša "alfa i omega". Sadašnji posao Duha jeste da proslavi Hrista i sve što On čini ima to za krajnji cilj. Mi naše misli moramo učiniti čistom svetinjom za Njegovo sveto stanovanje. On obitava u našim mislima, a prljave su mu misli odvratne kao i prljava haljina na nekom slavnom kralju. U vezi sa svime ovime moramo imati radosnu veru koja će se održati kako god krajnje neodlučno naše emocionalno stanje bilo.

Duhom obitavajući život nije neko posebno de luxe izdanje hrišćanstva koje uživa samo neki mali broj određenih, retkih i privilegovanih koji su slučajno stvoreni od bolje i osetljivije materije nego oni drugi. Naprotiv, to je normalno stanje za svakoga izbavljenog čoveka i ženu na ovom svetu.

Pavle to predstavlja kao "tajnu koja je bila sakrivena od postanja sveta i naraštaja, a sad se javi svetima Njegovim, kojima Bog naumi pokazati kako je bogata slava tajne ove među neznabošcima, koje je Hristos u vama, nada slave..." (Kol. 1,26-27 RDK).

Izvor: A.W. Tozer, THE DIVINE CONQUEST.

^vrh

OBOŽAVANJE U DUHU

- Humphrey Duncanson

- Obožavanje u duhu: Šta to znači?

"Oci naši moliše se Bogu na ovoj gori, a vi kažete da je u Jerusalimu mesto gde se treba moliti. Reče joj Isus: Ženo! Veruj mi da ide vreme kad se nećete moliti Ocu ni na ovoj gori ni u Jerusalimu. Vi ne znate čemu se molite; a mi znamo čemu se molimo: jer je spasenje od Jevreja. Ali ide vreme, i već je nastalo, kad će se pravi bogomoljci moliti Ocu duhom i istinom, jer Otac hoće takve bogomoljce. Bog je Duh; i koji Mu se mole, duhom i istinom treba da se mole." (Jovan 4:20-24 RDK)

U levitskom sistemu judaizma, obožavatelj je bio onaj koji prinosi žrtvu Bogu (vola, ovcu ili golubicu), on bi svoju žrtvu dao svešteniku koji bi je dalje za njega prineo pred Gospoda - u njegovo ime. Prema ovom sistemu, takva osoba se zvala obožavatelj ili štovatelj po svojoj praktičnoj predanosti tom delu Zakona.

Kada je žena na Jakovljevom izvoru razgovarala s Gospodom o obožavanju, rekla je: "Oci naši moliše se Bogu na ovoj gori" (Jovan 4:20). Ona je jasno ukazivala na koncept obožavanja koji se sastojao od određenih rituala na određenim mestima poput onih na koje nailazimo u judaizmu - Jerusalimski hram. I upravo je to mesto Bog odabrao kako bi otkrio svoju nameru da uspostavi novi oblik obožavanja.

Kao odgovor na hvalisanje ove žene Gospod je rekao: "Ali ide vreme, i već je nastalo, kad će se pravi bogomoljci moliti Ocu duhom i istinom, jer Otac hoće takve bogomoljce." (Jovan 4:23). Značajno je ovde spomenuti kako Gospod uvodi misao o istinskim obožavateljima u svetlu primedbe ove žene, na taj način jasno pokazujući da je ono što se smatralo obožavanjem po Levitskom Zakoniku samo sena istine, tj. stvari koje će doći. Ono što nam ovde Gospod u stvari govori jeste da rituali koji su se primenjivali u levitskom sistemu nisu nikada u potpunosti mogli zadovoljiti Božji zahtev za istinskim obožavanjem. U budućnosti On sam će podići ljude koji će biti od Njega obdareni prirodom istinskih obožavatelja i koji će mu biti ugodni. Oni će, kako Isus kaže, obožavati Oca u duhu i istini. Više od toga, dodaje Isus, oni to čine po Božjoj volji: "jer Otac hoće takve bogomoljce".

Šta je to bilo? Slavljenje u duhu i istini!

Pisac poslanice Jevrejima, pišući o tom starom redu, kaže nam, "Jer da je na zemlji, ne bi bio sveštenik, kad imaju sveštenici koji prinose dare po zakonu. Koji služe obličju i senu nebeskih stvari, kao što bi rečeno Mojsiju kad htede skiniju da načini: Gledaj, reče, da načiniš sve po prilici koja ti je pokazana na gori." (Jevrejima 8:4-5). Dakle, pismo jasno podučava da su službe u hramskom svetištu sada postale istrošene i zastarele, kao i samo svetište. Jer oni su bili samo senka dolazeće istine. U isto vreme, Petar nas uči da je uveden novi red sveštenika. Govoreći o pojedincima koji čine crkvu, on kaže: "I vi kao živo kamenje zidajte se u kuću duhovnu i sveštenstvo sveto, da se prinose prinosi duhovni, koji su Bogu povoljni, kroz Isusa Hrista." (1. Petrova 2:5)

Obožavanje se dakle više ne sastoji od žrtvovanja volova i koza, kako su to radili sveštenici leviti. Umesto toga, ono se danas sastoji od duhovnih žrtava koje polažu sveštenici jednog novoga reda. Stoga obožavanje više nije proces koji se čini mehanički, već je kako to Gospod Isus kaže u Jovanu 4, služba koja se vrši u Duhu. To znači, da Božji Duh u srcu vernika stvara note, reči ili dela obožavanja - "obožavanja" Gospoda Isusa Hrista i Boga Oca.

Vrlo je važno primetiti da hrišćansko obožavanje ne zahteva mesto, kao što je to zahtevalo Judejsko levitsko obožavanje, da obožavatelj ide na bilo koju određenu geografsku lokaciju, ili da izvodi tačno utvrđenu liturgijsku ceremoniju. Levitski se sistem naime u potpunosti vezivao za zemaljsku Svetinju u Jerusalimu, do te mere da su jevrejski preseljenici u Vavilonu retorički sami sebe pitali: "Kako ćemo pevati pesmu Gospodnju u zemlji tuđoj? (Psalam 137:4). Osim toga, ritual te službe je bio striktno određen zakonima koji su činili levitski red. To nije slučaj sa hrišćanstvom, jer su sinovi Božji dovedeni u sferu slobode Duha. Stoga su nastojanja nekih da se uvede jedinstvena praksa redosleda radnji na bogosluženju, ili kada se okupljamo da se setimo Gospoda u činu Večere Gospodnje, čine tako neprirodna, nametljiva, ako ne i komična.

U Hrišćanstvu se obožavanje prinosi u Duhu, na bilo kom mestu i u bilo koje vreme, jer je put do Svetinje nad Svetinjama sada postao slobodan (Jevrejima 9:4). A to je uspostavljeno onda kada je Gospod Isus trijumfalno na krstu uzviknuo: "Svrši se!" (Jovan 19:30). I upravo onda i upravo tamo, zastor koji je razdvajao najsvetiji prostor - Svetinju nad svetinjama - od vanjske sobe je bio rastrgan od vrha prema dnu (Marko 15:38). Staro se svršilo a novo je nastalo.

Dakle, vernik danas ne mora čekati na takozvani "sastanak obožavanja" kako bi se poklonio u dubokoj odanosti i obožavanju, jer Duh po kojem hrišćanin obožava Boga, nije ograničen geografskom lokacijom, prilikom ili liturgijskim protokolima. Duh je uvek prisutan uz vernika, prebivajući u njemu. Hrišćanin je pozvan da bez prestanka boravi u Svetinji nad svetinjama, i po Bogu je potpuno opremljen da ga obožava. A to bi trebao i činiti, jer je to prvi posao svakog hrišćanina.

Izvor: Grace and Truth Magazine, septembar 1999. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

TRS I MLADICE

- Galin E. Jordan

"Ja sam pravi čokot, a moj Otac je vinogradar. Svaku lozu na meni - koja ne rađa roda - on uklanja, i čisti svaku koja rađa rod - da više roda donosi. Vi ste već čisti zbog reči koju sam vam govorio. Ostanite u meni i ja ću ostati u vama. Kao što loza ne može da donosi rod sama od sebe - ako ne ostane na čokotu - tako ne možete ni vi, ako ne ostanete u meni. Ja sam čokot, vi ste loze. Ko ostaje u meni, i ja u njemu. taj donosi mnogo roda, jer bez mene ne možete ništa činiti. Ako ko ne ostaje u meni, toga izbacuju kao lozu i suši se, - nju skupljaju, bacaju u vatru i spaljuju." (Jovan 15:1-6 EČ)

Pre sedam godina uselio sam se u kuću u kojoj i danas živim. Jedan od poslova koje sam prvo obavio je bio da u dvorištu iza kuće posadim mali vinograd. Prve godine ubrao sam četiri bobice grožđa. Sledeće godine ubrao sam nekoliko grozdova. Od tada svake godine imam obilnu berbu. To je bilo prvo grožđe koje sam ikada uzgojio. Mnogo toga je trebalo još da naučim.

Jednog dana uzeo sam Novi zavet. Sasvim slučajno, otvorio sam Evanđelje po Jovanu 15. Dok sam čitao, moj je rad u vinogradu odjednom postao višestruko poučan. Po prvi put sam shvatio značenje Isusovih reči.

Kao prvo, moj vinograd mi govori da trs ne daje rod. Samo mladice daju. Grožđe je jedno od najneobičnijeg višegodišnjeg voća. Ono rodi samo ako svake godine izrastu nove mladice. Ovim se objašnjava zašto je potrebno kresati lozu sve do trsa. Na taj se način podstiče rast novih mladica. Loza cveta i grožđe raste samo ako su mladice posve nove.

Isus i oni koji su ga slušali dobro su znali kako se grožđe uzgaja. Ovo je znanje dalo značenje poređenju. Isus je u crkvi ustanovio verovanje da kvalitet ploda zavisi i od trsa i od nege dobrog vinogradara: "Ja sam pravi trs i moj je Otac vinogradar".

Trs i mladice podsećaju na drugu sliku koja se koristi da se opiše crkva - ne sliku muža i žene. Nijedan nije celovit bez drugog. Što se grožđa tiče, da bi berba bila dobra, mora postojati trs - učitelj, i rodne mladice - njegovi verni sledbenici. Da bi berba bila dobra one moraju dati svoj puni doprinos.

Kvalitet

Moj mi vinograd govori i o kvalitetu. Imam četiri vrste grožđa. Trs određuje vrstu grožđa. U doba Isusa trsovi su se rasađivali vegetativno, kao što i ja rasađujem svoje četiri vrste. To znači da se kvalitet trsa održava. Isus je trs i on određuje kvalitet ploda na mladicama.

Tako je i sa hrišćanima. Trs, koji ne nosi roda, određuje vrstu ploda koji donose mladice. Isus je trs. Ako smo njegovi i ako on živi u nama, tada će plod koji mi donosimo biti nalik Hristu.

Nega

Moj vinograd u dvorištu takođe mi govori da moram brižljivo negovati mladice ako hoću da nešto sa njega uzberem. One se moraju nemilosrdno, ali vešto kresati. Svaku mladicu koja ne donosi roda treba bez ikakve milosti odseći, da se obezbedi prostor za mladicu koja donosi rod. Time se obezbeđuju krepkost i pupoljci koji su neophodni da bi berba bila dobra. Ako hoćemo da plod bude obilan i dobrog kvaliteta potrebno je da se rađaju nove mladice. Bog je vinogradar. Ako mu to dozvolimo, Dobri vinogradar će odstraniti iz našeg života sve što nam smeta zdravom (dobrom) razvoju, ali samo uz naš pristanak. Imamo, a u Hristu ćemo i uvek imati slobodu da sami odlučujemo o svom predanju Bogu.

Ako hoću da mi berba bude obilna, moram savršeno održavati svoj vinograd. Zemlja mora uvek biti bogata hranljivim materijama. Srećom, korenje trsa je duboko, ali nije bitna samo dubina. Zemljište koje sam kupio obrađivano je godinama, ali je slabo obnavljano. Zato sam naneo gomile đubriva da obogatim tlo, tlo koje će pogodovati oplodnji. Isus i njegovi slušatelji bili su svesni potrebe da se trs uzgaja. Mi, koji smo mladice ovog doba, nalazimo hranu u štovanju, molitvi i proučavanju Biblije. Tako održavamo plodnost. Bog nas na ovaj način stalno oplemenjuje.

Moje trsove potrebno je negovati, okopavati i đubriti. Ako zemljište nije veliko. na njemu nema dovoljno prostora za mašine. Da bih održao vlažnost, moram raditi svojim rukama. Isto tako moram uništiti zaperke. Duboko korenje i plodno tlo ne vrede mnogo, ako zaperci ostanu, oni će isisati hranu i vlagu koju bi trebalo da upije grožđe.

Oko mog vinograda nalazi se ograda. Kao i Palestinci u vreme Isusa, neki moji susedi drže koze, čak ni najpitomija koza na svetu neće sebi uskratiti zadovoljstvo da pojede grožđe u susednom dvorištu. Zato je nama, mladicama Isusovim, potrebna ograda da nas zaštiti od razbojništva ovog sveta. Crkva, čiji smo članovi, jeste ova ograda. Moguće je, da je Isus imao ovo na umu kada je molio da njegovi sledbenici budu u svetu, ali da ne budu od sveta. Crkva je zajednica koja istovremeno štiti svoje članove od sveta i šalje ih u svet. Bez ove zaštite, ostali bi smo bez ploda. Neke crkve znaju dobro da paze na svoje ograde. Zato su crkvama potrebne starešine.

Berba

Moj mi vinograd, takođe, govori da se do berbe stiže samo uz molitve Bogu. Berba je dar Božji, čak iako On deluje pomoću prirode. Bezbožništvo podiže svoju ružnu glavu kad god nećemo da priznamo izvor svakog dobra i savršenog dara. Narod Palestine u Isusovo doba dobro je znao da je berba od Boga. Mnogi činioci, među koje spada i vreme, koje nisu mogli da kontrolišu, bili su nepredvidivi i neizvesni. Dug period lošeg vremena može nastupiti, kao što se to redovno dešavalo u prošlosti, i poremetiti normalni tok poljoprivrednih radova.

Kada se javi odgovor na poziv Evanđelja, da li zahvaljujemo Bogu za berbu? Da li pokazujemo hrišćansku ljubav aktivno? Da li se ta ljubav ispoljava u pomoći koju pružamo novim obraćenicima da bi mogli uzrasti u zdrave hrišćane?

Kvalitet grožđa zavisi od toga kakva se pažnja posvećuje berbi. Malo prljavštine, malo zagađenja i grožđe, ili proizvodi od njega, mogu postati skoro neupotrebljivi. Isus koristi ovu činjenicu da uči pažljivom postupku sa plodom Evanđelja. Koliko je dobro to što činimo kad kao hrišćani pokušavamo nekog da pridobijemo za Hrista? Da li su naše reči, naš pristup, naši stavovi, naš svakodnevni život takvi da nehrišćanin može u nama videti Isusa i početi da ga voli?

Niko se ne rađa kao vešt radnik u vinogradu Gospodnjem, već se takvim može samo postati. Ponekad vidimo samo krajnje rezultate, a ne i proces kojim ljudi postaju sposobni radnici. Mučan je proces naučiti kako da razumemo druge i saosećamo sa njima, kada da ćutimo, a kada da govorimo. Ove se sposobnosti stiču sa zrelošću, sa puno prakse, uz patnje i prisustvo Duha Božjeg u nama. Neki ljudi nikad i ne steknu te sposobnosti. Moramo biti emocionalno objektivni. Neka pogrešna osoba koja u pogrešno vreme kaže nešto pogrešno na pogrešan način može sprečiti pristup ljudi carstvu Božjem!

Šta je govorio Isus? Kako su oni kojima se on obraćao razumeli njegove reči? Jedno je sigurno. Objasnio im je da berba, upotrebljivost krajnjeg proizvoda i količina zavise od njih. Ako ostanu u njemu, berba će biti obilna. Ako pokažu da učitelj živi u njima, on će se svima očitovati. On živi u svim učesnicima njegove berbe ako mu oni otvore svoja vrata.

Izvor: Iskre 5 / 1985.

^vrh

MOJE SLOBODNO VREME

- G. Brahman

- I moje slobodno vreme pripada Bogu.

"Pazite, dakle, brižljivo kako živite, - ne kao nemudri, nego kao mudri, iskorišćavajući vreme, jer su dani zli. Zato ne budite nerazumni, nego razumejte šta je volja Gospodnja..." (Ef. 5,15-17 EČ)

Oduvek se mnogo govorilo o slobodnom vremenu i njegovom pravilnom korišćenju. Mnogi se pitaju: "Koji je najbolji način da se iskoristi ovaj vikend? Ili možda godišnji odmor?" O ovom pitanju ne razmišljaju samo oni koji nisu hrišćani, već i hrišćani. No, svakako kod hrišćana u ovom razmišljanju i Bog ima svoj udeo, jer je on Gospodar njihovog celokupnog života, pa ujedno i Gospodar njihovog vremena. Hrišćani pred njime "polažu račun" kako za svoje radno vreme, tako i za svoje "slobodno vreme".

Već bi to bila velika i dobra pomoć kada bi smo slobodne sate ili dane koji nam se danas poklanjaju, prepoznali kao naročiti Božji blagoslov sa određenim mogućnostima i za njih se od srca zahvalili Bogu. Dalji korak bi bio da se sa Njim dogovorimo o korišćenju i oblikovanju tog vremena. Dakle, potrebno je da o tome razmišljajmo u molitvi.

No, da li bismo u načelu mogli nešto reći o mogućnostima slobodnog vremena koje nam Bog danas poklanja?

Vreme da nadoknadimo izgubljeno i da pronađemo sebe

Šta bi to za naš duhovni život značilo kada bismo u toku godišnjeg odmora ili svakog vikenda intenzivnije tražili Božje lice, kroz molitvu i post?

Kako često stignemo u svom svakodnevnom životu do mnogih stvari, ali više ne nalazimo put ka sebi! Zar to nije čudno? Zar to ne bi trebalo da bude za nas najvažnije?

Verovatno ćemo u ovakvim našim boravcima pred licem Gospodnjim možda naići na greh propusta (Jak. 4,17). I sigurno će nam takav "povratak nama samima" postati pomoć za ponovno predanje Isusu Hristu, za ponovno iskustvo njegovog oproštenja i ponovno postavljanje prioriteta. Iz takvog razmišljanja vratićemo se u naš radni dan spremni i istinski srećni ljudi. Za nas odmor počinje tamo gde nešto nadoknadimo.

Možda nismo imali vremena da pravilno razmotrimo lepe, ali i teške mučne doživljaje u našoj prošlosti niti da ih raščistimo. Zar mislimo da će to ostati bez štetnih posledica, kada svoju dušu ostavljamo pod pritiskom potisnute krivice? Setimo se i ovde Davidovog iskustva, u 32. Psalmu (vidi Ps. 32,3-4). Pitajmo se da li nam Bog preko slobodnog vremena ili vikenda ne želi pokloniti vreme i mogućnost da tražimo rasterećenje i da ga i doživimo? Godišnji odmor je idealno vreme za to.

Tek ćemo se tada istinski oporaviti kada dozvolimo da u nas prodre Božje svetlo. Moramo svući odelo ako želimo da sunce dopre do naše kože. Moramo se "svlačiti" da bi "sunce" pravde" moglo da našoj duši pokloni izlečenje i time novu toplinu i elastičnost. Rezultat toga bio bi novi sklad i snažna životna radost koja svoj temelj ima u jasnom zajedništvu sa Hristom.

Vreme za novo slušanje

Samuel je nekad davno doviknuo mladom Saulu u odsutnom času njegovog života: "A ti stani sada, da ti objavim reč Božju" (1. Sam. 9,27). Koliko nam je teško da ućutkamo glasove koji nas poput bujice preplavljuju i koji se i u nama bude da bismo bili tihi i čuli šta Bog želi da nam kaže. Za to je stvarno potrebno vreme koje ćemo u toku radnog dana teško naći.

Ovo mirovanje pred Bogom i ovo prihvatanje njegove Reči u razmišljanju želi da nas vodi ponovnom radosnom iskustvu da nam naš Gospod još uvek govori, kad stojimo pod njegovim vodstvom, njegovom korekturom i njegovom utehom. "Blažen čovek, kome je omilio zakon Gospodnji i o zakonu njegovu misli dan i noć" (Ps. 1,2). Da li bi bilo moguće da takvo vreme dobijamo na poklon makar u slobodnom vremenu, za vikend ili za vreme godišnjeg odmora? Bog nam poklanja ovo slobodno vreme da bi nas doveo do sasvim novog odnosa prema Bibliji. Nemojmo je ostaviti kod kuće kada idemo na godišnji odmor.

Vreme jedan za drugoga

Koliko puta usled žurbe radnog dana dolazi do otuđenja jedan od drugoga - čak i u braku i u porodičnom životu? Da li nam Bog ne poklanja slobodno vreme a time važnu i blagoslovenu pomoć? On nas je stvorio u odnosu prema "ti" - u braku, u porodici, u zajednici i u svetu. Pa, mi zapravo i nismo prava ljudska bića bez ovih odnosa. A on može samo tada da ostane ispravan ako imamo vremena jedan za drugoga i kada drugima poklanjamo svoje vreme. Konačno stižemo do razgovora sa bračnim drugom koji se ne kreće samo oko poderane dečje odeće i obuće ili očekivanog povećanja ličnog dohotka, nego koji prodire dublje, koji spaja. Ta, Bog nas je postavio da sudelujemo u životu drugih i da "nosimo bremena jedan drugoga" (Gal. 6,2).

No, ponekad će se desiti da ni najskriveniji kutak u tišini na godišnjem odmoru, ni najbolja volja, ne pomaže, jer smo izgubili prilaz prema "ti", prema drugoj osobi. Možda zajedno živimo, zajedno provodimo godišnji odmor, a ipak jedan drugome ostajemo stranci. Tu pomaže samo jedno: da prvo nađemo povratak jedan drugom i onom najvećem: našem Gospodu Isusu Hristu. Nemamo međusobnog zajedništva ako ga prvo nemamo sa njim (1. Jn. 1,3). Ta on nas je najpre stvorio za zajedništvo sa njim, kako bismo njega ljubili svim srcem, svom dušom i svim svojim bićem.

Na taj način ćemo naučiti da ljubimo i bližnjeg kao samoga sebe. Ako stupimo u istinsko životno zajedništvo s njim, doći ćemo do iskustva da ćemo dobiti novi prilaz prema našim bližnjima. Bog nam tada poklanja pravilan međuljudski odnos. Kakve li dobiti kada bismo se malo više odvojili od svoga ja, i malo više približili onom "ti" - bližnjem.

Vreme za uvežbavanje pravilnog životnog ritma

Bog nas postavlja u svoj veliki i mudri stvaralački red. Već na početku stvaranja je odredio jedan dan odmora. Koliko često smo se već ogrešili o ovaj božanski životni red? Često padamo iz ovog zdravog životnog ritma i na osnovu toga postajemo duhovni, duševni i fizički bolesnici! Onaj koji nije u stanju na pravilan način da izdahne vazduh, neće ga moći ni pravilno udisati. Onaj koji s vremena na vreme ne odstupi od obale, kako bi stekao odstojanje, i bolji uvid uskoro će postati naneseno drvo u bujici života. Potonuće u vrtlogu naših dana! Koliko nam može pomoći jedan vikend da nas Bog ponovo "uštima" u zdravi životni ritam.

Vreme za službu Isusu

Možda bi deo našeg slobodnog vremena, našeg odmora, trebalo da pripadne Isusu, bilo da učestvujemo na nekom seminaru ili u nekom poduhvatu đakonske, misijske prirode ili u nekom praktičnom radu. Pri ovome se tajna krije u sledećem: ako se usudim da u takvom slučaju budem njemu poslušan, sigurno ću doći do iskustva da će mi Bog takav poduhvat, takvu službu nagraditi novim fizičkim snagama, i neobičnim utiscima i doživljajima u njegovoj prisutnosti, tako da mogu doći do radosnog slavljenja njegovog imena. A to bi bila najveća dobit koju bih mogao iz svog godišnjeg odmora ili svog vikenda da ponesem u svoj radni dan.

^vrh

JA NE VOLIM BOGA

- Put jednog Bogotražitelja

Pažljivo usmeravajući pogled na sebe samog i posmatrajući svoje unutrašnje stanje, iskustveno sam se uverio da ne volim Boga, da nemam ljubavi ka bližnjem, da ne verujem ničemu pobožnom i da sam prepun gordosti i slavoljublja.

(1.)

Ja ne volim Boga - jer ako bi Ga voleo, neprestano bi razmišljao o Njemu srcem punim zadovoljstva. Svaka misao o Bogu dobavljala bi mi novu slast. Naprotiv, ja mnogo češće i mnogo draže razmišljam o svetskim stvarima, a razmišljanje o Bogu za mene predstavlja napor i muku. Ako bi Ga voleo, razgovor sa Njim, kroz molitvu hranio bi me, naslađivao i privlačio na neprestano opštenje sa Njim, ali ja ne samo što se ne naslađujem molitvom, nego osećam napor baveći se njome, borim se sa mrzovoljom, slabi me lenjost i spreman sam da se pozabavim čim bilo nevažnim, samo da skratim ili prekinem molitvu.

U ispraznim zanimanjima vreme mi leti neprimetno, a pri sećanju na Boga, pri postavljanju sebe u Njegovo prisustvo, svaki sat mi izgleda kao godina. Kad neko nekog voli, tada tokom dana neprestano misli o njemu, brine o njemu i pri bilo kom poslu voljeni mu ne izlazi iz misli; a ja u toku dana jedva da odvojim i jedan čas da bi se duboko udubio u razmišljanje o Bogu i da bih u sebi rasplamsao sebe u Njegovoj ljubavi, a 23 časa vrlo spremno prinosim revnosne žrtve strasnim idolima! Dakle, ako se ljubav prema Bogu poznaje prema ispunjenju Njegovih zapovesti: "ako me ljubite, zapovesti moje držite", kako govori Gospod, a ja zapovesti Njegove ne držim, otud izlazi pravilan zaključak da ja ne volim Boga.

(2.)

Ja nemam ljubavi prema Bližnjem - jer, ne samo što ne mogu da za dobro bližnjega položim žrtvu, - dušu svoju (Po Jevanđelju) nego ne mogu da žrtvujem svoju čast, svoje imanje i mir radi dobra bližnjega. Sa većim zanimanjem slušam o nesreći bližnjega i ne žalostim se nego bivam ravnodušan ili još gore nalazim zadovoljstvo. Rđave postupke brata ne pokrivam ljubavlju, nego ih sa osuđivanjem objavljujem. Njegovo blagostanje izaziva kod mene zavist i prezrenje.

(3.)

Ja ne verujem u doktrine vere; niti u besmrtnosti, niti Jevanđelju. Jer, ako bi bio tvrdo ubeđen da posle groba postoji večni život u Hristu, i nagrada za zemaljska dela, bez prestanka bi razmišljao o tome; sama pomisao o besmrtnosti bi me užasavala i život bi ovaj provodio kao stranac koji se sprema da stupi u svoju otadžbinu. No, naprotiv, i ne mislim o večnosti i svršetak svoga kratkog života smatram nekakvom krajnjom tačkom moga postojanja. Tajna se misao usadila u meni: ko zna šta će biti posle smrti? Ako i govorim da verujem u besmrtnost, onda to govorim samo razumom, a moje srce stoji daleko od čvrste uverenosti, o čemu otvoreno svedoče moji postupci i stalna briga o blagoustrojstvu zemaljskog života.

Kada bi sveto Jevanđelje, kao reč Božija, bilo sa verom primljeno u mom srcu, ja bih se neprestano njim zanimao, rado bih ga izučavao, naslađivao bih se njime i sa dubokom pobožnošću bih čak i gledao na njega. Premudrost, blagost i ljubav, skriveni u njemu dovodili bi me do ushićenja; naslađivao bih se poukama o zakonu Božjem i dan i noć; hranio bih se njima kao svakodnevnom hranom i svim srcem bih težio ka ispunjenju njegovih pravila. Ništa zemaljsko ne bi moglo da me odvoji od toga. Naprotiv, ako retko i čitam ili slušam reč Božiju, to biva po nuždi i zbog radoznalosti, i pri svemu tome, ne stižući do duboke pažnje, ja osećam suvoću, odsutnost i nezainteresovanost, i kao da se radi o nekom najobičnijem čitanju ostajem bez ikakvog ploda.

(4.)

Prepun sam gordosti (ponosa) i osećanja samoljublja. Videći u sebi dobro, želim da ga stavim na uvid i gordim se njime pred drugima ili sam sam u sebi zadovoljan sobom; nekada i pokazujem spoljašnje smirenje, ja ga pripisujem svojim sopstvenim snagama i sebe smatram višim od drugih ili u najmanju ruku ne gorim od njih. Ako u sebi primetim porok, trudim se da ga opravdam, da ga prikrijem velom nužnosti i nevinosti; ljutim se na one koji me ne uvažavaju, smatrajući da ne umeju da cene ljude. Obdarenostima svojim, gordim se, a sve neuspehe u mojim poduhvatima smatram uvredljivim za sebe i radujem se nesreći mojih neprijatelja (pa i "prijatelja"). Ako i težim ičem dobrom tu imam za cilj pohvalu ili sopstvenu korist ili svetsku utehu.

Ukratko rečeno, neprestano od sebe činim sopstvenog idola kome bez prestanka služim, tražeći u svemu čulno zadovoljstvo i hranu mojim slastoljubivim strastima i požudama. Iz svega što sam nabrojao vidim da sam gord, preljubočinac, nevernik, da ne volim Boga, i da mrzim bližnjega: Šta od toga može biti grešnije? Stanje duhova tame je bolje od mog položaja; makar i ne voleli Boga, makar i mrzeli čoveka, oni ipak veruju i drhte, a ja? Može li biti jadniji udeo koji me očekuje? I od čega još može biti strašnija presuda nego od ove nebrige i nerazumnog života koje ja vidim u sebi?

Deo iz knjige: "Put jednog Bogotražitelja".

^vrh

misaone refleksije

JA SAM HRIŠĆANIN

- nepoznati autor

"Kada kažem 'ja sam hrišćanin' ja ne vičem 'ja živim čisto', nego šapućem 'bio sam izgubljen, a sada sam nađen i oprošteno mi je'.

Kada kažem 'ja sam hrišćanin' ne govorim to sa ponosom, već priznajem da se spotičem i da mi treba Hrist da me vodi.

Kada kažem 'ja sam hrišćanin' ne pokušavam da budem jak, već priznajem da sam slab i treba mi Njegova snaga da nastavim.

Kada kažem 'ja sam hrišćanin' ne hvališem se uspehom, nego priznajem da sam promašio i da mi treba Bog da očisti moju zbrku.

Kada kažem 'ja sam hrišćanin' ne tvrdim da sam savršen, moje mane su isuviše očite, ali Bog veruje da vredim.

Kada kažem 'ja sam hrišćanin' još uvek osećam žaoku bola... srce mi je skrušeno, i zato prizivam Njegovo ime.

Kada kažem 'ja sam hrišćanin'... nisam svetiji od vas, ja sam samo jedan grešnik koji je prihvatio Božju savršenu milost!"

(Izvor: Evanđelje u svaku kuću, www.evandjelje.com)

ĐAVOLJA "BLAŽENSTVA"

- nepoznati autor

1. Blagosloveni oni koji su preumorni, prezauzeti ili previše rastreseni da provedu barem jedan sat nedeljno u crkvi sa svojom braćom i sestrama u Hristu, jer oni su moj lak plen.

2. Blagosloveni hrišćani koji čekaju da ih se moli, koji očekuju zahvalnost, koji drže do sebe, jer njima pripada moje carstvo tame.

3. Blagosloveni oni koji su osetljivi i lako uvredljivi, koji u svemu i svakome vide zamerke i zlo, jer oni su tako spremni da sprovedu moje planove.

4. Blagosloveni oni koji su vrlo religiozni i svima idu na živce, jer oni su moji najbolji misionari i propovednici.

5. Blagosloveni oni koji ogovaraju, klevetaju i izazivaju nevolje, jer oni će se zvati decom mojom.

6. Blagosloveni oni koji nemaju vremena za molitvu, jer oni su po mojoj nesvetoj volji.

7. Blagosloveni oni koji se uvek žale, kukaju i sve vide "crno", jer ja ih uvek slušam i darivam ih neverom i beznađem.

8. Blagosloven ti kada čitajući ovo pomisliš da se ovo tiče nekog drugog, a ne tebe, jer tada IMAM BAŠ TEBE!

^vrh

Smešna strana

GDE JE ISUS?

Učiteljica je na času veronauke trebala da govori o Hristovom vaznesenju, a da bi otvorila ovu temu ona je prvo upitala: "Deco, šta mislite, gde je sada Isus?"

Nekoliko dece je podiglo svoje ruke i davalo odgovore: "On je na oblacima", "Na nebu", "U mome srcu", dok mala Jovana ćerka lokalnog sveštenika nestrpljivo izjavi: "Ja znam, ja znam zasigurno, on je u našem kupatilu!"

U razredu je nastala tišina, a sva lica su gledala čas u Jovanu čas u učiteljicu, očekujući neku njenu reakciju. Konačno učiteljica vidno zbunjena zapita Jovanu: "Kako to misliš, u vašem kupatilu?"

Devojčica odgovori: "Svako jutro kada moj otac ustane, on lupa na vrata od kupatila i viče: 'O moj Gospode, zar si ti još unutra?!'"

JONA

Na času biologije poveo se razgovor o kitovima i neko od dece je istakao kako u Bibliji piše da je kit progutao proroka Jonu. Učiteljica se na to nasmejala i počela da objašnjava deci kako je fizički nemoguće da kit proguta čoveka.

Neka devojčica je na to rekla: "Ipak, Jonu je progutao kit."

Učiteljica vidno nervozna je i dalje objašnjavala devojčici da je to nemoguće.

"Dobro, videćemo. Kada odem u nebo pitaću Jonu." Reče devojčica.

Učiteljica će na to vrlo cinično: "A šta ako je Jona u paklu?"

"Onda ga vi pitajte." Odgovori brzo devojčica.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 54 / 2009.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Ja - farisej! - Ričard De Han

* Praštanje: Oprostiti ili zaboraviti? - Keith Green

* Jov - Jonh Quinn

* Shvatati Boga ozbiljno - Derek Prince

* Dođi Hristu - John Bunyan

* Svjedočanstvo o Božjoj brizi - Stjepan Beleš

* misaone refleksije

* Smešna strana

Mnoge od knjiga koje se danas (eBay) prodaju po visokim cenama je samo zbog njihovog poveza, jer su ukoričene u skupocenu kožu, od ovog ili onog majstora, i jer su iz ovog ili onog veka. Njihov sadržaj, sama poruka, srž knjige se malo spominje, obraća se pažnja samo na njihov izgled i povez. Mnogi bogataši prilikom uređenja svojih luksuznih stanova, kuća ili kancelarija ih kupuju i to na "metre", kako bi što bolje "uštimovali" svoj enterijer, da bude po "modi" i po poslednjim "katalozima". Neki bogataš je kupio čak 13.000 starih knjiga koje nikad neće pročitati, ali je pred drugima hteo ostaviti utisak velikog ljubitelja knjige, da to primeti i vidi svako ko poseti njegovu kuću. No, te knjige su bile samo ukras, samo dekor, skupi skupljači prašine.

Prenaglašavanje spoljašnjeg izgleda, forme, se može opravdati kod uređivanja kuća, ali je vrlo opasno da na takav način i "duhovno" živimo. Isus je ukorio mnoge verske vođe svoga vremena, jer nisu živeli ono što su i propovedali. Uživali su u pohvalama ljudi, ritualima, i osećaju važnosti. Bili su toliko opijeni spoljašnošću da umesto da otvaraju vrata nebeskoga carstva izgubljenim dušama, oni su ih zatvarali svojim (ne)duhovnim ponašanjem pred samim njihovim nosem.

Isus je o takvim "duhovnjacima" rekao: "A sva svoja dela čine da ih ljudi vide." (Mt. 23:5 EČ). Isus nas poziva da najpre budemo iskreni i bogati iznutra, a ne da smo "opsednuti" svojim spoljašnji pobožnim izgledom. Svojom poniznošću moramo prikazati stvarnost Božje prisutnosti u nama, u našem životu, i treba da smo svesni da se to ne može izlažirati, jer ljudi to prepoznaju, vide, osećaju.

Dragi naši čitaoci,

ako zaista živimo za Isusa, onda sama suština naših života je mnogo važnija od naše spoljašnosti. Ako nas Bog zaista nadzire iznutra, onda ćemo svakako biti predivni (u redu) i spolja.

"Isus želi da za Njega budem sunca zrak, samo za Njega da blistam svaki dan i svaki čas. Za Hrista, i samo za Hrista, moj život treba uvek da blista!" (David McCasland).

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

JA - FARISEJ!

- Ričard De Han

- Ko su fariseji? (Matej 23)

Ne znam da li postoji nešto što me više plaši od toga da mi neko kaže da sam farisej!? Hm, možda vam se čini da preterujem. Evo na šta mislim. Recimo, ako mi neko prigovori da sam ateista ili verski liberal; ili ako mi kaže da verujem u evoluciju, dobre strane abortusa i sl.? Verujte, to mi neće smetati mnogo.

Zašto? Zato što znam da to nije tačno i da sa tim stvarima nemam nikakav problem! Nisam evolucionista. Nisam borac za pravo pobačaja. Isto tako, nema šanse da imam bilo šta sa ateističkom idejom ili liberalnim teološkim uverenjima.

Ali, da li sam farisej - e, to je već neka druga priča... Tu sam već pažljiviji sa odgovorima i izgovorima. Tu baš i nisam na svome. Šta više, znam da negde duboko u meni čuči farisej.

Loše u farisejima

Mislim da vam ne treba puno objašnjavanja zašto nisam oduševljen sa titulom fariseja? Ovi ljudi su u Isusovo vreme bili jedna od najstrožijih verskih grupa (Dela 26:5). Gospod sam kaže za njih da su "licemeri" (Matej 23:13), "slepci što vode slepce" (Matej 23:16), "okrečeni grobovi, koji spolja izgledaju lepi, a iznutra su puni mrtvačkih kostiju i svake nečistoće" (Matej 23:27). Oni su nosioci loših vesti, fanatici kadri da prelaze i gore i more ne bi li zadobili sledbenike svojih ideja. I to ne bilo kakve sledbenike, već "sinove pakla, dvostruko gore od njih" (Matej 23:15). Isus ističe da je njihova strast bila da ih ljudi zovu "učiteljima" (Matej 23:7). Sebe su isticali kao svetlo naroda u tami neznanja, kao čuvare kapije Carstva nebeskoga. Samo - kaže Isus - "sami u njega ne ulazite, a ne puštate one koji žele da uđu" (Matej 23:13). Uh, bez sumnje, ovakav opis je sve drugo samo ne laskanje. Kao Božji Sin, Isus je raskrinkavao licemernost fariseja u korist svog Oca: "Teško vama, učitelji zakona, jer ste uzeli ključ znanja..." (Luka 11:52).

Nema sumnje, mnogo je razloga da na fariseje gledamo kao na "loše momke". Ali, tu je zamka! Naime, nisu oni bili baš tako crni. Iskreno, u mnogo čemu bih voleo da sam kao oni. Stvarno, štošta dobroga i pohvalnog bi se dalo istaknuti u njihovim uverenjima.

Dobro u farisejima

Ovi ljudi bi i danas među svima nama važili za najpobožnije. Barem je pet razloga za to:

- odvojeni od drugih

- posvećeni svetim spisima

- bili su istinski deo običnog naroda

- bili su posvećeni tradiciji

- isticali su važnost običaja do detalja

Prvo, fariseje bi po svem svom držanju danas zvali svecima (Matej 23:25). Da, u mnogo čemu su bili posvećeni ljudi. Čak i samo ime - farisej - dolazi od korena starojevrejske reči "odvojen". Ne zna se sa sigurnošću kako su tako prozvani. A možda su i sami sebe tako nazvali? Ili je to ipak pogrdni naziv onih koji ih nisu voleli? Kako god, pre više od jednog stoleća, kada su nastali kao pokret, fariseji su odlučili da žive posebnim, odvojenim životom. Srž njihovog pokreta bio je u protivljenju moćnoj jelinističkoj (grčko-rimskoj) paganskoj kulturi. Tako da sumnje nema - I jevrejska i novozavetna istorija svedoče o dobrim stranama fariseja. Bili su posvećeni u veri toliko da su bili odvojeni od bezbožnih stvari. Dakle, odvojenje jeste jedna od odlika izvorne pobožnosti.

Drugo, fariseji su bili predani starozavetnim svetim spisima. Mnogi od nas bi ili prebledeli ili pocrveneli pred njihovim poznavanjem Božje reči! Snažno su isticali neprikosnoveni autoritet Starog zaveta. Verovali su da su nada i budućnost Izraela u veličanju i poslušnosti Zakonu. Sebe su videli kao učitelje neukih u pitanjima vere. Zato je svaka farisejska zajednica imala svog pismoznanca, stručnjaka u domenu Zakona, i u teoriji i u praksi. On je bio školovan i ovlašten da tumači svetu i predragocenu Reč od Boga. Poznati jevrejski istoričar Josif, i sam farisej, ističe kako je ovaj pokret prednjačio u svim pitanjima izraelske religije. Nema sumnje - fariseji su bili ljudi Knjige.

Treće, bili su ljudi iz naroda. Nažalost, lako se stiče utisak da ih nije zanimao običan svet, da su bili povlašćena grupa bahatih religioznih zanesenjaka iz nekih viših slojeva. Šta više, fariseji su isključivo pripadali srednjoj klasi - radnicima i zanatlijama, trgovcima. Za razliku od njih, sadukeji, kao njihovi doktrinarni ljuti protivnici, pripadali su višim, bogatim slojevima. Naravno, neki od upravitelja tadašnjeg Izraela jesu bili članovi farisejskog pokreta, ali većina je bila iz običnog naroda. I to je razlog zašto su bili tako uticajni u Hristovo doba. Voleli su ih i podržavali najobičniji ljudi. Zar nije tako u početku bilo i sa izvornim evanđeoskim pokretima našeg doba?

Četvrto, fariseji su bili uronjeni u tradiciju. Po tome su se razlikovali od liberalnih sadukeja. Naime, i jedni i drugi su bili verni svetim spisima, ali fariseji su oduševljeno prihvatali usmena predanja svojih predaka. Smatrali su da predanja daje pravi uvid u Zakon, da otvara principe Božje reči u njihovoj kulturi. Verovali su da je predanje Božji dar kojim se čuva mudrost prema Zakonu. Ono ih je čuvalo od sitnih grešaka na delu koje bi dovele do velikih lomova samog Zakona.

Nažalost, ova strast prema usmenoj tradiciji bila je ravnopravan dodatak Božjem zakonu. A to je fariseje i dovelo do kraha (Matej 15:1-14). No, naglasimo ovde pozitivnu stranu: njihovu predanost pravednosti. Stalo im je da održe mudrost prethodnih naraštaja u njihovom razumevanju istine. Zato su postali oličenje čuvanja prošlosti.

Peto se prirodno nadovezuje na sve prethodno. Ljudi odvojenja od svetovnjaštva, posvećeni svetim knjigama, ljudi iz naroda predani običajima, posebno su bili okrenuti ritualnim detaljima. U već dobrano citiranom 23. poglavlju Matejevog evanđelja, imamo vrlo živopisnu sliku farisejske opsednutosti sitnicama svakodnevice.

U odeljku Matej 23:16-22 govori se o snazi zaveta. Zavet je - običnim rečima rečeno - obećanje, zakletva, data reč. Evo Isusovih reči:

"Teško vama, slepe vođe! Govorite: 'Ako se neko zakune Hramom, to ne znači ništa. Ali, ako se zakune zlatom iz Hrama, zakletva ga obavezuje.' Budale i slepci! Šta je veće: zlato ili Hram koji zlato posvećuje? Takođe govorite: 'Ako se neko zakune žrtvenikom, to ne znači ništa. Ali, ako se zakune darom na njemu, zakletva ga obavezuje.' Slepci! Šta je veće: dar ili žrtvenik koji posvećuje dar? Ko se, dakle, zaklinje žrtvenikom, zaklinje se njime i svime što je na njemu. A ko se zaklinje Hramom, zaklinje se njime i Onim koji u njemu prebiva. I ko se zaklinje nebom, zaklinje se Božijim prestolom i Onim koji na njemu sedi." (SSP)

Molim vas, nemojmo se izgubiti u obilju važnih stvari ovih Gospodnjih reči. Ostanimo usredsređeni na farisejsku praksu. O čemu se radi. Ovi ljudi su se gubili u lavirintima bezbrojnih sitnica usmenog predanja . Istina, bili su vični u tome. Ali, vremenom su postali egocentrični izgubivši bogocentričnost svoje vere i prakse. Nisu primećivali kako su kršili osnovne Božje zapovesti držeći se starih običaja.

Prema Hristovim rečima u Matej 5:33, vidimo da su fariseji imali sasvim dobre porive. Nažalost, "detaljizmom" i "preterizmom" su hteli da osiguraju svoj ugled. Isus im je stalno skretao pažnju da njihovim rečima ne trebaju posebni zaveti i zakletve. Zar danas nije slično? Zar se od detinjstva ne kunemo majkom, rođenim očima, decom, svim na svetu... Isus kaže da nam je za ispunjenje bilo koje bogougodne prakse dovoljno samo jedno "da" i jedno "ne".

I baš je u tome bio problem. Fariseji su pokrenuti sebičnim, častoljubivim motivima potpuno promašili smisao u svom detaljizmu. Sve su dublje tonuli u glib oholosti fanatično težeći očuvanju istine i pravoverja. Hteli su da im sve to donese ugled boraca za Božju pravednost.

Isus naglašava kako takav pristup duhovnosti "ne razlikuje drvo od šume". Zadubljeni u sitnicu, fariseji previđaju krupnicu. Opijeni detaljem ne vide gde, u čemu i zašto taj detalj. Da, Hrist je nemilosrdno raskrinkao njihovu suštinsku zabludu. Naime, oni su živeli po pravilu "što manje i sitnije, to veće i krupnije". Čitali smo: oltar je ono što žrtvu čini vrednom; hram je ono što čini vrednim sve u njemu samom!

Evo šta Gospod kaže u istom govoru, Matej 23:23-24, naglašavajući da su fariseji okrenuti sebi i svome, svojim običajima i propisima:

"Teško vama, učitelji zakona i fariseji, licemeri! Dajete desetinu od nane, mirođije i kima, a zanemarili ste ono što je u Zakonu važnije: pravdu, milosrđe i veru. Ovo je trebalo da činite, a ono da ne zanemarujete. Slepe vođe! Proceđujete zbog komarca, a gutate kamilu!" (SSP)

Kakva slika, zar ne! Ne samo parodija komarca i kamile, već tužna činjenica da se neko ko žudi za svetošću, izučava Božju reč, davi u sporednom.

Ipak, mnogo je tužnije da se fariseji i farisejizam dešavaju i danas. Tu, u meni i sa mnom. Da, koliko puta uhvatim sebe da su mi važniji detalji od duhovnih principa, pa i od samog odnosa sa Bogom. Nešto u meni ima sklonost ka sitnicama, navikama, rasporedima i programima, sa zaostavštinom predaka. I to sve me vuče više nego jasna i glasna Božja reč, više nego sila Duha koja me je preporodila u veri za novi život.

Da, dragi prijatelju, uveren sam da bi se naš Gospod na isti način sukobio sa farisejima našeg doba. Nisu samo bahati ateisti, umišljeni agnostici i zaslepljeni mnogobošci neprijatelji istine. Ne, to su i svi oni, svi mi koji smo hipnotisani ličnom religioznošću. To smo svi mi koji i nesvesno radi sebe i svoga odbacujemo Boga i Božije.

Pa, šta sa svim tim, dragi hrišćanski prijatelju? Ima li tebe negde u svemu ovome? Ima li i u tebi strasti prema "tako-smo-to-oduvek-radili" pravilima, na račun osnovnih istina vere? Šta je sa ljubavi, milosti, nadom, praštanjem...? Da li Bogu nudimo svoje zlatne običaje više nego li vernost i poslušnost? Radimo li to što radimo samo zato što je to neko drugi radio u prošlosti?

Da li ste zaokupljeni više sa zameranjem drugima ili sa pomaganjem tim istim ljudima? Imamo li pametne izgovore, kao bedeme ispred sebe ili smo slobodni u duhu?

Ako smo imalo zaglibljeni u farisejizam, postupimo kao jedan od njih - farisej Savle! Dozvolimo da nas Duh Sveti preporodi u hrišćanina Pavla. Evo kako on piše jednom mladom čoveku: "A ti si pošao za mojim učenjem, načinom života, stremljenjem, verom, strpljivošću, ljubavlju, istrajnošću." (2. Timotiju 3:10 SSP). Kakva celina! Sve je tu: i teorija i praksa, i doktrina i delotvornost. To je ono što treba svakome od nas.

Bog nam može pomoći da mu budemo verni u glavnom i najvažnijem baš kao i u malom i običnom. Kad sam to priznao Bogu, kada sam iskreno prepoznao fariseja u sebi, pobedio sam ga. I ti to možeš sa svojim farisejem!

Tekst priložio: Žarko Đorđević (IKONOS, www.twr-serbia.org.)

M.R. De Haan II je sin Richard W.De Haan-a, i unuk dr. M.R. De Haan-a, osnivača radio programa "Radio Bible Class". Takođe, on je i tvorac svakodnevnog intervju radio programa "Sounds of the Time".

^vrh

PRAŠTANJE: OPROSTITI ILI ZABORAVITI?

- Keith Green

Jednom dok sam leteo iz Dalasa za Los Anđeles, sedeći u sedamnaestom redu počeo sam budan sanjariti. Setio sam se naime jednog mog prijatelja koji se prema meni, barem sam ja tako smatrao, poneo nepošteno prilikom jednog poslovnog ugovora koji smo sklopili. Prevrćući po glavi ceo taj incident, setio sam se kako sam tada tešio moja povređena osećanja, razmišljajući u sebi: "Ma dobro, kako je tako je, to je svakako bio Božji novac, Bog će se već sa njime obračunati."

No, leteći u tom avionu kroz noć, iznutra su me počela kopkati i mučiti, gotovo osvetnička osećanja. Odjednom mi nije bilo dovoljno to što sam poverio celu stvar u Božje ruke. Zatekao sam samog sebe kako razmišljam: "Nadam se da će Gospod celu tu stvar izneti kad taj i taj bude stajao pred Njime na Sudnji dan."

A onda je, iznenada, Gospod upao u moje misli i rekao mi: "Biće mi drago da to spomenem, ali samo ako ti ne mariš da iznesem sve one glupe stvari koje si ti učinio za svoga života!"

Prasnuo sam u smeh, baš tamo u sedamnaestom redu. Odjednom sam uvideo koliko je to sve smešno. Ja mu u stvari nikada nisam ni oprostio! Čak ni sa svim tim svojim produhovljenim razmišljanjem o Sudnjem danu, jer ono šta sam zbilja mislio u svom srcu bilo je: "Ma, platiće on za to!" Sveti Duh mi je jednom jedinom rečenicom pokazao sav taj grubi nedostatak oprosta u mom srcu - ne samo prema ovom bratu, već prema mnogim drugima koji su me uvredili.

U času sam u potpunosti razumeo Isusove reči: "Ako li ne opraštate ljudima grehe njihove, ni Otac vaš neće oprostiti vama grehe vaše." (Mt. 6:15).

Nemilosrdni sluga

U Matejevom evanđelju (Mt. 18:23-35), stoji jedna neverovatna priča o čoveku koji je caru dugovao mnogo novca. "I... dovedoše mu jednog dužnika od deset hiljada talanata..." (Danas bi to vredelo više od deset miliona dolara.) "I budući da nemaše čim platiti, zapovedi gospodar njegov da ga prodadu, i ženu njegovu i decu, i sve što ima; i da mu se plati... No sluga taj pade i klanjaše mu se govoreći: Gospodaru! Pričekaj me, i sve ću ti platiti. A gospodaru se sažali za tim slugom, pusti ga i dug oprosti mu."

Mislim da je najlepši deo ove priče u činjenici da je car svom dužniku oprostio dug... i to u vrednosti preko deset miliona dolara!! Glavni razlog zašto mu je oprostio dug bio je u tome što mu je sluga obećao da će mu ranije ili kasnije platiti dug, što je očito bilo nemoguće, jer je dug bio toliki da ga niko ne bi mogao otplatiti za života. Stoga ga je u sažaljenju car zauvek oslobodio otplaćivanja duga... No je li zaista bilo tako? Čitajmo dalje...

Šta će se desiti otkrivamo odmah u narednom stihu (28): "A kad iziđe sluga taj, nađe jednog od svojih drugara koji mu je dužan sto groša, i uhvativši ga davljaše ga govoreći: Daj mi šta si dužan. Pade drugar njegov pred noge njegove i moljaše ga govoreći: Pričekaj me, i sve ću ti platiti. A on ne hte, nego ga odvede i baci u tamnicu dok ne plati duga." (Mt. 18:28).

Možete li zamisliti tu drskost? Upravo ti je oprošteno deset miliona dolara, i umesto da izađeš negde u grad, i da to proslaviš, ti odeš i nađeš nekog siromašnog Džoa koji ti duguje 18 dolara! On je verovatno načuo glasine o tvojoj sreći i misli da ćeš ga pozvati na žurku. Kad, umesto toga, ti ga počinješ nemilosrdno daviti, kada te zamoli da budeš strpljiv i da mu ostaviš još nekoliko dana kako bi ti vratio dug, ti odbijaš i bacaš ga u tamnicu.

Možda to ne izgleda kao nešto što bi ti uradio, ali se kladim da si to uradio i pre. Vidiš, ako ti je Isus oprostio grehe, otpisan ti je neverovatan dug. Bilo kakva gorčina ili nedostatak oprosta u tvom srcu, nakon potpunog pomilovanja koje si ti primio, čini te istim kao i tog nemilosrdnog slugu. Njegovo neopraštanje ne samo da je bilo i glupo, već je on sam time poništio celi sporazum koji je pre toga postigao s carom, što ga je silno usrećilo!

"Videvši pak drugari njegovi taj događaj žao im bi vrlo, i otišavši kazaše gospodaru svom sav događaj. Tada ga dozva gospodar njegov, i reče mu: Zli slugo! Sav dug ovaj oprostih tebi, jer si me molio. Nije li trebalo da se i ti smiluješ na svog drugara, kao i ja na te što se smilovah?" (Mt. 18:31-33)

"I razgnevi se gospodar njegov, i predade ga mučiteljima dok ne plati sav dug svoj." A onda Isus još dodaje žaoku: "Tako će i Otac moj nebeski učiniti vama, ako ne oprostite svaki bratu svom od srca svojih." (Mt. 18:34-35).

Isus sigurno nije mogao biti jasniji dajući na znanje kako se naš Otac na nebesima razbesni kada mi, nakon šta nam oprosti večni dug greha, gunđamo zbog malo sitniša koji nam neko drugi duguje, neko drugi za koga je "Hrist takođe umro".

Treba li i spominjati da je dug koji je car bio oprostio sada opet bio na snazi i to u svom punom iznosu! Ovaj događaj ima mnoge teološke implikacije, no, s obzirom da ja nisam teolog, (a implikacije na neke teme su verovatno među najneprijatnijima i o njima se najviše raspravlja u današnjoj crkvi), sa sigurnošću mogu reći: "Ko ima uši neka čuje."

"Ako imaš išta protiv brata svoga..."

Bilo kako bilo, sve ovo služi kako bi nas upozorilo da ako imamo bilo šta u našim srcima prema bilo kome, treba otići toj osobi što pre i raščistiti sa njom celu stvar. Možda je reč o našim roditeljima, poslodavcu, učitelju, ili čak mužu ili ženi. No, u svetlu ove Isusove priče, možemo videti da koliko god nas je neko možda povredio, to se nikako ne može uporediti sa besplatnim darom Božjeg oproštenja naših greha. Ne smemo taj oprost staviti u opasnost da postane ništavan (anuliran), zbog našeg odbijanja da "idemo dalje i činimo isto". Jer Reč Božja kaže: "Ako je moguće... imajte mir sa svim ljudima, (jer) je sve od Boga, koji pomiri nas sa sobom kroz Isusa Hrista, i dade nam službu pomirenja." (Rim. 12:18; 2. Kor. 5:18).

Koren gorčine

Gorčina je smrtonosna stvar, pravi rak. U Jevrejima 12:15, stoji: "Gledajte da ko ne ostane bez blagodati Božije: da ne uzraste kakav koren gorčine, i ne učini pakost, i tim da se mnogi ne opogane." Prema ovim stihovima iz Pisma, gorčina vas neće samo povrediti, već poput kuge može zaraziti i druge!

Ako pratite živote ljudi poput Adolfa Hitlera, na primer, saznaćete da su sva zla koja je činio za svoga života svoje korene imali u duboko ukorenjenim bolima iz ranoga detinjstva.

Masovna ubistva koja je počinila porodica Čarlsa Mansona proizašla su iz Mansonove gorčine prema muzičkom kompozitoru. Nije mu se svidela Mansonova muzika. Grubo uvređen, Manson je poslao svoju porodicu do kuće kompozitora (ne znajući da se on preselio) naredivši im da ubiju koga god tamo zateknu. Užasna posledica je što su žrtve bili ljudi koje Manson nikada nije ni upoznao, što pokazuje da kada gorčina izgubi kontrolu u našim srcima, može se lako preliti na živote drugih ljudi i "tim da se mnogi opogane." (Jev. 12:15).

Čak se i kultovi mogu razviti ako verske vođe u sebi stvore gorčinu naspram crkava generalnog usmerenja ili naspram različitih denominacija. Životne priče ljudi kao što su: Joseph Smith, Moses David (Deca Božja), John Todd, Jim Jones, i drugi; a svima njima je jedna stvar zajednička - njihova mržnja prema doživljenom licemerstvu ili nepravdi u crkvi. No, kada se ta njihova mržnja pretvorila u samopravednost i intenzivnu (svetu) srdžbu, razorila je veru mnogih drugih - uništavajući tako čitave porodice, čak i njihove vlastite živote.

"Jer kad poznaše Boga, ne proslaviše Ga kao Boga niti Mu zahvališe, nego zaludeše u svojim mislima, i potamne nerazumno srce njihovo." (Rim. 1:21).

^vrh

JOV

- Jonh Quinn

Jov je bio dobar čovek, poznat po svojoj lojalnosti Bogu, kao i po izdržljivosti i strpljenju. Novi zavet spominje Jova kao primer strpljenja usred meteža i stravične životne tragedije, ali isto tako kao primer pobede nakon teške borbe sa iskušenjima.

Često, hrišćani jedni druge podstiču da budu strpljivi kada prolaze kroz vremena iskušenja i gubitka, te da čekaju na Gospodnji dolazak - kraj svakoj svojoj "muci pod suncem". Mogućnost Njegovog skorog dolaska za svakoga od nas je već tu, pri ruci, tj. naše večno zajedništvo sa Njime udaljeno je ne možda više od jednog našeg udaha, izdaha ili otkucaja srca.

Jakov nam pred oči priziva Jova, da treba da se ugledamo na njega, on piše:

"Trpite, dakle, braćo moja, do dolaska Gospodnjeg. Gle, težak čeka plemeniti rod iz zemlje, i rado trpi dok ne primi dažd rani i pozni. Trpite, dakle, i vi i utvrdite srca svoja, jer se dolazak Gospodnji približi. Ne uzdišite jedan na drugog, braćo, da ne budete osuđeni: gle, sudija stoji pred vratima. Uzmite, braćo moja, za ugled stradanja proroke koji govoriše u ime Gospoda. Gle, blažene nazivamo one koji pretrpeše. Trpljenje Jovljevo čuste, i posledak Gospodnji videste: jer je Gospod milostiv i smiluje se." (Jakov 5:7-11).

U kom je vremenu živeo Jov?

Istorijski zapisi u Knjizi o Jovu sugerišu da je Jov bio veran čovek Božji, koji je živeo u vremenu negde između Noja i Mojsija, čime je Jov osoba iz doba patrijarha.

Pre svega, o tome nema nagoveštaja u Mojsijevom petoknjižju, što nam sugeriše da je on živeo pre pisanja prvih pet knjiga Biblije. Drugo, Elifas se poziva na poplavu koja je pomela sve zle (Jov 22:16). Ovo se najverovatnije odnosi na "potop" za vremena Noja, koji se već bio dogodio. Treće, kao što je to bio običaj u vernih patrijarha, Jov je bio duhovni otac porodice te je kao sveštenik prinosio žrtve u njihovo ime (Jov 1:5). Konačno, Jovov se životni vek uklapa sa kasnijim patrijarsima (poput Avrama), jer je živeo više od 140 godina nakon događaja koji su opisani u knjizi.

Neke lekcije iz Knjige

Knjiga o Jovu sadrži mnogo lekcija koje se mogu primeniti na svakodnevno ljudsko iskustvo. Neke od glavnih tačaka su:

1. Bog je brižan, divan i velik. On zavređuje naše slavljenje, posvećenost i lojalnost, bez obzira na naše trenutne nevolje. On to zaslužuje zbog toga ko On jeste: kao Bog Svedržitelj, naš Stvoritelj.

2. U knjizi se postavljaju pitanja vezana za ljudsku patnju, i to za patnju čoveka vernog Bogu. Međutim, nema odgovora na sva pitanja. Postoje pitanja nad kojima čovek stoji nemoćan i nije u mogućnosti da dokuči sve razloge koji se kriju iza njegove lične patnje, boli ili prividne nepravde. Jednostavno, mi moramo nastaviti verovati Bogu, i to na temelju toga: ko On jeste. Takođe, učimo da patnja nije uvek rezultat našeg ličnoga greha, ili makar to ne mora neophodno biti. U stvari, patnja pravednika može biti iskušenje ili ispitivanje (testiranje) lične vere - kušanje našeg srca.

3. Verovatno ne postoji bolji primer ljudskog strpljenja i izdržljivosti od onoga koji je demonstrirao Jov, kao i mogućnost za neograničenu i bezuslovnu lojalnost Bogu.

Ličnosti u Knjizi o Jovu

Ličnosti u knjizi uključuju: Boga, sotonu, Jova, Jovovu suprugu, Elifasa, Vildada, Sofara i Elijuja. Veći deo knjige je serija rasprava između Jova i njegovih prijatelja. Svi oni (misle) da imaju nešto pametno reći Jovu, i uzimaju sebi za pravo da budu "Božji advokati".

Elifas izgleda ima najviše saosećanja, Vildad je negde između, dok je Sofar jedan od onih koji rado sipa "so na tuđe rane." Elijuj je mlađi momak koji nesigurno progovara na samom kraju debate. No, svi su oni pogrešno informisani i greše u svojim zaključcima, te pogrešno predstavljaju Boga - Njegov karakter, i navlače na sebe Božji sud (Jov 42:7-8).

Velika optužba

Jov je bio čovek izuzetnog karaktera (Jov 1:8). Bio je zabrinut zbog nedostatka duhovnosti među članovima svoje porodice, pošto su se većinu vremena samo zabavljali i provodili (Jov 1:4), kako to i biva sa bogatim ljudima. Tako, sotona optužuje Jova pred Bogom, a sa njim u stvari sve one koji traže da žive pravedno pred Bogom. A optužba je da niti Jov, (a i niti iko drugi) ne služi Bogu džabe, već da za to mora biti "potkupljen" od Boga, tj. da ima ličnu (materijalnu) korist od toga. "Nema istinskog integriteta među vernicima, već samo licemerje," tvrdi drugim rečima sotona svojim napadom na Jova.

"Ako Bog blagosilja čoveka, obožava ga, no ako izostanu blagoslovi... Onda zaboravi!" Sotona je prilično ciničan po tom pitanju, jer on sam nije uspeo da zadrži svoj visoki status zbog svog vlastitog ponosa i želje da se okoristi. Stoga insistira da mi sami ne možemo biti mnogo različiti od njega, te da ne možemo opstati tamo gde je on pao (Jov 1:9-11).

Bog dopušta da iskušenja zadese Jova. Ako je Bog pravedan (a naravno da jeste) onda će taj test pokazati da smo mi, ljudska stvorenja, stvoreni na Njegovu sliku, i u mogućnosti da budemo u potpunosti posvećeni Bogu, bez obzira na "vatru okolnosti". Neki ljudi kažu: "Svaki čovek ima svoju cenu", i upravo je to i sotona rekao Bogu. No, Bog mu kaže da greši, a Jov to dokazuje za samog sebe, ali ujedno i za sve nas koji se pouzdajemo u Boga.

U samo jednom danu, Jov je iskusio gubitak svojih volova i magaraca, ovaca i kamila, sluga, a i svojih sinova i kćeri. Jovova reakcija je jedan izuzetan primer ličnog integriteta (Jov 1:20-22). Razočaran, sotona pokušava da objasni svoju pogrešnu predrasudu o Jovu govoreći kako test nije bio dovoljno ozbiljan, da je bio suviše blag. Gospod dopušta sotoni da kazni Jova narušavajući mu i telesno zdravlje (Jov 2:7-8). Jovova supruga nije imala dovoljno vere ili ju je izgubila kroz sve to, te je Jov onako bolestan opominje na to (Jov 2:9-10). Ironično, no Jovova supruga reaguje baš onako kako je sotona priželjkivao da će Jov reagovati!

Ovo nam kazuje da su vera i lojalnost uvek naš lični izbor, i svako od nas je u mogućnosti da odabere bilo koji od tih puteva. Po dolasku, Jovovi prijatelji su šokirani onim što zatiču, kada ugledaju Jova (Jov 2:11-13).

Veliki deo knjige se sastoji od tačaka rasprave između Jova i njegovih prijatelja. Jov zadržava svoj integritet kroz čitavu knjigu, uprkos činjenici da je zbunjen zbog svih tih užasnih stvari koje su mu se dogodile. On i njegovi prijatelji su verovali u "teoriju", da se dobre stvari događaju dobrim ljudima, a loše stvari da se dešavaju lošim ljudima.

Bog progovara

"Savetnici" i "tešitelji" Jovovi, tvrdo insistiraju na tome da je Jov sagrešio Bogu, te da se mora pokajati. Opet, Jov insistira da nije, ali on ne može objasniti zašto je u to siguran, već da on iako je pravedan, toliko pati. Jov želi nekoliko stvari: raduje se smrti (ali nikad ne razmišlja o samoubistvu). Takođe, želi da se susretne sa Bogom lice u lice kako bi Mu rekao da je pogrešio.

Jovova želja se ispunila: On dobija svoj razgovor sa Bogom. No, Bog kori Jova zato što insinuira stvari o kojima ne zna ništa (Jov 38:1-2). Jov onda izaziva Boga da odgovori na par pitanja. Bog zna odgovor, no zna li i Jov? (Jov 38:3). Pitanja su formirana tako da podsete Jova na Božju silu, mudrost i sveprisutnost. Nakon toga, Bog Jovu daje mogućnost da govori, no Jov više nije zainteresovan da govori, tj. vodi raspravu sa Bogom, jer je uveren da je već rekao i previše (Jov 42:1-6). Na kraju, Bog blagosilja Jova i vraća mu sve izgubljeno (Jov 42:12; Jov 42:16-17).

Treba da razumemo, da i mi možemo biti poput Jova i drugih heroja vere. Oni nisu toliko drugačiji od nas, i oni su bili ljudi poput nas. Ono što ih je činilo drugačijima je bio njihov izbor i njihova odlučnost da u njemu istraju (Vidi Jevrejima 11:4-40). Dakle, naše posvećenje, vernost i pravednost za Boga je uvek pitanje našeg ličnog izbora.

A šta će biti tvoj izbor?

Koga ćeš ti poslušati kada te snađu Jovovske nevolje?

Izvor: Expository Files, 2001.

^vrh

SHVATITI BOGA OZBILJNO

- Derek Prince

Kada sam nedavno razmišljao o raznim definicijama vere našao sam svoju ličnu definiciju: Vera znači shvatati Boga ozbiljno. Ovo je bio rezultat kontakta sa mnogim hrišćanima koji su govorili da veruju, ali nisu shvatali Boga ozbiljno.

Shvatati Boga ozbiljno znači shvatati ozbiljno Njegovu Reč. Ako dođe neki čovek, i počne nešto da mi govori, a ja to ignorišem - ili možda i ne prihvatam - puno toga što kaže, onda sigurno tog čoveka ne shvatam ozbiljno. U stvarnosti svaki čovek nosi krivicu nepoštovanja drugih.

To isto se odnosi i na Boga. Ako ignorišemo ili ne prihvatamo mnogo toga što On govori kroz svoju Reč, onda ga sigurno ne shvatamo ozbiljno. U stvarnosti se prema Njemu odnosimo sa nepoštovanjem. A ipak je ovo stvarnost i život mnogih hrišćana. Prema Njegovoj Reči se odnose kao prema hrani u nekom restoranu, birajući onu koja im prija, a ostalu izbegavaju.

Postoje četiri praktična načina kroz koje se Reč Božja manifestuje ljudima: Njegova obećanja, Njegove zapovesti, Njegove zabrane i Njegova upozorenja. Analiziraćemo sada po nekoliko primera za svaki način, i pokušati da kroz njih razmislimo kako se to može odnositi na nas i naš život.

1. Božja obećanja

Četiri evanđelja sadrže puno divnih Isusovih obećanja, ali pre nego što njihovo ispunjenje počnemo da tražimo u svom životu, važno je da shvatimo kome je i svako pojedinačno obećanje bilo dato. Evanđelja prave razliku između reči koje je Isus govorio svojim učenicima, i reči koje je govorio masi, ili određenim pojedincima a koji nisu bili njegovi učenici. Postoji više od devet stotina stihova koji su upućeni učenicima (apostolima, sledbenicima), i oko osamsto šezdeset stihova koji su upućeni onima koji nisu bili njegovi učenici (radoznalci iz naroda).

Karakteristika istinskih učenika je bilo predanje. Učinili su bezuslovno predanje i želju da poslušaju i slede Isusa, bez obzira na cenu toga. Isus je postavio precizan uslov za to: "I ko ne nosi krst svoj i za mnom ne ide, ne može biti moj učenik... Tako dakle svaki od vas koji se ne odreče svega što ima ne može biti moj učenik." (Lk. 14,27; Lk. 14,33 RDK)

Naravno, mi koji danas živimo nismo bili prisutni kada je Isus ovo rekao. Dakle, pre nego što prisvojimo Njegova obećanja treba se zapitati: Da li sam ja čovek o kojem Isus govori? Da li se i na mene odnose Njegova obećanja? Imam li i ja prava na njih?

Jovan 14 ima puno veličanstvenih obećanja, poput sledećih: "I šta god zaištete u Oca u ime moje, ono ću vam učiniti, da se proslavi Otac u Sinu. I ako šta zaištete u ime moje, ja ću učiniti... Još malo i svet mene više neće videti; a vi ćete me videti; jer ja živim, i vi ćete živeti... Mir vam ostavljam, mir svoj dajem vam; ne dajem vam ga kao što svet daje, da se ne plaši srce vaše i da se ne boji." (Jn. 14,13-14; Jn. 14,19; Jn. 14,27 RDK)

Međutim, ova izuzetna obećanja su data samo grupi potpuno predanih Isusovih sledbenika. Petar je govorio u njihovo ime, kada je rekao: "Eto mi smo ostavili sve i za Tobom idemo." (Lk. 18,28 RDK). Prisvajanje ovih obećanja bez ispunjenja ovog uslova nije vera, nego puka uobraženost. Svako od nas treba da se zapita: Da li sam sledbenik Isusa Hrista ili samo član crkve?

2. Božje zapovesti

"I po tom razumemo da Ga poznasmo, ako zapovesti Njegove držimo. Koji govori: Poznajem Ga, a zapovesti Njegove ne drži, laža je, i u njemu istine nema." (1. Jn. 2,3-4 RDK).

Tvoj odgovor na Božje zapovesti pokazuje tvoje pravo duhovno stanje pred Bogom. Njihovo ispunjavanje je dokaz da poznaješ Boga i da ga ljubiš (1. Jn. 6,1-4).

Biblija sadrži puno zapovesti, koje pokrivaju mnoge oblasti u životu, ali je Isus sve obuhvatio u jednoj zapovesti, koja je važnija od svih ostalih: "Novu vam zapovest dajem da ljubite jedan drugog, kao što ja vas ljubih, da se i vi ljubite među sobom. Po tome će svi poznati da ste moji učenici, ako budete imali ljubav među sobom." (Jn. 13,34-35 RDK)

Ispunjavanjem ove zapovesti, mi ispunjavamo ceo zakon: "Jer se sav zakon izvršuje u jednoj reči, to jest: Ljubi bližnjeg svog kao sebe." (Gal. 5,14 RDK).

Ljubav je konačni smisao, zbog koga su date sve ostale zapovesti: "A namera je zapovesti ljubav od čistog srca i dobre savesti i vere nelicemerne; U kojima neki pogrešivši svrnuše u prazne govore..." (1. Tim. 1,5-6 RDK). Dakle, bilo kakva religiozna aktivnost koja ne proizvodi ljubav je samo uzaludan trud.

Ljubav, to je taj temelj, na kojem svaki pojedinac treba da zasnuje svoju poslušnost Božjim zapovestima. Svako od nas treba da se zapita: Da li je moj život manifestacija Božje ljubavi?

3. Božje zabrane

"Ne ljubite svet ni što je na svetu. Ako ko ljubi svet, nema ljubavi Očeve u njemu." (1. Jn. 2,15 RDK).

Bog ovde jasno zabranjuje da se ljubi svet. On zahteva takvu odluku od svakog čoveka vere. Čovek može ili ljubiti svet ili može ljubiti Boga Oca. Ne može ljubiti u isto vreme oboje. Mora biti ili jedno ili drugo - ili ljubav Božja ili ljubav prema svetu.

U rečniku Novog zaveta reč "svet" obuhvata sve ljude i sve aktivnosti, koje nisu podređene pravednoj vladavini Bogom postavljenog vladara - Isusa Hrista. Svet je kao takav - da li svesno, ili nesvesno - pobuna protiv Boga. Ljubiti svet zato znači priključiti se toj pobuni - stati protiv Boga.

Primamljivost sveta u životu pojedinca je neverovatno jaka. Svet nudi mnogo primamljivih obmana. Neke su prividno bezopasne i nevine, ali se u njima nalazi sakriven rafinisani otrov pobune.

Mediji su glavni kanal uticaja sveta na pojedinca, sa svim oblicima zabave koje se nude. Došao sam do zaključka da "zabava" nije hrišćansko shvatanje, dok god ona čini ljude pasivnima. U Bibliji je Bog za njegov narod odredio vreme radosnih proslava, ali i ljudi sami su bili deo te aktivnosti. Nisu bili samo pasivni posmatrači svega toga.

Osim toga, puno savremenih zabavnih programa je protkano duhovnom i moralnom nečistoćom i ima prikriveni uticaj koji pogani čoveka. Pre nekoliko godina sam sa svojom suprugom Rut gledao film, jako dobru komediju, sa prvoklasnim glumcima, ali je sadržao scene sa vulgarnim rečima. Osećali smo potrebu da i drugi put gledamo taj film, ali smo na kraju ipak odlučili da nećemo kušati Duha Svetog u nama zbog vulgarnih reči u tom filmu.

Na kraju smo odlučili da se nikada nećemo dobrovoljno izlagati ničemu što bi proslavljalo greh i omalovažavalo Isusa Hrista. Takođe smo odlučili da u našoj kući nećemo imati nikakvu knjigu, ili stvar, koja omalovažava Isusa Hrista.

Da li je to previše radikalno? Moguće. Ako je tako, onda je hrišćanstvo jedna radikalna religija. Zar nije?

4. Božja upozorenja

U Mateju 24 Isus daje proročki pogled na poslednje dane. Počinje sa upozorenjem od prevare: Čuvajte se da vas ko ne prevari. U jedanaestom stihu ponavlja svoje upozorenje: "I izići će mnogi lažni proroci i prevariće mnoge." Prevara je najveća opasnost koja konfrontira hrišćane zadnjih vremena.

U Mateju 24 Isus je svoja upozorenja namenio apostolima, koje je sam odabrao i koji su stalno bili sa njim više od tri godine njegove službe. Ako je apostolima bilo potrebno takvo upozorenje, kako današnji hrišćani uopšte mogu da pomisle kako su imuni od ove opasnosti?

Uprkos tome, sreo sam mnogo hrišćana koji su mislili da se ovakva upozorenja od prevare na njih ne odnose. Ovakva reakcija je u stvari samo pokazatelj da su već podložni prevari.

U Drugoj Solunjanima 2,9-10 Pavle potvrđuje upozorenje od prevare kao predznakom uzdizanja antikrista: "Kog je dolazak po činjenju sotoninom sa svakom silom, i znacima i lažnim čudesima. I sa svakom prevarom nepravde među onima koji ginu: jer ljubavi istine ne primiše, da bi se spasli..." (RDK)

Mnogi harizmatični hrišćani misle, da svako poslanje ili služba koji su propraćeni natprirodnim znacima moraju biti od Boga. Međutim, to nije istina. Biblija govori da i sotona može takođe proizvesti razne oblike natprirodnih pojava. Slepo prihvatanje svega natprirodnog kao poruke od Boga ustvari otvara vrata sotonskoj prevari.

Samo je jedna sigurna zaštita od prevare, a to je "primanje ljubavi prema istini". Ovo prodire dublje nego samo uobičajeno slušanje propovedi ili čak i čitanje Biblije. To obuhvata intenzivno i bezuslovno predanje autoritetu Božje Reči, koja ispunjava svaku oblast našeg života. To u nama stvara instiktivne reakcije prema svakoj poruci, ili službi, koja nije potpuno u skladu sa Božjom Reči.

Bog svakom čoveku nudi ovu "ljubav prema istini". Da li si spreman da je prihvatiš? Da li ćeš Božja upozorenja shvatati ozbiljno ili ćeš ih ignorisati?

Preveo: Branko Milijašević.

^vrh

DOĐI HRISTU

- John Bunyan

Onaj ko dolazi Isusu Hristu nalazi u Njemu ono što ne može naći nigde i ni na kom drugom mestu. Onaj koji dolazi Isusu Hristu, nalazi Boga koji izmiruje svet sa sobom, ne pripisujući im njihove prestupe. Dakle, Bog ni na nebu, ni na Zemlji se ne može naći na neki drugi način.

Onaj ko dolazi Isusu Hristu, nalazi u Njemu izvor milosti koji je dovoljan ne samo da oprosti greh, nego i da posveti dušu i da je sačuva od pada u ovaj pokvareni svetu.

Onaj ko dođe Isusu Hristu, nalazi vrlinu u Njemu; takvu vrlinu da, ako te On samo dotakne svojom Rečju ili ako ga ti dotakneš verom, život se time prenosi u tvoju dušu. To te tako probudi, kao kada se neko probudi iz dubokog sna; to je probuđenje sve sile tvoje i sve tvoje duše (Ps. 33:11-12; Gal. 6:12).

Jesi li došao Isusu Hristu? Da li si našao slavu u Njemu? Ako jesi, šta da ti kažem? Našao si pravdu u Njemu; našao si odmor, mir, užitak, nebo, slavu i večni život.

Zato, zapitaj ponovno svoje srce: Jesam li došao Isusu Hristu? Ako možeš reći: "došao sam", i ako sam Bog može potvrditi ovu tvoju izjavu, srećan, srećan, srećan li si čovek. Ali ako nisi došao, šta je to što te može učiniti zaista srećnim?

Od svih ljudi, tebe je Gospod blagoslovio, Otac je pripremio Sina da se žrtvuje za tebe, i ISUS HRIST, tvoj Gospod, otišao je da pripremi mesto za tebe.

Ti dolaziš potpunom Hristu; ništa ti neće nedostajati, ni za telo, ni za dušu na ovom svetu ili na onom koji će doći, nego ćeš sve imati u Isusu Hristu: On je takav u kome nema nedostataka bilo kojeg dobra, koje se nalazi na nebu i na zemlji.

On je pun milosti. Milost je nešto što se daje iz ljubavi; niko toliko nije ljubio kao Isus Hrist, ova ljubav prevazilazi razum. Ona je iznad ljubavi čitave Zemlje, svih stvorenja, čak i iznad ljubavi ljudi i silnih anđela. Ova ljubav je u njemu nadvladala tako što je ostavio slavu neba, napustio nebesko mesto, obukao se u ljudsko telo, uzeo na sebe naše bolesti, slabosti, grehe, prokletstvo, smrt i gnev Božji, koji je s pravom pripadao čoveku. I sve je to uradio za nizak, nezaslužni, nezahvalni narod; da, za narod koji je bio u stalnom neprijateljstvu sa Njime:

"Jer je Hristos, dok smo mi još bili slabi, u određeno vreme umro za bezbožnike. Jedva će ko umreti za pravednika; za dobroga možda bi se ko i usudio da umre. Ali Bog pokazuje svoju ljubav prema nama time što je Hristos umro za nas kad smo još bili grešnici. Stoga ćemo mnogo pre mi, opravdani sada njegovom krvlju, njegovim posredstvom biti spaseni od gneva. Ako smo, dakle, mi - kao njegovi neprijatelji - izmireni s Bogom smrću njegovoga Sina, onda ćemo još pre biti spaseni njegovim životom, pošto smo izmireni." (Rim. 5:6-10 EČ).

On je pun istine. Pun blagodati i istine. Istina je vernost u držanju obećanja, ovog obećanja, kao i mnogo drugih: "i onoga koji ide k meni neću izbaciti." (Jn. 6:37 EČ). On te neće prevariti ili izneveriti, dođi smelo.

On je pun mudrosti. On je za nas Bog mudrosti, mudrosti koja je jedina u stanju upravljati događajima u Crkvi u celosti i okolnostima svakog pojedinog dolazećeg grešnika. I na temelju ovoga za Njega je rečeno: "A njega je dao Crkvi za glavu više svega", jer On nadgleda sve okolnosti u svetu svojom mudrošću, a za dobro Njegove crkve. Sve ljudske akcije, sva sotonska iskušenja, sva mučenja, sva razočarenja; sve stvari koje se mogu zamisliti su u Hristovoj ruci - koji je mudrost Božja - sve ih je odredio da služe za dobro Njegove crkve (Rim. 8:28).

On je pun Duha, za komuniciranje s dolazećim grešnikom; on sam ga je primio bez mere (Jn. 3:34), tako da ga može dati svakom udu svoga Tela, prema meri svakog čoveka koja mu je udeljena od Oca. Zato je On rekao da će onom koji dođe njemu "iz njegova tela će poteći reke žive vode." (Jn. 7:38 EČ).

On je skladište puno blagodati Duha. "Iz njegove punoće svi mi primismo, i to blagodat za blagodat." (Jn. 1:16 EČ) Ovde je mnoštvo vere, mnoštvo ljubavi, mnoštvo iskrenosti, mnoštvo poniznosti, mnoštvo svakojake blagodati. Od ovog mnoštva On daje svakom; skrušenom, poniznom, strpljivom, dolazećem grešniku. Zato dolazeća dušo, imaj na umu, ti ne dolaziš goloj pustinji kada dolaziš Isusu Hristu.

On je pun naklonosti i osećanja; i to će osetiti oni koji dolaze Njemu da prime život. On može podneti tvoju slabost, On se može sažaliti na tvoje neznanje, On će biti dirnut i saosećaće sa tvojim slabostima, On će ti od srca oprostiti tvoje promašaje, On će pokriti tvoju neveru i On će te ljubiti i dalje uprkos svemu. Njegovo sažaljenje neće izneveriti: "Trsku stučenu neće prelomiti, i sveštilo koje se puši neće ugasiti." (Isa. 42:2 RDK).

Dolazeća dušo, Isus kome ti dolaziš pun je moći i olakšanja za tvoje dobro; On može potisnuti sve tvoje neprijatelje; On je Car nad svim zemaljskim carevima; sve ljudske zle namere, On može okrenuti za tvoje dobro; On može osujetiti sve zamke koje su ti postavljene na životnom putu; On te može izvući iz svih nevolja sa kojima bi mogao biti okružen; On je mudar u srcu i moćan u sili. Svaki život, svaka osoba pod suncem je u Njegovim rukama; da, čak i pali anđeli se tresu pred Njime, i pri samom spomenu Njegovog imena. On, jedini će spasiti tvoj život.

Isus kome ti dolaziš smeran je u srcu, On nikoga ne prezire. Nije mu važna tvoja spoljašnja malenkost, niti tvoja unutrašnja slabost, niti je to tvoje siromaštvo, ili tvoja nedostojnost, ili nemudrost zbog koje bi On na tebe pogledao: On je izabrao lude, nedostojne, i odbačene stvari ovoga sveta, da posrami moćne i silne (1. Kor. 1:26-28). On će prignuti svoje uho tvojim nejakim molitvama, On će izvući pravo značenje iz tvojih neiskazanih uzdisaja; On će poštovati tvoju najmanju žrtvu, ali samo ako u svemu tome bude tvoje celo srce. Nije li to blagosloveni Hrist?

I ne samo da je u Njemu punina nego i darežljivost. On ne štedi, ne zakida, ne škrtari, na onome što ima i želi to bogato dati; On ima otvoreno srce i otvorene ruke, zato:

1. On te poziva da dođeš k Njemu, a to ne bi radio i da nije spreman i dati; da On ti zapoveda: DOĐI! Radi ohrabrenja, svakoj ovoj zapovesti dodaj dato obećanje: "Jer svaki koji moli dobiva, i koji traži nalazi, i onome koji kuca otvoriće se." (Mt. 7:8 EČ).

2. On ne samo da ti naređuje da dođeš, nego ti govori, da će ti od srca učiniti dobro, i da će to učiniti radujući se: "I radovaću im se čineći im dobro i zasadiću ih u ovoj zemlji tvrdo svim srcem svojim i svom dušom svojom." (Jer. 32:41 RDK).

3. Vidi se da je zaista darežljiv, jer daje bez prigovora: "Neka ište od Boga koji svima prosto daje i ne kori, i daće mu se." (Jak. 1:5)

Dakle, jesi li došao Isusu Hristu?

"Danas ako čuješ njegov glas, pazi, da ne otvrdne tvoje srce..." (Jev. 3:15 EČ, parafrazirano).

Delovi iz knjige: "Come and welcome to Jesus Christ, John Bunyan". Sačinila: Marika Eterović Mansel.

^vrh

SVJEDOČANSTVO O BOŽJOJ BRIZI

- Stjepan Beleš

Kada je 1991. izbio rat i kada su počele padati prve granate i rakete na mjesto u kojem smo živjeli, bili smo prisiljeni izbjeći. To je bilo moguće izvesti jedino u pauzi između dva napada, kada nije bilo puno vremena, jer granatiranje je moglo ponovo započeti svaki čas, pa smo samo zgrabili naše dokumente i nešto novaca i otišli. Tako sam ja došao u Minhen u trenerci i sa 100 DM u džepu. Sve ostalo što smo posjedovali je ostalo iza nas, u Laslovu (Slavonija, Hrvatska).

Moj tata je kukao za kućom, za imanjem, a ja sam kukao za svojim knjigama. Naime, obratio sam se Gospodinu 1984. i od samog početka mog kršćanskog života u mome srcu je postojala želja da dublje upoznam Riječ Božju i Njegove putove, pa sam od početka počeo nabavljati knjige koje su mi u tome pomagale. Neke od tih knjiga su bile jako vrijedne, jer su bile štampane na samom početku pentekostnog pokreta u bivšoj Jugoslaviji. Takvih knjiga nije bilo moguće više nigdje kupiti, ja sam ih dobio od pastora i nekih starijih vjernika. Tako je za mene to bila prava katastrofa, jer sam znao da te knjige više ne mogu nigdje nabaviti.

Uz to, do nas su stizale proturječne vijesti iz mjesta. Sa jedne strane čuli bi da je kuća u cijelosti uništena, dok su drugi govorili da nije, ali da je sve pokradeno iz nje. Na sve to, ja sam najviše "cvilio" za mojim knjigama. U međuvremenu sam se oženio, i moja supruga znala bi mi reći da ne kukam za knjigama, jer tko zna, možda je Gospodin dao da dođu u ruke nekom kome će biti na blagoslov. No ja, ja sam samo odmahivao glavom i u nevjerici to odbacivao. Bio sam u krivu.

Jednog dana, kada sam se vratio s posla, dočekalo me pismo iz Srbije. Pošiljalac je bio Zoran, iz grada "O". Ja nisam znao ni jednog Zorana iz "O". No, on je znao za moju adresu u Njemačkoj. Kada sam otvorio pismo i pročitao ga, doživio sam "šok" mog života (u pozitivnom smislu).

Zoran je bio mladi kršćanin, tek nekoliko mjeseci u vjeri. Kako je to obično u takvim slučajevima, njegova se obitelj okrenula protiv njega. On je bio iz obitelji sa pravoslavnom pozadinom, i pošto je prešao u "novovjerce", on je za njih postao izdajnik i otpadnik. Bio je izložen stalnim napadima, i ubrzo je to postalo nepodnošljivo za njega. Počeo se moliti Gospodinu da može otići nekamo gdje će moći biti na miru, da bi se mogao odmoriti od stalnih napada okoline. Nakon par dana, dobio je poziv za vojsku; trebao je otići na ratište ! Zamislite, molio se za mjesto gdje bi mogao naći mir, a dobio poziv za rat! Mjesto gdje je trebao ići bilo je Laslovo, dakle moje mjesto.

Kada je došao u Laslovo, borbe su već bile prestale. Svi stanovnici, Mađari, Hrvati, izbjegli su sa tog područja, tako da je on imao vremena na pretek da se moli i čita Bibliju. Jednog dana je šetajući kroz selo, ušao u jednu kuću, primijetio je da na podu leži vitrina, a ispod nje je vidio knjige. Kada ih je pogledao vidio je, na svoje zadovoljstvo, da su to razne kršćanske knjige. Nije znao što da radi, najradije bi bio uzeo knjige, ali ipak, nije ih želio ukrasti. Zato je ostavio sve i otišao prvo nazvati svoga pastora u Novom Sadu i posavjetovati se sa njime. Pastor mu je rekao da uzme knjige, jer onaj čije su knjige svejedno nije tu, a nitko ne zna da li će se ikada i vratiti. Tako je on uzeo kartonske kutije i u njih pokupio sve knjige i Biblije. Poslije, baš tu noć, neke paravojne jedinice su krenule u pljačku mjesta, i pošto kod nas nisu našli ništa za ukrasti, spalili su ono što je ostalo od naše kuće. Da Zoran, to popodne, nije uzeo knjige i one bi nestale sa kućom.

No, to još uvijek nije odgovor kako je Zoran došao do moje adrese, jer jedino što je on znao je da su knjige i Biblije pripadale nekom Stjepanu Belešu, jer to je bilo napisano na njima.

U to vrijeme, po Srbiji je jedan tim iz Beograda prikazivao film o Isusu. Vođa tog tima moj je prijatelj iz dječijih dana, sada moj brat u Kristu. Njegova mama je iz mog sela, udala se u Beograd, ali su za svake "ferije" (dopust) dolazili u Laslovo. Mi smo se kao djeca sprijateljili i kada sam se ja obratio, posvjedočio sam o tome i Saletu, a onda se i on obratio.

I tako je moj prijatelj i brat Sale, sa svojim timom došao u Zoranovo mjesto da bi tu prikazali film. Tu su se Zoran i Sale upoznali i započeli razgovor. Između ostalog, pričali su i o knjigama, a Zoran je počeo nabrajati koje sve knjige ima. Sale ga je sa čuđenjem upitao; kako to da on kao tako mladi vjernik ima toliko mnogo knjiga. Zoran je onako, jednostavno, rekao, da ih je donio iz Laslova. Kada je to Sale čuo, njegova vilica se objesila dolje, u čudu, pa ga je upitao: "Da ne pripadaju te knjige nekom Stjepanu ?" Kada je Zoran rekao: "Da", Sale mu je pričao o meni, a sada je Zoran bio taj koji je objesio vilicu dolje, u čudu. I tako je Zoran dobio moju adresu, na koju je mogao poslati sve moje izgubljene knjige.

Bog je brižan Otac i On želi da se pobrine i za najmanje stvari u našem životu, da odgovori na "cviljenje" našeg srca. Vidjevši kako je Bog u stanju da dovede stvari u red, morao sam se zastidjeti i pokajati za moju nevjeru. Poslije svega, ja više ne pokušavam da svojom snagom ili mudrošću dovodim stvari u red i "natjeravam" ih da funkcioniraju, jer samo je Bog taj koji može sve tako divno dovesti u red, da sve izađe na Njegovu slavu, a na naš blagoslov i izgradnju.

Vaš u Kristu,

Stjepan Beleš <stjepan.beles@gmail.com>

^vrh

misaone refleksije

ŽIVOT

- Majka Tereza

Život je prilika - iskusi je.

Život je lepota - divi joj se.

Život je san - učini ga stvarnim.

Život je izazov - suoči se s njim.

Život je zadatak - izvršavaj ga.

Život je igra - igraj se.

Život je dragocen - neguj ga.

Život je bogatstvo - čuvaj ga.

Život je ljubav - uživaj je.

Život je tajna - pronikni je.

Život je obećanje - ispuni ga.

Život je tuga - prevaziđi je.

Život je pesma - pevaj je.

Život je borba - prihvati je.

Život je tragedija - uhvati se s njom u koštac.

Život je avantura - usudi se.

Život je sreća - zasluži je.

Život je život - brani ga životom.

MOLITVA

- nepoznati autor

"O Isuse, mekog i poniznog srca molim, čuj moju molitvu.

Oslobodi me Isuse: od želja da budem voljen, od želja da budem uzvišen, od želja da budem počašćen, od želja da budem pohvaljen, od želja da budem ispred drugih, od želja da budem preporučen, od želja da budem odabran, od straha da ću biti prezren, od straha da ću trpeti ukor, od straha da ću biti zaboravljen, od straha da ću pogrešiti, od straha da ću biti pod sumnjom.

Isuse, daruj mi blagodat da poželim da drugi budu voljeni više nego ja, da drugi budu cenjeni više nego ja, da po mišljenju sveta, drugi mogu da se uzvisuju, a ja da se smanjujem, da drugi budu hvaljeni a ja neprimećen; da drugi budu bolji u svemu od mene, da drugi budu svetiji od mene, ako sam i postao dovoljno svet."

^vrh

Smešna strana

TRI PREMA DVA

Sedeći u parku, četiri propovednika imali su seriju teoloških rasprava, i uvek su trojica bili saglasni po nekom pitanju, dok onaj jedan nije, jer je imao drugačije mišljenje od ove trojice.

Posle neke nove debate, ovaj usamljeni propovednik u svome mišljenju je zatvorio svoje oči i počeo je da iznosi celu stvar višem autoritetu - molio se: "O, Bože!" vikao je, "znam da sam u pravu a da oni nisu! Molim te, daj mi znak koji će to dokazati!"

Bio je to lep sunčan dan, no, posle ove molitve odjednom se nad parkom nadvio tamniji oblak i zaklonio sunce. Sva četvorica propovednika su pogledala u nebo, a onaj koji se molio je uzviknuo: "Vidite, to je znak od Boga! Dakle, ja sam taj koji je u pravu a vi trojica grešite! Znao sam!" Trojica propovednika su počela da razmatraju pojavu na nebu i zaključila su da je u pitanju mala oblačnost pri kraju toplog letnjeg dana.

Usamljeni propovednik je ponovo počeo da moli: "O Bože, molim te! Daj mi neki veći znak ako sam ja u pravu. Molim te, za veći znak!"

Posle ove molitve nebo se još više zamračilo, i počeo je da duva vetar, a u daljini se čulo i par gromova.

"Vidite rekao sam vam!" Komentarisao je to vidno uzbuđeni propovednik. "To je znak! Ja sam u pravu!"

Trojica propovednika su opet gledala u nebo i doneli su zaključak da se radio o običnom prirodnom fenomenu.

Na sve to, treći propovednik je krenuo ponovo da se moli i da traži od Boga stvarno VELIKI znak: "Oooo, Bože!! Molim te..."

Odjednom se nebo zatamnelo od crnih oblaka, gromovi su počeli da udaraju, vetar snažno da duva a sa neba se čuo glas: "Ooon jeeee uuu praaavuuu!"

Četvrti propovednik sa smeškom na licu je ustao, stavio svoje ruke na bokove i rekao ostaloj trojici: "Dakle braćo, ko je bio u pravu?"

Na to, jedan od trojice smireno odgovori: "Brate, to je i dalje tri prema dva, u mišljenjima..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 55 / 2009.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Izgubljena agonija - H.C. Van Wormer

* Duhovna strast - Jan Vareca

* Božja reka ljubavi - Festo Kivengere

* Zahtev svetosti - John R.W. Stott

* Nepravda i naša reakcija - Paul E. Billheimer

* misaone refleksije

* Smešna strana

Postoji duboka i jaka pokretačka snaga u životu vernika kao i u životu nevernika, a to je čežnja za nekom jasnom svrhom u svome životu. Svako od nas se bolje oseća kada zna da je njegov život uključen u nešto hvale vredno, dok bez snažnog osećanja poziva i svrhe, život je tek obično rutinsko "životarenje" - od danas do sutra.

Dragi naši čitaoci,

kao sledbenici Isusa Hrista imamo posebnu prednost što se tiče otkrivanja svrhe našeg života. Na primer, Vestminstersko veroispovedanje je sasvim lepo sročilo životnu svrhu vernika, kada kaže: "Glavni čovekov cilj je proslaviti Boga i uživati sa Njime zauvek". Mnogi će možda ostati razočarani ovakvom definicijom, jer su očekivali da tu piše: "da moli, da radi, da ide u crkvu, da služi, da čini ovo ili ono..." Sve je to dobro i pobožno, no, to nije Božji prioritet, Njegov prvi prioritet je da ima nas, kraj sebe i za sebe.

Zbog toga, umeće proslavljanja Boga je veoma važno, jer to znači ugraditi u sebe Njegov karakter, Njegovu volju i Njegov ljubav. To znači izgraditi blizak odnos sa Njime. Dok gledamo u Boga sa očima svoga proslavljanja, mi se menjamo u ono šta gledamo. Apostol Pavle nas tako lepo podseća na ovu istinu: "... preobražavamo se u ono isto obličje iz slave u slavu, kao od Gospodnjeg Duha" (2. Kor. 3:18 RDK). Uvek preobražavani od Boga, postaćemo kadri i da "uživamo sa Njime" ili tačnije da uživamo "u Njemu". Ovo će nas dovesti do toga da načinimo veće predanje Bogu, koje će da krasi vidljiva, i ljubavlju prožeta dela.

Zaista, kakvu li neizmernu prednost imamo da poput ogledala odražavamo Božju ljubav, milosrđe, milost, pravednost i pravdu u svetu kome je zastrta istina o Bogu (2. Kor. 4:3-4). Dakle, neka vam ne dosadi slaviti Boga. "Molite se Bogu bez prestanka. Na svačemu zahvaljujte; jer je ovo volja Božija u Hristu Isusu od vas." (1. Sol. 5:18 RDK)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

IZGUBLJENA AGONIJA

- H.C. Van Wormer

"I znajući ovo vreme da je već čas došao da ustanemo od sna..." (Rim. 13:11)

Džordž Vhitfild (George Whitefield) je vapio Bogu: "Daj mi duše, ili uzmu moju dušu..." Postoji li danas u našim crkvama takva čežnja za dušama, takav veliki teret za ljude, takva briga za Božje stado? Ima li danas takvih molitelja?

Jedan je stari svetac, mnogo ranije od pojave automobila, rekao jednom prilikom: "U podne sam prekinuo svoj posao, upregnuo svoga konja te se odvezao dvadeset milja kako bih molio sa čovekom za kojeg sam osećao da se udaljio od Gospoda." Dalje kaže: "Jedva da sam mogao išta učiniti, moja ljubav i briga za njega je bila toliko velika da nisam sebi mogao naći mira dok nisam učinio sve šta sam mogao da ga privedem bliže Gospodu." Zar nije ovo ona strast koju mi danas kao hrišćani - sledbenici Isusa Hrista - treba da obnovimo?

David Brejnerd (David Brainerd) je rekao: "Nije me briga kuda idem niti kako živim, niti šta sve moram podneti kako bi spašavao duše. I dok spavam sanjam ih, a kad sam budan to mi je uvek u mislima... I nema tog školskog obrazovanja, obdarenog duboko smišljenog izlaganja ili brilijantne uzbudljive rečitosti koji bi mogli nadomestiti nedostatak duboke i strastvene ljubavi za ljudske duše."

Džon Flečer (John Fletcher) je opet rekao: "Ljubav - neprekidna, univerzalna gorljiva ljubav - je duša (srž) svih propovednikovih nastojanja."

Tokom velikog Velškog probuđenja, Dr. F.B. Majer (F.B. Meyer) je jedne večeri video mladog propovednika kako pristiže na prilično popunjeni sastanak. Ovaj je mladi čovek stajao i molio Boga za svoja dva druga koji su stajali iza njega ismejavajući se na propovedanu Reč. Jedan od njih je odjednom ustao i rekao: "Ne, to nije istina; nisam se ismejavao. Jednostavno sam rekao da nisam nevernik (ateista), već agnostik, i ako Bog želi da me spasi daću mu za to poštenu priliku. Neka to uradi!"

To je hvalisanje izgleda pogodilo Evana Robertsa, koji se bacio na svoja kolena u velikoj agoniji duše. Izgledalo je kao da će mu se srce slomiti pod teretom greha tog čoveka.

Prijatelj doktora Majera koji je stajao do njega rekao je na sve to: "Ovo je tako strašno! Ne mogu dalje podneti jecanje ovog čoveka! Počeću da pevam duhovnu himnu kako bi ga nadglasao!"

Doktor Majer mu je odgovorio: "Štagod uradio, nemoj to raditi. Želim da ova stvar potone duboko u moje srce. Trideset sam godina propovedao evanđelje suvih očiju. Govorio sam velikim masama ljudi bez da pomerim jednu vlas na njihovim glavama. Želim da snažna patnja ovog čoveka dotakne moju vlastitu dušu."

Evan Roberts je nastavio da jeca i da jeca, a doktor Majer je rekao: "Bože moj, dozvoli da i ja naučim ovako da jecam za izgubljenim dušama, i kako bi mi se duša slomila dok ljudima propovedam tvoje evanđelje."

Nakon otprilike deset minuta Roberts je ustao i obratio se onoj dvojici koji su sedili u galeriji i ismejavali se: "Hoćete li se pokoriti?" Odgovorili su mu: "A zašto bi smo?" Onda je rekao svima u sali: "Pomolimo se." Vazduh je postao tako težak, i ispunjen uzdasima, suzama i jecajima. Izgledalo je kako svi nose ovo dvoje ljudi na svojim srcima, izgledalo je kao da im srca pucaju od tog napora. Majer kaže da nikada nije osetio nešto slično. Podigao se na noge osećajući kao da se guši (od knedle u grlu). Rekao je prijatelju: "Nalazimo se usred bitke između raja i pakla. Ne osećaš li kako raj vuče na jednu, a pakao na drugu stranu?"

Nakon toga, jedan od ove dvojice je popustio dok je drugi, poput okorelog lopova otišao svojim putem. Majer nije mogao da veruje da se taj čovek kasnije vratio Bogu. Ako je toliko trebalo da se dotaknu ovi ljudi tokom velikog Velškog probuđenja, neće li to isto biti potrebno i danas? Ako čitate o velikim probuđenjima i stotinama muškaraca i žena koji su dovedeni Gospodu tokom službe velikog metodističkog evanđeliste Džona Veslija (John Wesley), otkrićete da ljudi tih dana nisu bili izgubili "agoniju za duše"; to jest da su je neki od njih konstantno proživljavali. Uzmimo dva primera:

Vesli je ponovo imao neka čudnovata iskustva koja su se dešavala tokom njegovih najuspešnijih kampanja. Posao je počeo da predstavlja veliki teret. Često je pomišljao da neće izdržati. Imao je takve borbe, i ponekad toliko ozbiljne da bi ga bacile na krevet kao da je imao grčeviti napad neke bolesti i to bi ga držalo sve do pobede. Jedne je noći u crkvi bio ispunjen neizrecivom agonijom za duše. Da je mogao, jaukao bi poput starih proroka, i to bi mu olakšalo stanje, no to nije mogao. Pokušao je da ode iz crkve, no Sveti Duh ga je zaustavio. Potom je rekao: "Gospode, pokušaću da izdržim." A onda je zaplakao: "Oh, moj Bože! Ovi ljudi moraju biti spašeni." Nakon šta je to izrekao, odmah mu je bilo lakše. Metež je sada već bio ispunio celu crkvu. Na sve su se strane mešali krikovi za milost sa radosnim klicanjima. Rezultat je bio da su stotine ljudi na ovom sastanku došle Bogu i služba je bila tako duboka i temeljita da su druge crkve metodističke obraćenike pokušale ućutkati (ohladiti), ali bezuspešno. Godinama kasnije, kazano je: "Neki rezultati ovog probuđenja još uvek traju". Drugi put, Vesli je opet počeo da oseća breme duha molitve. Njegova je agonija za duše postala tako snažna. Osećanja su bila tako snažna, kao da je moćna ruka uzela celo njegovo biće i lomila ga, iscrpela ga, i onda bacila natrag uz bolni šok. Ovo mu se dogodilo nekoliko puta. Vesli bi svaki put zavapio: "Gospode, izdržaću dok spasenje ne dođe!" I odmah mu je bilo lakše, a Božja se sila spuštala na ljude na čudesan način. Ovakva molitva zastupanja je dala moćne rezultate.

Tajna probuđenja gospodina Finija jeste u činjenici da je on kao i Sion znao kako se nositi sa predporođajnim bolovima. U Isaiji 66:8 stoji "... a Sion rodi sinove svoje čim oseti bolove." Slušajte gospodina Finija: "Briga za duše me je opteretila velikom agonijom. Kada sam se vratio u svoju sobu osećao sam kao da bih trebao posrnuti pod teretom koji mi je bio na umu. I borio sam se, jecao, mučio, ali Bogu jednostavno nisam uspevao oblikovati slučaj u rečima, već samo u jecajima i suzama. Duh unutar mene se borio u neizrecivom jecaju." Kako je ovo samo blizu onome šta je dato u Rimljanima 8:26: "A tako i Duh pomaže nam u našim slabostima: jer ne znamo za šta ćemo se moliti kao što treba, nego sam Duh moli se za nas uzdisanjem neiskazanim."

Razlog probuđenja koje se već godinama dešava u nekim gradovima ili zemljama leži u činjenici da su neki verni uspeli obnoviti svoju izgubljenu agoniju. Sve počinje od molitvenih sastanaka. Ljudi bi držali molitvene sastanke po celu noć, no to nisu bili obični (hladni) molitveni sastanci. Vođa jednog od tih sastanaka rekao je da su ti molitveni sastanci izašli iz područja uobičajenog i iz prirodnog u sferu nadzemaljskog - nebeskog:

"No, jedna neverovatna stvar sa ovim sastancima jeste u tome što, iako se oni dešavaju u crkvi, uticali su na ceo naš grad: na ribare u svojim ribarskim čamcima, na ljude iza razboja, ljude u barovima, na trgovce u radnjama, na učitelje, svi su grčevito bili zahvaćeni Bogom i to oko deset sati, svi su putevi bile preplavljeni ljudima koji nikad nisu bili ni blizu mesta sastanka (crkve), kako traže Boga. Dok sam išao sam seoskim putem na jednom mestu, pored puta, sam naišao na tri muškarca kako leže sa licima na zemlji, u takvoj boli za svoje duše da nisu mogli sa mnom ni razgovarati, a nisu bili ni blizu mesta gde se održavao sastanak. Da, to je probuđenje."

Da se dobije prava slika o zastupanju za izgubljene duše, trebalo bi znati nešto o rvanju, jer to je duhovno rvanje, agonija koja zna da traje po celu noć, četiri noći u nedelji, čak godinu dana, pre nego što odgovor sa neba stigne. Rvanje u agoniji je nešto više od izgovaranja dvominutne (recital) molitve pre odlaska u krevet ili ujutro pre ulaska u automobil. Rvanje u agoniji znači pasti pred Boga i ostati pred Njime ležati sve dok se ne dokopaš rogova oltara i prevladaš. Ova vrsta rvanja uključuje posredovanje, preklinjanje, dokazivanje, znojenje, istrajno traženje, agoniju i kucanje na nebeska vrata, sve dok se ona ne otvore. Rade li ovo danas verni na svojim molitvenim sastancima?

Što pre priznamo da smo izgubili našu agoniju za duše, tim bolje za sva naša evangelizaciona nastojanja naših dana. Suočimo se sa surovom, i iznenadnom činjenicom da postajemo tupi na izgubljene duše, ravnodušno posmatramo kako one odlaze putem ka večnosti bez Hrista. Iz razloga, jer nam nije stalo, izgubili smo moć da jecamo, rvamo se, zagovaramo i da se mučimo u agoniji zbog izgubljenih duša. Agonija je stvar Duha a ako nismo ispunjeni Duhom, kako onda možemo osećati, tj. dobiti breme koje Gospod oseća prema izgubljenima - Njegovu agoniju srca. Tako, mase koje su bez Hrista ostaju neubeđene o svom stanju izgubljenosti, jednostavno zbog toga jer i nama samima nedostaje uverenje o njihovom teškom stanju, večnoj nesreći i Božjoj žalosti.

Da, mi imamo evangelizacione kampanje, čak i preko satelita ili TV ekrana, predavanja, koncerte, sastanke probuđenja, programe, konferencije, performanse i šta još ne. No, ipak sa svim ovim "arsenalom", tako ih se malo iščupa iz carstva tame i buduće vatre pakla. Izgleda da smo postali previše profesionalni, mehanički i hladni u našim nastojanjima da dospemo do duša. Oni koje pokušavamo pridobiti ne prepoznaju toplinu, agoniju, stvarni alarm i naše suze zbog njihove izgubljenosti. Kod nas se ne vide dokazi borbe i ozbiljnost koja bi ih uverila o pogrešnosti njihovog životnog puta. Jedino što u nama vide jeste: zgrčenost, umrtvljenost, formalnost i neenergičnost, te nepresvedočeni nastavljaju ići dalje svojim bezbožnim putem.

Kada je Vilijam But (William Booth) osnovao Vojsku spasa (Salvation Army) u istočnom delu Londona, on je za radnike organizovao obuku sa jedinim ciljem da ih pripremi kako da zadobijaju duše za Hrista. Jednoga dana, tokom nastave o evangelizaciji But je napravio kratku pauzu, a onda dramatičnim tonom rekao svima: "Kad bih vas samo mogao poslati u pakao na dve nedelje!"

Da li razumete šta je on pod time mislio? Kad bi ti mladi ljudi mogli par dana živeti između stenjanja i jecanja večno prokletih, vratili bi se na Zemlju sa ogromnom strašću i ozbiljnošću da upozoravaju ljude da izbegnu gnev koji im tamo preti - čeka ih. To bi bila njihova jedina želja, njihova istinska opsesija i agonija duše.

Razlog zašto danas nema pravog molitvenog posredovanja jeste u tome što Božji ljudi nisu duhovno budni. Da bi se povećalo članstvo u crkvi, moralni standardi se spuštaju sve niže i niže. Odrastajuća generacija u crkvi doslovno ne zna ništa o Bogu, ali zato hrli ka religijskim perverzijama, koje negiraju božanstvo Gospoda Isusa Hrista i nude prečice do nekakvih blagoslova. Reč Božja se ignoriše, stavlja u drugi plan, biblijski časovi se gase - dosadni su. Nebeske i večne vrednosti se preziru, materijalizam vlada mislima ljudi. Duševno hrišćanstvo je ono što se danas traži.

Da li nas postojeće stanje imalo zabrinjava? Gde li su bilo kakvi znakovi poniznosti i kajanja? O, gde li su ti molitveni zastupnici koji idu i svoje seme seju sa suzama? Poziva li nas trenutno stanje na uzbunu? Izgleda da ne, jer "zabava" se i dalje nastavlja...

Ljubljeni u Hristu, ovo nije vreme za zabavu. Vreme je da se sazove svečani skup te da se padne pred Gospoda sa postom i molitvom. Hitnost samog časa (za nas, našu porodicu i našu zemlju) trebalo bi da je dovoljna da se plačući bacimo na kolena i molimo: "Poštedi narod, o Gospode! Spasi!" (2. Moj. 32:7-14; Rim. 9:2-3)

Obnavljanje izgubljene agonije će koštati. To košta puno, ustvari sve. Opet, nemoguće je raditi i svedočiti za Hrista sa hladnim srcem i suvim očima, ako istinski razumemo šta je i koliko za Boga značilo proliti krv svoga Sina kako bi grešnici bili spašeni od greha i pakla.

^vrh

DUHOVNA STRAST

- Jan Vareca

"Hriste Isuse, milostivi Bože,

zašto sam ljubio, zašto bi želeo celog svog života išta osim Tebe, Isusa, svoga Boga?... O vi, sve želje moga srca, odsad usplamtite i gorite za Gospoda Isusa... Bože srca moga i dele moj. Hriste Isuse, da bi umrlo sebi srce moje, i Ti bio život moj! Užegao se u mojoj duši živi ugljen tvoje ljubavi i razgoreo se u savršenu vatru! Goreo on zauvek na žrtveniku moga srca! Upalio on svu moju unutrašnjost i goreo sve do dna moje duše. A na dan moga kraja došao ja k tebi potpuno savladan od tvoje ljubavi..." (Augustin)

Često, u mnogobrojnim ženskim časopisima na naslovnoj stranici se može videti naslov poput ovog: "Kako ponovo rasplamsati vatru u vašem braku?" ili "Kako vratiti zaljubljenost u vaš brak?" i slične. Takođe, sećam se u mnogim filmovima koje sam gledao da je postojala slična tema ili scena: Dve žene se sastanu i plaču jedna drugoj kako njihov brak više nije ono šta je nekad bio, onda na početku, kada su se uzeli, i kako je sada nestalo vatre, romantike, pažnje, razgovora...

Zaista, ovo je problem koji zaokuplja mnoge bračne parove, i to vam može potvrditi svaki bračni savetnik, kao i mnogi od vaših poznanika ili prijatelja, a možda i vi sami. No, ohrabrujuće je znati da neki parovi svoju krizu u braku prepoznaju i uz obostrano zalaganje načine bračno "probuđenje", ponovo se vrate u svoju fazu zaljubljenosti - prve ljubavi - u onaj blizak međusobni odnos koji su imali onda na početku.

Biblija veoma često upoređuje brak - zajednicu između muža i žene, sa našim ličnim zajedništvom sa Bogom. Verovatno najpoznatiji odeljci su oni u Osiji 2:14-23 i Efescima 5:22-33. Takođe, Biblija nam navodi i primere kada je Bog bivao izneveren od svog naroda, i da bi dočarao težinu toga On opet koristi sliku braka, o tome veoma upečatljivo govori cela knjiga proroka Osije, kao i Jeremija 3. poglavlje.

Niko nije imun!

Šta je to što gasi našu prvu ljubav prema Bogu? Šta to otupljuje naše zajedništvo sa Njime? Kako se uopšte nađemo u takvoj situaciji, da naše zajedništvo sa Bogom nije kao pre, iako držimo sebe daleko od greha i nastojimo služiti Bogu?

Sećam se kada sam doživeo svoje obraćenje Gospodu, koliko sam bio radostan što sam voljen, prihvaćen, spasen, promenjen. Isus je bio tako stvaran, Njegova reč je bila delotvorna a Njegova obećanja živa realnost, sve je izgledalo moguće. Kad god sam imao vremena čitao sam Bibliju, ne da bi je intelektualno savladao, tj. "upakovao u svoj um", već sam u njoj želeo da prvenstveno susretnem Njega - moga Gospoda. Moje molitve nisu bile tipa: traži ovo ili ono od Njega, već prvenstveno zbog Njega samog, uživao sam da budem kraj Njega, najčešće ne bi ništa govorio, bilo mi je dovoljno samo da sam tu u Njegovoj blizini, iz koje mi se nije izlazilo. Kada bi nekome svedočio, govorio sam mu (samo) o Njemu, i (samo) o odnosu koji imam sa Njime, i koji je drastično promenio moj život.

Bila su to dela moje prve ljubavi, a koja sam mojom krivicom izgubio, vremenom sam dozvolio da se ta strast prema Isusu izgubi a moj odnos sa Njime da postane onako čisto "službeni" i "teološki". Duboko u sebi sam razumeo da se dogodila neka loša promena između mene i Njega, iako je "na oko" izgledalo da je sve u redu. Osećao sam se neispunjenim i nemirnim, svestan: da sam pao naniže u svom odnosu sa Bogom. No, zahvalan sam Gospodu, da mi je pomogao da se vratim na svoje mesto pada, i da ponovo izgradim prisan odnos sa Njime.

Čudno je to koliko toga smo mi hrišćani spremni slepo verovati, tvrdoglavo istrajavati ili zaludno trošiti snagu i vreme na neke stvari koje su za Boga sasvim nevažna stvar. Mislimo, ako je to nama ili našoj crkvi važno da to onda mora da je i Bogu važno. Nemojte me pogrešno razumeti, to svakako mogu biti dobre i pohvalne stvari. No, za Boga nisu najvažnije i ako ih ne bi radili On nam uopšte ne bi zamerio na tome. Bog za svakoga od nas ima svoje posebne prioritete, i trebalo bi da ih otkrijemo i činimo, i tako radimo zajedno sa Njime stvari koje Njemu leže na srcu.

Problem nerazumevanja Božjih prioriteta je imala i crkva u Efesu kako o njoj čitamo u Otkrivenju 2:2-4:

"Znam tvoja dela, i trud tvoj, i trpljenje tvoje, i da ne možeš snositi zle, i iskušao si one koji govore da su apostoli, a nisu i našao si ih lažne; i podneo si mnogo, i trpljenje imaš, i za ime moje trudio si se, i nisi sustao. No imam na tebe, što si ljubav svoju prvu ostavio." (RDK)

Oni su radili, trudili se, podnosili, gorljivo se starali za čistu nauku, i sve je to bilo dobro, i hvale vredno. No, od ovih dela je u Gospodnjim očima postojalo nešto važnije i nešto veće. Nešto što su oni zapostavili i zbog čega su izgubili Njegovu punu naklonost, Isus im jasno govori šta je Njegov prioritet za njih: "Ali imam nešto protiv tebe, što si ostavio svoju prvu ljubav."

No, važno je razumeti da efeska crkva nije uvek bila takva, već je ona poput mene, i mnogih drugih od nas "spala" na to mesto, izgubivši svoju prvu ljubav prema Isusu, tu početnu strast prema Bogu koju su doživeli prilikom svoga obraćenja Hristu, a njihovo obraćenje je bilo veoma burno, kako to čitamo u Delima 19.

Uzima se da je poslanica Efescima napisana oko 62. godine, zanimljivo je da ovu poslanicu apostol Pavle završava sa naročitom poukom i pozdravom, kakav ne nalazimo ni u jednom drugom njegovom pismu: "Mir braći i ljubav sa verom od Boga Oca i Gospoda Isusa Hrista. Blagodat sa svima koji u neprolaznosti ljube Gospoda našega Isusa Hrista" (Ef. 6:23-24 EČ). Zapazite taj kvalitet ljubavi prema Bogu koji Pavle hvali i ističe kod njih: "koji u neprolaznosti ljube". Crkva u Efesu je u to vreme bila postojana - čvrsta - u svojoj ljubavi prema Isusu, njihova ljubav je bila stvarna i vidljiva.

Međutim, izgleda da se u periodu od nekih 30-tak godina sa ovom crkvom nešto dogodilo, jer u Otkrivenju koje je napisano negde između 90. i 96. godine, sada nalazimo nešto drugo u ovoj crkvi. Iako je "na oko", sve bilo u redu, štaviše savršeno, jer je crkva je imala razne službe, i radila je za Boga "do bola", što bi rekli. Ipak, nešto važno je nedostajalo, nešto što su pre imali sada se izgubilo. Izgleda da su oni postali toliko zauzeti sobom i svojim radom, da je njihovo zajedništvo sa Bogom izgubilo dimenziju intime i prisnosti, sve se svelo na crkvene obaveze, službe, dužnosti i radne zadatke, čista mehanika, da ne kažem "duhovna robotika".

Za neke od nas povratak a za druge pravi početak

Ja mogu razumeti da ima hrišćana kojima se "priča o prvoj ljubavi" čini prenaglašena ili čak neshvatljiva. No, sam Isus je lepo rekao: "kome se malo oprašta ima malu ljubav" (Lk. 7:47). Činjenica je da mnogi hrišćani nisu nikada doživeli duboko presvedočenje o svojoj grešnosti, tj. videli sebe kao potpuno iskvarene i jadne pred Bogom. Njihova religioznost, moralnost i lepo vaspitanje u kome su odrasli, sačuvalo ih je od toga da ne postanu "kao drugi grešnici" (Lk. 18:11-12). Njihovo iskustvo obraćenja više liči na čoveka sa koga se skida prašina greha sa finom peruškom, nego na čoveka koji se izvlači iz "jame koja buči" (Ps. 40:2), jame smrti, iz koje su vikali: "Propadam u dubokom glibu, gde nema dna; tonem vodi u dubine, i vali me zatrpavaju" (Ps. 69:2).

Opet, koliko god smo ili ne, dramatično doživeli svoje obraćenje, i koliko god smo malo ili veliko otkrivenje Božje ljubavi doživeli, Božja volja za sve nas je da uđemo u što dublje zajedništvo sa Bogom. Da, za neke od nas koji imamo sindrom Efeske crkve to znači "povratak prvim delima", a za druge to može biti novi početak u hodanju sa Bogom, i za jedne i za druge to je probuđenje u ličnom zajedništvu sa Bogom.

Treba da razumemo, da se ni jedno zajedništvo - ni ono između muža i žene, ni ono između nas i Boga - ne gradi preko noći, već je za to potrebno često i mnogo vremena, što bi naš narod rekao "treba da pojedemo barem kilo soli zajedno..." Kažu, da je za dobar brak od presudne važnosti komunikacija. Da supružnici između sebe moraju da razmenjuju informacije o tome: šta misle, osećaju, žele, ne žele, vole, ne vole, itd. Dakle, da pričaju o svemu, da je to jedini način da se upoznaju i razumeju svoje različitosti, da prodube svoj odnos i ojačaju ga.

Da bi se naše zajedništvo sa Bogom izgradilo ili probudilo potrebno je prvo izgraditi odnos. Odnos između nas i Njega. Odnos je temelj našeg zajedništva sa Njime, to je naš pogled na Boga i naše prihvatanje našeg položaja pred Bogom. U praktičnom smislu to bi značilo da je potrebno da upoznate Boga bolje, da Ga poznajete u Njegovim planovima, ponašanju, onome šta voli a šta ne voli, šta oseća, šta ga vređa ili čini ljutim, šta ga raduje, itd. S druge strane da znate kako vas Bog vidi u Hristu, npr. kao: svoje dete, voljene, dragocene, oproštene, itd. Obe ove liste su veoma dugačke, i jedini način da u njih zavirite je da počnete pažljivo čitati svoju Bibliju, da se u nju zagledate "ispod površine", u samu Božju suštinu, u Njegovo srce. Takođe, da u njoj poput ogledanja u ogledalo, vidite i "svoju sliku", ili kako je to jedan propovednik rekao: "čitajte Bibliju, ali dozvolite Bibliji da i ona vas čita."

Kada sa Bogom uspostavimo ispravan, dubok i zdrav odnos, naše zajedništvo sa Njime će "samo od sebe" biti produbljeno, jer to je plod ovog odnosa. Jednostavno, između nas i Boga nastaće živa interakcija - komunikacija koje nam nikada neće biti dosta. Što više upoznate Boga i sebe u Hristu, shvatićete da Božja ljubav je temelj svega (1. Jn. 4:9), i bićete izazvani da na ovu ljubav odgovorite ljubavlju, i ona će živo početi da se manifestuje u vašem životu, i prema drugima (Lk. 10:27). Cela Prva Jovanova poslanica govori o ovom principu. Dakle, ako želite imati više ljubavi, onda dozvolite Bogu da vas više ljubi, počnite da otkrivate zadivljujuću istinu: kako vas On zaista vidi u Hristu, i prihvatite te istine za sebe, dozvolite im da vas promene.

Tako bi izgledao povratak prvoj ljubavi ili povratak na mesto sa kog smo možda pali u svom odnosu sa Bogom.

Bog želi da uđemo sa Njime u prisan odnos. Možda zbog naših loših ili nedovoljnih iskustava sa ljudima, nama je taj odnos neshvatljiv, a možda se toga i pomalo plašimo, i radije bi ostali u nekom distanciranom odnosu. No, da li razumete koliku plitkost takav odnos odražava? Neosnovano, se plašimo mogućih razočarenja i povreda i suzdržavamo se od potpunog predanja Bogu. Da li razumete da ga time vređamo i žalostimo? Isuviše često imamo pogrešnu sliku o Bogu, zaboravljamo da Bog nije kao čovek (Mt. 7:9-11).

Ne znamo kako je crkva u Efesu postupila posle Hristovih reči upozorenja, karanja i poziva na pokajanje. No, po svemu sudeći "nije imala uho da čuje", i njen svećnjak je pomeren - uzet (Otk. 2:5-7), jer te crkve više nema, od slavnog Efesa danas su ostale samo ruševine. Ruševine koje nas nemo opominju da u svome životu ne promašimo samu suštinu pobožnosti i ne previdimo izvršiti prvu i najveću Njegovu zapovest: "Ljubi Gospoda Boga svoga svim srcem svojim i svom dušom svojom i svom mišlju svojom" (Lk. 10:27 EČ).

^vrh

BOŽJA REKA LJUBAVI

- Festo Kivengere

Pretpostavimo da je voda Nila ostala u Viktorijinom jezeru - Egipat bi tada ostao nenastanjen, bio bi pustinja. No, vodu je nemoguće zadržati, jezero je mora dati i ona teče na dugo putovanje sve do Egipta.

Bog je okean ljubavi, dovoljno velik da izobilno namiri potrebe svakog pojedinca na svetu. Isus je Bog u vidljivom obliku: On je Božja ljubav koja je hodala, ljubav koja je plakala, ljubav koja je saosećala sa ljudima, ljubav koja je zasukala rukave u nevolji i pomagala. Isus to je ta vidljiva reka Božje ljubavi koja je sišla s neba ka nama, u našu pustinju života.

No, još se nešto moralo dogoditi, jer je tako Bog planirao, a o tome čitamo u Prvom Jovanovom pismu: "Po tom poznasmo ljubav što On za nas dušu svoju položi: mi smo dužni polagati duše za braću" (1. Jn. 3:16 RDK).

Isus je došao do tačke kada više nije mogao da zadrži ljubav. Na krstu se probila bujica Božje ljubavi, pravo u duhovnu i duševnu pustinju ovoga sveta. Reke ljubavi su tekle i tekle, i još uvek teku. Svaki čovek, svaka žena, svako dete, crne, smeđe ili bele puti čuje Božji govor sa krsta, žubor ove reke koji govori: "Pogledaj na krst, i znaj: Evo, toliko te volim!"

"Bože, kako možeš da me ovakvog ljubiš?" možda se pita neko. "Zao sam čovek. Buntovnik. Ne volim Te celim srcem. Vređam Te. Učinio sam mnoga zla i sebi i drugima." No, Bog će na to samo reći: "Pogledaj na Hristov krst, i znaj: Eto, toliko te volim. I zbog moga Sina mogu preći preko svega toga - oprostiti ti."

Ništa nije u stanju da promeni čoveka kao što to može Božja ljubav. To je jedina sila u svemiru koja može rastopiti i promeniti kameno ljudsko srce. Ima ljudi koji sami sebe mrze zato što su siromašni ili zato što nisu lepi ili zato što nemaju uspeha. Oni misle da nešto moraju biti ili da nečim moraju zaslužiti prihvatanje i ljubav od drugih ljudi.

Božja reka ljubavi ne teče samo za mene, već za sve ljude, svako ko do nje dođe može da pije i utoli svoju žeđ (Jn. 3:16). Božja ljubav voli bez nekog razloga, ona jednostavno voli. Ustvari, Bog te voli samo zato što si čovek. Bilo da si lep ili ružan čovek, bolestan ili zdrav, siromašan ili bogat, bilo da si bele ili crne puti. Njemu to opet nije važno, On te opet isto voli.

Hvala Bogu, što me On ljubi i prihvata i što sam sada u stanju da sebe ljubim, i kadar sam da ljubim i svoje bližnje. Na taj način je Hristova ljubav na krstu postala most koji povezuje čoveka i Boga; tu se nebo i Zemlja dotiče; a najdivnije je to što se preko tog mosta i ja dotičem sa svojim Stvoriteljem, što je to i moj lični most, načinjen lično od Njega i za mene.

No, može postati i tvoj most, ako danas zakoračiš na njega...

^vrh

ZAHTEV SVETOSTI

- John R. W. Stott

Biblija navodi mnoge zapovesti koje pozivaju na svetost. Zaista, glavni cilj Svetog pisma jeste da pokaže Božjem narodu kako da živi životom dostojnim i ugodnim Bogu. Jedan od činilaca u zahtevu svetosti, koji se najčešće zanemaruje, je uloga razuma tj. uma.

Isus je obećao: "Saznaćete istinu, i istina će vas osloboditi." (Jn. 8:32 SSP). Svojom istinom Hrist nas oslobađa okova greha. Kako se to odvija? Gde leži slobađajuća sila istine?

Za početak, moramo imati jasnu predstavu čoveka kakvog Bog želi videti i imati. Moramo poznavati Božji moralni zakon i pravila. Džon Oven (John Owen) je Božji zakon ovako opisao: "To je takvo dobro koje um ne može otkriti, volja ne može izabrati, uz koje osećanja ne mogu prionuti. S druge strane, u Svetom pismu je svaka prevara razuma označena kao temelj svakog greha."

Najbolju ilustraciju za to možemo naći u zemaljskoj službi Gospoda Isusa Hrista. Đavo mu je prišao tri puta da ga kuša u Judejskoj pustinji. Sva tri puta Isus je prepoznao đavolji zli predlog koji je bio suprotan volji Božjoj. Sva tri puta mu se suprostavio rečju: "pisano je". Nije bilo mesta diskusiji ili svađi. Problem je bio rešen u njegovom umu već na samom početku. U Pismu je zapisano sve što je ispravno. Jasno biblijsko znanje je tajna pravednog života i poznavanja volje i vodstva Božjeg.

Nije dovoljno znati kakvi bi mi trebalo da budemo. Moramo ići korak dalje i prihvatiti to razumom. Bitka se skoro uvek dobija umom. Naš karakter i ponašanje menjaju se kroz obnovu našeg uma (Rim. 12:2). Tako nas Sveto pismo poziva ponovo i ponovo na mentalnu disciplinu u tom smislu. "... što god je istinito, što god je plemenito, što god je pravedno, što god je čisto, što god je lepo, što god je na dobrom glasu - ako je neka vrlina ili pohvala - na to mislite." (Fil. 4:8 SSP).

I ponovo: "Ako ste, dakle, vaskrsli s Hristom, tražite ono što je na nebu, onde gde Hristos sedi Bogu zdesna. Usmerite svoje misli na ono što je na nebu, a ne na ono što je na zemlji. Jer, umrli ste i vaš život je sa Hristom sakriven u Bogu." (Kol. 3:1-3 SSP).

Ima još: "Jer, oni koji žive po telu, misle na ono što je telesno; a oni koji žive po Duhu, na ono što je duhovno. Težnja tela je smrt, a težnja Duha život i mir." (Rim. 8:5-6 SSP).

Samokontrola je prvenstveno kontrola uma. Ono šta sejemo u svojim mislima, žanjemo u našim delima. "Hranite umove!" - slogan je jednog savremenog pokreta za širenje hrišćanske literature. To potvrđuje činjenicu da i ljudske umove treba hraniti isto kao i njihova tela. O vrsti hrane koju naši umovi gutaju zavisi kakvi ćemo mi ljudi postati. Zdravi umovi imaju zdrav apetit. Moramo zadovoljiti svoj um zdravom hranom a ne opasnim intelektualnim drogama i otrovima.

Postoji, međutim, i druga vrsta mentalne discipline o kojoj se govori u Novom zavetu. Moramo shvatiti ne samo šta bi trebalo da postanemo i budemo, nego i šta već jesmo po Božjoj milosti. Stalno se moramo podsećati šta je Bog uradio za nas i ponavljati sebi: "Bog me je ujedinio sa Hristom u njegovoj smrti i uskrsnuću i tako izbrisao moj stari život i dao mi potpuno nov život u Hristu. Prihvatio me je u svoju porodicu i učinio me svojim detetom. Ispunio me Svetim Duhom i tako učinio moje telo svojim hramom. Takođe, učinio me je i naslednikom, i obećao mi večnu budućnost sa Njime na nebesima. To je sve učinio za mene i u meni. To je ono što ja zapravo jesam u Hristu."

Pavle nas neprestano podstiče da to držimo na pameti: "Želim da znate," piše on. "Ne želim da ostanete u neznanju." U svojim poslanicama Rimljanima i Korinćanima desetak puta postavlja pitanje čuđenja i nevere: "Zar to ne znate?" (vidi Rim. 6:3; Rim. 6:16; 1. Kor. 3:16; 1. Kor. 6:9; 1. Kor. 6:15 i dalje 1. Kor. 5:6; 1. Kor. 6:2-3; 1. Kor. 6:16; 1. Kor. 6:19)

Ovim gomilanjem pitanja apostol ima nameru ne samo da i nas danas posrami našim neznanjem. On želi da se prisećamo neprestano velikih istina o nama samima koje, u stvari, vrlo dobro znamo, i da razmišljamo o njima dok njihova istinitost ne obuzme naše umove i preobliči naš karakter. To nije samouvereni optimizam (pozitivno razmišljanje) Normana Vincenta Peala (Norman Vincent Peala). Pealov način je da se čovek pretvara drugačijim nego što jeste. Pavlov način, tj. Božji način jeste da mi sami sebe podsećamo na ono šta u Hristu zapravo jesmo, jer je istina da nas je Bog takvima učinio u Hristu.

Iz knjige: YOUR MIND MATTERS, Stott R. W. John.

^vrh

NEPRAVDA I NAŠA REAKCIJA

- Paul E. Billheimer

Poznati nemački pesnik Gete je, navodno, rekao: "Kada god bi me snašla neka nevolja, ja sam je uvek pretvarao u pesmu." Izgleda onda, rekao bi, da su najveći Geteovi blagoslovi došli iz njegovih najvećih žalosti.

No, da li znate da su mnoge najfinije vrline u karakteru jednog hrišćanina, ustvari, plodovi trpljenja? Mnogi hrišćani koji su u kušnju nevolje ušli kao hladni hrišćani, svetovnog uma, neduhovni tj. duševni, iz nje bi izronili sa omekšanim, zrelim i obogaćenim duhom - postali su više Hristoliki.

Nevolje poput šmirgl papira znaju da ispoliraju grubost i hrapavost našeg karaktera. One razdiru našu nečistoću sebičnosti i svetovnost. Lome ponos. Umanjuju naše kad-kad megalomanske - nerealne ambicije. Suočavaju nas sa našim stvarnim "ja". Obuzdavaju zapaljene strasti i požude. Pokazuju nam kao u ogledalu zlo našeg vlastitog srca. Otkrivaju nam naše slabosti, pogreške i sramote. Čine nas svesnima duhovne opasnosti. Disciplinuju naš tvrdoglav duh.

Niko ni u kakvoj školi ne može naučiti lekciju strpljivosti, tolerancije i uzdržavanja (samokontrole), osim u školi trpljenja. Dakle, to je samo jedna od metoda koju Bog koristi da bi usavršio naš karakter. On će u svojoj božanskoj providnosti dopustiti da mi ponekad i nepravedno (pre)trpimo. Većina od nas će odmah reći da je trpljenja u ovom životu svakako nešto čega ima "preko glave", a nepravednog trpljenja da je, definitivno, i previše. Međutim, Petar, govoreći o nepravednom trpljenju, kaže: "Kakva je, naime, hvala ako vas za vaše grehe kažnjavaju i vi to podnosite? Nego, ako dobro čineći stradate i podnosite, to je blagodat pred Bogom. Jer ste na to pozvani, zato što je i Hristos stradao za vas i ostavio vam primer - da pođete njegovim stopama..." (1. Pet. 2,20-21 EČ). Dakle, ako je Isus išao tim putem, možemo li mi očekivati manje, šta više Bog očekuje da ga sledimo na tom pokazanom nam putu.

POZVANI DA NEPRAVEDNO TRPIMO

Da, kada nepravedno trpimo to je svakako vrlo bolno i ponižavajuće iskustvo. No, znate li, da kada vajar treba da obavi neki izuzetno fini zahvat na kamenu, na svojoj skulpturi, onda on koristi vrlo oštru alatku - vrlo fino dleto, kojim para po kamenu. Kad Bog želi izrezbariti neku vrlo lepu vrlinu u nama, onda on koristi oštru alatku nepravednog trpljenja. Na primer, ako nam je teško je primiti uvredu od drugih i uvek na nju uzvratiti sa ljubaznošću, bez gorčine, onda mi ne posedujemo očekivanu vrlinu i Bog nije završio svoj rad na nama sve dok ta fina vrlina, ornament, ne bude duboko ugraviran u samu suštinu naše duše.

Živimo u takvom svetu da ne možemo izbeći nepravdu učinjenu od drugih ljudi. Ona će definitivno doći. Međutim, na kraju krajeva, niko nas ne može povrediti toliko koliko mi sami sebe. Nijedna nepravda koju nam nanesu ljudi ne može nas povrediti osim ako je mi ne "progutamo i upecamo se" tj. dozvolimo da ona u nama poseje seme gorčine i nepraštanja, što će se kasnije (u vidu stresa) odraziti i na naše telesno zdravlje.

PREDAJTE SVOJU POVREDU BOGU

No, možda ćete reći: "Kako sebi mogu pomoći da ne budem ogorčen? Kako da sam sebi pomognem da ne budem povređen?"

Postoji priča o indijanskom dečaku koji je došao starom poglavici sa ranjenom ptičicom u ruci. Starac je pogledao ptičicu i rekao: "Odnesi je i položi tamo gde si je našao. Ako je zadržiš, umreće. Ako je predaš natrag u prirodu, u Božje ruke, on će isceliti njenu povredu i ona će živeti."

Tu je pouka: kako i šta i mi trebamo učiniti kada smo duboko povređeni učinjenom nam nepravdom. Nikakva ljudska ruka, savet, umeće, terapija, i sl. ne može isceliti vaše povređeno srce. Ono mora biti predano Bogu svome Stvoritelju (Lk. 4,18; Mt. 11,28-30).

Međutim, možda ste pokušali ignorisati ili pak predati svoju povredu Bogu, ali u tome niste uspeli. Odupirali ste se iskušenju da ne postanete ogorčeni, depresivni i mrzovoljni, ali otkrili ste da vas je gorčina svladala, poput džinovske zmije koja se oko vas omotala i drži vas čvrsto u svom zahvatu, i kako da se iz toga ne možete izvući. Želite voleti, biti ljubazni, blagi, strpljivi, ali vam je srce toliko otupelo od povreda i žalosti, da je postalo nesposobno da pruži ovakve vrline, i osećate se kao gubitnik.

LJUBAV JE PRINCIP

U takvom slučaju jedina vaša pomoć je da zauzmete stav vere, tj. da na veri gradite svoju pobedu a ne na osećanjima. Vera ima dve "sestre" jedna se zove nada a druga ljubav (1. Kor. 13:13). U vašoj veri morate angažovati ljubav da bi ste lošu situaciju okrenuli na svoje dobro (Rim. 8:28).

Mnogi ljudi brkaju ljubav sa osećanjima ili emocijama. Ljubav je više od emocije. Ljubav je princip. Ako zaista želite najviše i najbolje za nekoga ko vam je učinio neku nepravdu, to je onda prava ljubav čak i kada nam se čini da su sve emocije mrtve. Ljubav je više od slabašnog osećanja. Ljubav je nepokolebljiva. Ljubav ne traži svoje, već uvek misli na dobro onog drugog.

Ljubav ne postupa u skladu sa emocijama, već u skladu sa principom - verom. Emocije su promenljive, nestabilne. Nije pitanje kakva imate osećanja, već šta sa njima radite. Pokazatelj stvarnog čoveka, njegovog "ja" je htenje (volja), a ne emocija. Moje je srce mnogo puta žudelo pokazati ljubav i naklonost mom detetu, i onda kad sam znao da ga zbog njegova dobra moram kazniti. Dakle, u tom slučaju, ja sam delovao po principu, umesto po osećanjima. Uradio sam ono šta je najbolje za moje dete, da nauči lekciju i stekne određenu zrelost.

JESTE LI U ISKUŠENJU OGORČENI?

Gorčina neće biti u vas posejana sve dokle god postupate u interesu onoga ko vas je povredio. Ako ne osećate opraštajući duh u svome srcu, zauzmite položaj vere i recite Bogu: "S obzirom da si ti Gospode, oprostio meni i ja opraštam njemu/njoj (po imenu)." Dok čvrsto stojite na ovom položaju vere, odbijajući se predati gorčini ili ljutnji, Bog će ugraditi u vaš život opraštajući duh i bićete oslobođeni od iskušenja gorčine, jer verom ste nadvladali kušnju.

Da li razumete da vam niko ne može nauditi koliko vi sami sebi? Drugi se mogu prema nama nepravedno ponašati. Mogu nas lažno optuživati, blatiti naše ime. Mogu vam i telesno nauditi, ali ništa od toga ne može vas stvarno povrediti, osim ako im vi to dozvolite, da sebi dozvolite da uđete u gorčinu i ljutnju, i da krenete ka tome da im i vi vratite istom merom - da se osvetite.

Ne zadaje nam najveći bol to što nam drugi rade, već naša reakcija na to što nam rade. Čak ni naša osećanja prema njima, već to što mi činimo sa tim našim osećanjima. Ako predamo svoje srce Bogu i odbijemo gajiti pakost te zauzmemo krajnje pozitivan stav želeći i moleći Božje najbolje za onoga ko nam je učinio nepravdu i ako zadržimo taj položaj dok sva gorčina i ljutnja ne bude "spaljena" opraštajućim duhom, tada smo zapravo stekli dobitak od povrede - sve je izašlo na naše dobro. "Znamo da Bog sve pomaže na dobro onima koji ga ljube, koji su po njegovoj odluci pozvani" (Rim. 8,28 EČ). Isto govori i Matej 5,43-48.

VERA U BOŽJI MORALNI AUTORITET

Jedan od razloga za ljutnju i nepraštanje jeste taj što zapravo nemamo veru u Božju pravdu i moralni autoritet. Ne poznajemo dovoljno Boga, u svim Njegovim atributima.

Bog kaže: "Moja je osveta, ja ću uzvratiti." (Rim. 12,19 EČ). Ako zaista to verujemo, nećemo sami pokušavati ispravljati našu nepravdu. Zbog Isusovog sigurnog pouzdanja u ljubav i apsolutnu pravdu svoga nebeskog Oca, On je bio taj koji "kada su ga vređali - on nije odgovarao uvredom, kada je stradao - nije pretio, nego je prepustio onome koji pravedno sudi." (1. Pet. 2,23 EČ).

Da li razumemo, da sam kamen temeljac Božjega moralnog autoriteta je njegova apsolutna pravednost. Što znači da je Njegov posao da se obračuna sa onima koji nas nepravedno "gaze". Božji moralni zakon je nepromenljiv kao i svaki fizički zakon, kao zakon gravitacije. Bog jasno kaže: "Što čovek seje, ono će i žnjeti" (Gal. 6,8 EČ). Čovek koji čini zlo ili nepravdu, čovek je koji gubi, a ne osoba koja je povređena ako ostane blaga, bez duha antagonizma ili osvete u svome srcu.

Ako smo zaista sigurni u Božju pravdu, nećemo pasti u iskušenje da uzmemo stvar u vlastite ruke. Radije ćemo moliti za nesrećnu osobu koja nam je učinila nepravdu. A ako ostanemo blagi i oprostimo, otkrićemo da smo posle svega još jači i srećniji. A kad dani našeg školovanja u "učionici nevolja" prođu, bićemo u stanju vlastitim očima videti od kolikog velikog duhovnog značaja su nam bile te bitke.

^vrh

misaone refleksije

U SVEMU NADMOĆNO POBEĐUJEMO

- Ralph Carmichael

U svemu nadmoćno pobeđujemo

po onom koji nas ljubi.

Hrist koji u nama živi

najveća je snaga koju poznajemo.

On se bori za nas;

mada je neprijatelj moćan,

ko nam se može suprotstaviti

kada je Hrist Vladar naše sudbine?

Ne boj se, nadmoćno ćemo pobediti,

neka se bitka bije.

Obećao je biti blizu

sve do svršetka vremena.

Nadmoćno pobeđujemo

po onom koji nas ljubi.

Hrist koji u nama živi

najveća je snaga koju poznajemo!

POČETI OD SAMOG SEBE

- Carlo Caretto

Bože, ako sam ne mogu ustati,

ne mogu ni druge nositi.

Ako sam sebe ne mogu prihvatiti

ne mogu ni druge prihvatiti.

Ako sam sebi ne mogu reći "da",

ne mogu ni druge ohrabriti.

Ako samog sebe ne mogu trpeti

ne mogu ni druge voleti.

Ako samog sebe ne mogu ljubiti

ne mogu se ni drugima s puno ljubavi obraćati.

Bože ne mogu ljubiti svoje bližnje

kao samoga sebe, ako druge ne ljubim.

^vrh

Smešna strana

BOG ĆE SE POBRINUTI

Jedne nedelje u staroj seoskoj crkvi bilo je predviđeno da bogosluženje sadrži dve propovedi. Prvi, je trebalo da propoveda mladi propovednik, tek izašao iz biblijske škole, a posle njega da propoveda stariji, ovdašnji propovednik.

Kako je došao red na propoved mladog propovednika da propoveda, on je počeo da se vidno meškolji sedeći na svojoj stolici i da uzbuđeno pretura po svojoj torbi. Sav uspaničen, nagnuo se ka starijem propovedniku i prošaptao: "Ah, brate, zaboravio sam svoju Bibliju, a sve moje beleške za propoved su u njoj. Šta da radim?"

Stariji, propovednik je na to smireno i sa svetačkim osmehom na licu mu rekao: "O, ne brini, brate. Bog će se pobrinuti. Evo, uzmi moju Bibliju. Samo propovedaj ono što ti je na srcu i siguran sam da će biti u redu."

Mladić je, kolebajući se, uzeo Bibliju i krenuo ka propovedaonici.

Međutim, kada je otvorio Bibliju sva njegova nesigurnost i trema su u trenu nestali. Propovedao je sa sigurnošću i uverenjem; propoved je bila odlična - ne samo da je ostavila odličan utisak na crkvu, već je imala i izuzetno duboku duhovnu pouku. Sa olakšanjem mladić se, vratio se i seo kraj starog propovednika. Ovaj, međutim, bio je prilično potišten. Dok je mladić propovedao, naime, stari propovednik je pažljivo slušao i primetio da mu je propoved nekako poznata. Nakon nekoliko minuta je shvatio: on je svoju Bibliju dao mladiću, a u Bibliji su bile i njegove beleške za propoved. Mladić je jednostavno koristio ove beleške i propovedao.

Stari propovednik se nagnuo ka mladiću i panično prošaptao: "Propovedao si moju propoved, a šta ja sada da radim?"

Mladi propovednik mu vraćajući njegovu Bibliju reče: "Ma, ne brini brate. Bog će se pobrinuti..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 56 / 2010.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Nada za budućnost - George Hawke

* Svinjski strah - Jan Vareca

* Život u punini - K. Donat

* Isusova radost - Stjepan Beleš

* Četiri istine - E. C. Hadley

* misaone refleksije

* Smešna strana

Kada čitamo i razmišljamo o Isusovom čudu "umirenja oluje" (Lk. 8:22-25), ne možemo ostati ravnodušni pred mnogobrojnim duhovnim istinama i principima koje prosto "iskaču" iz ovog odeljka.

Njegove učenike je zahvatila velika oluja na moru, tako da je čamac tonuo. Zasigurno, ovo za njih nije bila prva oluja u životu, ipak, ovi iskusni ribari su bili savladani od panike i očaja. Verujem da su oni na osnovu svojih prošlih iskustava, znanja i umeća mogli da savladaju oluju, da svoj čamac održe iznad vode. No, njih je obuzeo veliki strah i još veće beznađe, te su odustali od borbe sa olujom - "bacili su vesla". U celoj toj teškoj i strašnoj situaciji još im je i njihov Učitelj išao na živce, jer je On sve vreme mirno spavao, kao da se ništa ne događa. Probudili su Ga i viknuli mu u lice: "Zar ne mariš, mi ginemo!" Isus je ustao i naredio vetru i moru: "Ućuti!" Na ovu reč vetar je prestao a more se umirilo (Mk. 4:39). Zatim se okrenuo učenicima i rekao im: "Zašto paničite, zašto se plašite? Zar nemate vere?" Da još jasnije parafraziram ove Isusove reči: "Zar mislite da vam se može nešto loše dogodi ako sam Ja sa vama, u vašem čamcu? Zar mislite da bi čamac potonuo?" Isus nije ukorio učenike što su se trudili da održe čamac i sačuvati svoje živote za vreme oluje, već zbog toga što su to radili sa pogrešnim unutrašnjim stavom. Verujem da su se učenici prvo pouzdavali u sebe i svoje sposobnosti, a kad to "nije upalilo", pali su u očaj a "dežurni krivac" za sve je postao Isus, jer nije pomagao ni malo - spavao je. On je postao taj na koga se moglo "istresti" - izderati i okriviti.

Dakle, Isusov odgovor na celu tu tešku situaciju nije bio u tome da se zna šta u njoj treba uraditi, iako je svakako i to važno, već postoji ono još važnije od toga, a to je: Sa kakvim unutrašnjim stavom se mi sa našom nevoljom suočavamo i sa našim neuspesima? Neko je to dobro primetio: "Mudar čovek se u oluji Bogu moli, ne za izbavljenje iz opasnosti već za izbavljenje od straha. Oluja unutar nas je ta koja nas ugrožava, a ne ona spolja." (Emerson)

Dragi naši čitaoci,

dobro je da znate i ovo... Ako Isus nije u vašem čamcu, a zahvatila vas je panika i strah, onda znajte da Ga možete pozvati, On je kadar da u vaš čamac uđe hodajući i po vodi (Mt. 14:24-25). Isusova prisutnost je jedina ta koja pravi razliku. Razliku u svakoj teškoj, strašnoj i naizgled bez izlaznoj situaciji.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

NADA ZA BUDUĆNOST

- George Hawke

- Kako naš pogled na budućnost može uticati na sadašnjost?

Neki ljudi imaju optimistički pogled na budućnost; oni vide sve prednosti napretka u nauci i tehnologiji, veruju da se u budućnosti mogu desiti samo najbolje stvari čovečanstvu. Drugi su opet pesimisti - oni vide štetu koja se čini okolini, društveni i ekonomski haos, te se boje da se može desiti samo ono najgore.

Loša vest je da u ovom svetu postoji tako mnogo zla i očaja, te su neki ljudi prestravljeni od pogleda na budućnost. No, postoji i dobra vest. Biblija jasno kaže da Bog, ako Ga sledimo, nudi pomoć i u budućnosti.

Hajde da razmotrimo neke činjenice o budućnosti, njihove posledice i učinke koji one mogu imati u našim životima.

Svi mi imamo budućnost

Kako mogu oni koji su suočeni sa smrtnom bolešću ili koji su imali tešku saobraćajnu nesreću koja ih je učinila doživotnim invalidima, uopšte imati budućnost? I još joj se radovati?

Poput kriminalca koji se nalazi pred izvršenjem smrtne kazne, bez budućnosti, i oni sami sebe tako nalaze ili gledaju, da njihova situacija bezizlazna. Međutim, nije li sam Isus rekao kriminalcu koji je bio pred smaknućem: "Danas ćeš biti sa mnom u raju" (Lk. 23:43). Ovo bi trebalo da nam sve pojasni - bez obzira u kakvim okolnostima mi bili - svi oni koji imaju poverenje u Boga imaće dobru budućnost.

Biblija nam kaže da postoji budućnost i izvan ovih naših ovozemaljskih okvira. Smrt svakako ne znači i kraj našem postojanju, već je samo prelazak između ovog života i našeg budućeg odredišta. Tako, u tom smislu, svi mi imamo nekakvu zagarantovanu budućnost.

Ovo je Isus ilustrovao primerom o bogatašu i Lazaru. Isus nas uči da su njihovi životi bili nastavljeni i nakon smrti, sa svešću, mogućnošću komuniciranja i pamćenja (Lk. 16:19-31). No, oni su završili na dva različita mesta u adu (prebivalištu mrtvih duša), jedan u muci a drugi u blaženstvu. Bogataš je želeo upozoriti svoju braću kako i oni ne bi završili na tom mestu mučenja. Međutim, ta mu je želja ostala neispunjena, jasno pokazujući da odluke koje se donesu na Zemlji (u telu) mogu imati večne posledice posle smrti (na dušu).

Takođe, jednog dana, Bog će svakog umrlog čoveka podići iz mrtvih (Dela 24:15). U stvari postoje dva uskrsnuća, prvo za Božji narod, a drugo za osudu onih koji su odbili Boga i Mesiju (Otk. 20:5-6).

Pavle se toliko radovao toj budućnosti vaskrsenja da je umiranje smatrao mnogo boljim od življenja, jer je to značilo da će biti sa Hristom (Fil. 1:21-23). Na drugom mestu je opet napisao, da ako imamo nadu u Hrista samo u ovom životu, da smo onda najjadniji ljudi na ovome svetu (1. Kor. 15:19). Zato, jer svojim takvim ponašanjem dokazujemo da ne verujemo, da ne postoji uskrsnuće od mrtvih, tj. nada posle smrti (1. Sol. 4:13).

Trajna nada dolazi od Boga

Biblija je napisana da " imamo nadu" (Rim. 15:4). U Starom zavetu je Bog obećao svojim sledbenicima: "Jer ja znam misli koje mislim za vas, govori Gospod, misli dobre a ne zle, da vam dam posledak kakav čekate." (Jer. 29:11). I opet On kaže: "I imaš nadu za posledak." (Jer. 31:17). Dakle, da su Izraelci sledili Boga, a ne lažne proroke i idole, snašla bi ih budućnost ispunjena nadom i blagostanjem, a ne prognanstvom i ropstvom.

U Novom zavetu, Bog je opisan kao "Bog nade", jer je On izvor svake nade, a za one koji su odvojeni od Njega se kaže da oni žive kao "nadu nemajući" (Rim. 15:13, Ef. 2:12 IŠ). Nada vernika je u Boga, jer On im je dao nadu za život, te nasleđe koje ih očekuje u budućem životu (1. Pet. 1:3-5; 1. Pet. 1:21).

"Nada" iz Svetog pisma je tvrdo i uzbudljivo očekivanje budućih događaja, a ne samo neka mogućnost ili želja. To je zato što Bog ima savršeni podsetnik za održavanje obećanja i u stanju je da učini više od onoga šta se nadamo: "Što oko ne vide, i uho ne ču, i u ljudsko srce ne dođe, što ugotovi Bog onima koji ga ljube" (1. Kor. 2:9 EČ).

Novo Nebo i nova Zemlja

Večno nasleđe za hrišćane je da će "svagda s Gospodom biti", i svi će biti preobraženi da budu poput Hrista (1. Sol. 4:17, Fil. 3:20-21). Njihov glavni cilj u večnosti će biti da slave, proslavljaju i obožavaju Isusa Hrista i Boga. Početak toga biće slavlje poput velike svadbene gozbe (Otk. 19:6-9), gde će dobiti nagrade za svoju vernost, videće proslavljenog Boga, te će zajedno sa Njime vladati (Otk. 22:12, 1. Jn. 3:2-3, Otk. 20:6). Bog želi poništiti učinke greha kao što su trulež, tuga, zlo i smrt. On želi da obnovi sve što je stvorio. Zbog toga će i na kraju vremena reći: "Evo sve novo tvorim..." (Otk. 21:5).

Jedan od meni najdražih stihova je: "Ali čekamo po obećanju Njegovu novo nebo i novu zemlju, gde pravda živi." (2. Pet. 3:13). Novo nebo je opisano kao mesto gde "smrti neće biti više, ni plača, ni vike, ni bolesti neće biti više; jer prvo prođe." (Otk. 21:4). Kakva sjajna očekivanja, kako je divno biti deo te budućnosti!

Važno je shvatiti da ovaj aspekt budućnosti vernika ne zavisi od njihovih dela ili njihovog uspeha u životu. To je dar koji treba prihvatiti od Boga (Ef. 2:8-9) a jedini uslov je živeti život posvećenja (Ef. 5:5; 1. Pet. 1:15-16; Jev. 12:14).

Plod nade

Naš pogled na budućnost utiče na naš dnevni život imajući delovanje na naše stavove, osećanja i ponašanje. Nada je stav od vitalnog značaja za hrišćane i usko je povezan sa verom i ljubavlju koje bi trebale biti ohrabrenjem na našem životnom putu (1. Kor. 13:7; 1. Kor. 13:13). Plod nade uključuje sigurnost, snagu, postojanost, svetost, te večnu perspektivu i radost.

Sigurnost: Nada koju nam Bog nudi opisana je kao "tvrd i pouzdan lenger duše" (Jev. 6:18-19). Takođe, ona je nalik na šlem i vernici su "trezni i obučeni u oklop vere i ljubavi, za spasenje, pripravljeno da se javi u poslednje vreme." (1. Sol. 5:8, 1. Pet. 1:5).

Snaga: Stari zavet je obećao: "Ali koji se nadaju Gospodu, dobijaju novu snagu, podižu se na krilima kao orlovi, trče i ne sustaju, hode i ne more se." (Isa. 40:31).

U Novom zavetu, Pavle je napisao: "I bistre oči srca vašeg da biste mogli videti šta je nada Njegovog zvanja, i koje je bogatstvo slave nasledstva Njegovog u svetima. I kakva je izobilna veličina sile Njegove na nama koji verujemo po činjenju prevelike sile Njegove." (Ef. 1:18-19). Tako je Božja veličanstvena i snažna sila dostupna vernicima.

Oni čija je nada bila u Gospodu ostali su snažni u veri. Na primer, kada su svi napustili Pavla, on je rekao: "Gospod bi sa mnom i dade mi pomoć da se kroza me svrši propovedanje, i da čuju svi neznabošci; i izbavih se od usta lavovih. I Gospod će me izbaviti od svakog zlog dela, i sačuvaće me za carstvo svoje nebesko; kome slava va vek veka." (2. Tim. 4:16-18).

Istrajnost: Pavle je hvalio Solunjane zbog njihovog "truda ljubavi, i trpljenja nade Gospoda našeg Isusa Hrista, pred Bogom i Ocem našim." (1. Sol. 1:3). A nakon šta je razmatrao uskrsnuće tela, napisao je: "Zato, braćo moja ljubazna, budite tvrdi, ne dajte se pomaknuti, i napredujte jednako u delu Gospodnjem znajući da trud vaš nije uzalud pred Gospodom." (1. Kor. 15:58)

Znajući neke od Božjih planova nam pomaže da imamo razlog i motivaciju da izdržimo i "da se držimo tvrdo priznanja nade, jer je trpljenje od potrebe da volju Božiju savršivši primimo obećanje." (Jev. 10:23; Jev. 10:36).

Svetost: Nakon pisanja o nadi u večni život Petar je pozvao vernike da žive svete živote: "Kao poslušna deca, ne vladajući se po prvim željama u svom neznanju, nego po Svecu koji vas je pozvao, i vi budite sveti u svemu življenju." (1. Pet. 1:14-15). Ovo znači da se moramo očistiti od svega što onečišćava naše telo i duh, te stalno moramo raditi ka postizanju potpune čistoće iz poštovanja prema Bogu (2. Kor. 7:1)

Nada da budemo poput Isusa kada se pojavi potiče nas da se nastojimo održati svetima, kao što je Isus svet (1. Jn. 3:2-3). U svetlu našeg nebeskog doma "staramo se, da budemo Njemu ugodni." (2. Kor. 5:9).

Večna perspektiva: S obzirom da je nebo vernicima dom, njima je na Zemlji da žive kao stranci (1. Pet. 1:17). Moli ih se da se "kao došljaci i gosti, čuvaju od telesnih želja" te da žive životima koji će potaći i druge da slave Boga (1. Pet. 2:11-12).

Slično tome, ljudi Staroga zaveta su živeli kao stranci na Zemlji dok su s nestrpljenjem iščekivali nebesko mesto koje im je Bog obećao da će pripremiti (Jev. 11:9-10; Jev. 11:13-16).

Dakle, našu nadu treba da stavimo u Boga, a ne u idole lažne nade, kao što je materijalizam (1. Tim. 6:17-18; Mt. 6:19-21), jer mi "ne gledamo na ovo što se vidi, nego na ono što se ne vidi." (2. Kor. 4:18). Ovo znači fokusiranje na večne stvari, radije nego na stvari koje su privremene i prolazne.

Radost: Uzimanje u obzir trajne nade vernika ima za posledicu njihovu veliku radost čak i onda kada prolaze kroz kušnje. Za hrišćane se kaže da su ispunjeni "radošću neiskazanom i proslavljenom", jer mogu videti krajnji rezultat svoje vere, a to je potpuno spasenje (1. Pet. 1:6-9).

Tvoja budućnost

Postoji li nada za tvoju budućnost - za tebe?

Biblija kaže da ako si bez Boga, onda si i bez nade za budućnost. U tom slučaju, ovozemaljski život je tvoja jedina nada, što može biti vrlo razočaravajuće. Zašto ne učiniti večno nebo tvojim stalnim domom? Onda ćeš biti sa Hristom kada se vrati, te ćeš sa Njime deliti sve u nadolazećem novom svetu.

Ako sebe smatraš vernikom, možda je dobro da se preispitaš pitanjem: Dozvoljavam li plodu nade da raste u mome životu dok iščekujem ono šta je Bog pripremio za mene? To bi trebalo da se očituje kao sigurnost, snaga, vera, izdržljivost, svetost, večna perspektiva i više od svega radost. Naravno, drugo je pitanje: Jesam li uvek spreman da svoju nadu objasnim drugima (1. Pet. 3:15)? Ako je imaš i poznaješ, trebao bi biti.

Izvor: Grace & Truth Magazine, januar 1999.

^vrh

SVINJSKI STRAH

- Jan Vareca

Dugo najavljivana velika epidemija novog gripa je zakucala i na vrata naše male zemlje. Škole sprovode posebne mere predostrožnosti (često na radost đaka), javni skupovi se otkazuju, a apoteke posle pekara su postale verovatno najposećenija prodajna mesta. Mediji neprestano verglaju o tome, dok narod sluša, brine se i nada se da "neće grom u koprive".

No, ima i onih koji se pitaju: "Da li je to stvarno toliko strašno ili samo hir? Da li je u pitanju stvarna pošast ili samo nekakvo širenje paranoje?" Na ova pitanja postoje razni (kontradiktorni) odgovori koji se mogu pročitati na Internet stranicama, i ne bi o tome. Međutim, jedno je sigurno, sve druge i loše vesti su zaboravljene na više meseci, o njima se više ne priča, već "svinjski grip" je postao jedini i pravi hit, jedini i najveći problem sveta.

Verujem da ima hrišćana kojima sve ovo u neku ruku ide na ruku, mislim npr. na one koji ne jedu svinjetinu, jer sada u svojim "vegetarijanskim propovedima" svinje mogu biti okrivljene za još ponešto, te da se oni učvrste u svojim "bezmesnim verskim stavovima". Verujem da ima i onih koji u ovome vide jasne dokaze "kraj sveta" - apokalipsu. Onih koji će imati nov izgovor da opravdaju sami sebe da ne uzmu pričest, jer je "opasno" piti iz zajedničke čaše, i onih koji će odlazak u crkvu, tj. među braću i sestre, "opravdano" početi smatrati veoma rizičnom duhovnom aktivnošću po vlastitu dušu.

No, ostavimo se neozbiljnih razmišljanja o nekim stvarnim i ozbiljnim situacijama u ponekim crkvama.

Svinja je na lošem glasu

Kada se u Svetom pismu spominju svinje to je onda skoro uvek u nekom negativnom kontekstu. Na primer, Izraelcima je bilo zabranjeno da jedu svinjetinu, jer je ona "nečista" životinja (3. Moj. 11:7; 5. Moj. 14:8). Dakle, svaki pobožni Izraelac bi izbegavao svaki kontakt sa ovom životinjom, oni je ne bi ni uzgajali, ni jeli. "Svinjskim biznisom" su se uglavnom bavili pagani, tako da pored svojih idolopokloničkih praksi ovo je još bilo ko "šlag na tortu" u očima pobožnih Jevreja.

U jevanđelju čitamo kako je Isus putovao preko Galilejskog mora u područje Gerase (Lk. 8:26-39). Iako sa tačnošću ne znamo o kom se geografskom području radi, znamo da u tu oblast se ne bi uputio ni jedan Izraelac, već bi je zaobilazio u širokom luku. Ovu oblast su smatrali "nečistom", jer su ovde prebivali pagani, bilo je tu mnogo neobeleženih grobova, a zbog svinja koje je lokalno stanovništvo uzgajalo i koje su posvuda trčkarale. Može se reći, to je bila prava noćna mora za pobožne Jevreje.

Međutim, uprkos, svim ovim "tabuima" Isus je opet išao tamo, i to bez straha da će da se "onečisti". Čim je kročio na tlo Gerase, Isus je u susret dotrčao čovek opsednut demonima, koji se kako nam ga opisuje Matej, divlje i bizarno ponašao - kao da je bio pre životinja negoli čovek. Ovoga su se svi bojali i klonili su ga se, jer je bio mnogo nezgodnog karaktera i ponašanja: živeo je u grobovima (isklesanim u stenama), bio potpuno go, i mnogo besan, prgav, nasilan i jak. (Pretpostavljam da mu ni lična higijena nije bila jača strana.) Opravdano, ko se normalan ne bi takvog čoveka klonio i plašio?

Zanimljivo je primetiti da "svinjski grip" osim visoke temperature i balavog nosa je nekima od nas doneo još jednu "bolest": strah od drugih ljudi. A posebno ako oni kašlju i šmrkću, i pored nas izduvavaju nos! Takve odmah "obeležimo", a onda se diskretno udaljimo od njih radi naše vlastite sigurnosti. Jednostavno, počinjemo nekako drukčije da gledamo ljude oko sebe. Zar ne? Čitao sam, da je u Americi "svinjski grip" postao još jedan argumenat (rasistima) da se mrze meksikanci, jer oni i njihove svinje su krive što su pokrenule ovu strašnu zarazu. Setite se, kada je ova bolest počela da su je prvo nazvali "meksički grip", a onda "svinjski". No, pošto se izgleda ispostavilo da naziv "svinjski" nekima kvari posao sa svinjetinom (kao onomad sa "ludim kravama" i "ptičijim gripom"), sada ga zovu njegovim tehničkim nazivom "H1N1" ili samo "novi grip".

Svakako da treba paziti i brinuti se za svoje zdravlje, to je tako normalno - bogougodno (Mt. 22:39). No, želim samo skrenuti pažnju na to kako isuviše veliki strah za sebe može da nas dovede do toga da sami sebe stavimo u karantin, izolujemo se i da počnemo na ljude oko sebe gledati ne kao na svoje bližnje, već kao potencijalnu opasnost po naše vlastito zdravlje.

Kako god, činjenica je da se onog što ne razumemo ili ne poznajemo - plašimo, a ono čega se plašimo smo skloni i da mrzimo. Ovaj zatvoreni krug se ponavlja kroz celu ljudsku istoriju. Jevreji su se bojali Rimljana, koji su im porobili zemlju, bojali su se nečistih pogana. Bojali su se Gerasinaca i njihove nadaleko poznate "strašne maskote" - opsednutog koji živi u grobovima, i valjano isprebija svakog ko mu se nađe na putu. Njihovi strahovi su određivali njihova ponašanja, jer su gospodarili nad njima.

No, nad Isusom nisu. Isusa kao da ništa nije moglo prestrašiti. Možda ćete reći: "Pa, naravno čega bi Sin Božji trebalo da se boji?" Može biti, ali ja mislim da Isus nije strahovao iz sasvim jednog drugog razloga: On se nije plašio, jer je Njegov pogled na svet i dešavanja u njemu bio mnogo veći i mnogo širi. Isus je na stvari uvek gledao iz perspektive večnosti - odozgo. Drukčije ne bi ni mi trebalo da sagledavamo stvari, jer ako smo zaista "u Hristu", a Hrist sedi na nebeskom prestolju, onda sagledavanje naših životnih okolnosti iz te perspektive je za jednog hrišćanina normalna stvar (Ef. 2:4-6).

Naša nemogućnost za potpunom zaštitom

Mediji nas neprestano "vaspitavaju" kako da se ponašamo na javnim mestima u ovoj grip epidemiji: Da stavimo ruku na usta kad' kašljemo, da duvamo nos u maramicu, da peremo ruke, držimo rastojanje jedni od drugih, itd... Nema ničeg lošeg u onome čemu nas "uče" kako da se sačuvamo od gripa. No, mora da nam bude jasno da ovo ne može biti naša jedina i naša savršena zaštita (Ps. 127:1). Sve ovo bez vere, bez Isusa, malo vredi, jer pranje ruku i izbegavanje ljudi ne može isterati strah iz našeg srca.

Matej nam govori da su Gerasinci sami nastojali da reše svoj problem sa opsednutim čovekom tako što su ga vezivali, stavljali u lance i verige. No, oni su očigledno hteli da reše svoj problem ali ne i njegov problem. Oni su ovog čoveka hteli da stave iz ropstva u ropstvo, iz mučenja u još veće mučenje. No, nije im to pošlo za rukom, nije im uspelo da kontrolišu svoj problem, jer bi ovaj čovek nadljudskom snagom kidao lance i oslobađao se a Gerasinci bi opet živeli u strahu, koji bi sada bio još veći zbog njihovog neuspeha.

Kada je Isus stupio na tlo Gerase i dok je gledao kako opsednuti čovek divlje, vrišteći trči prema njemu, Isus nije ustuknuo. Isus nije bio savladan strahom. No, mogu zamisliti Njegove učenike, kako se neki kreću i gledaju gde će se koji sakriti a neke kako trče nazad u čamac.

No, Isus ne pokazuje ni najmanji znak straha pred ovim strašnim čovekom, iz kojeg progovaraju demoni i mole Ga da ih ostavi na miru. Oni znaju da se njihova dominacija nad ovim čovekom završila, i zato mole Isusa za svoj novi dom, da mogu da uđu u svinje. Isus im dozvoljava, a demoni čine da celo to krdo svinja jurne u ponor i podavi se u moru.

Ova demonska taktika je uspela, jer ljudi koji su čuvali ove svinje, su odmah otrčali u grad i ispričali sve o ovom strašnom događaju. Ljudi iz grada su krenuli Isusu u susret i pored Njega zatekli svoju "Gerasinsku maskotu", bivšeg opsednutog čoveka po kome su nadaleko bili čuveni. On je bio obučen, smiren i zdrav. On kao njihov "veliki problem" je bio konačno rešen. Međutim, njihova reakcija na celu ovu sliku je bila takva da su se uplašili, obuzeo ih je veliki strah. Molili su Isusa da napusti njihov kraj. Veoma učtivo i ljubazno oni su Ga oterali od sebe, jer Hrist je za njih bio veoma skup gost, koštao ih je oko 2.000 svinja (Mk. 5:13). Gerasince je zbog onoga šta su videli i izgubili zahvatila panika, koja ih je učinila slepima da vide vrednost i poželjnost Isusa Hrista u svojoj sredini. Verujem da su oni previše gledali preko litice u more, gde su ležale njihove podavljene svinje a tako malo na Isusa i na čudesno isceljenog čoveka, i zbog toga ih je i zahvatio pravi "svinjski strah".

Strah je taj koji nam zamagljuje vidik, on čini da ne vidimo više prave vrednosti kao one prave. Strah čini da budemo sputani da ne možemo učiniti ispravne postupke. Strah parališe našu veru. Strah nas oslepljuje da ne vidimo očiglednu istinu.

To kako živimo drugima govori: "Ko je i kakav je naš Bog?"

Činjenica je da ova epidemija gripa nije ni prva ni poslednja koja će ovaj svet zadesiti. Možemo sedeti ispred televizora i u svoje glave gurati sve ono šta nam se servira, živeti u strahu i u isčekivanju da nam se desi možda ono najgore ili možemo verovati Isusu i živeti kao "Isusovi ljudi" (tj. hrišćani). Ljudi koji jasno vide celu situaciju, jer je gledaju odozgo. Koji vide mogućnost da drugima pomognu, da im služe, da im kažu reč nade. Onima koji su paralizovani "svinjskim strahom", i nemaju Isusa u svome srcu.

Kada je Isus iscelio opsednutog iz Gerase, On mu je naložio: "Vrati se svojoj kući i kazuj šta ti je Bog učinio." Njegovo lično svedočanstvo koje je imao o Bogu je bilo jasno: Bog je velik, Bog je moćan i Bog je dobar. Zar to nije pravac kuda bi i naš pogled trebalo da bude okrenut u ovim konfuznim vremenima?

"Dobar je Gospod, grad je u nevolji, i poznaje one koji se uzdaju u Nj." (Naum 1:7 RDK)

^vrh

ŽIVOT U PUNINI

- K. Donat

"Jer ću izliti vodu na žednoga i potoke na suvu zemlju, izliću Duh svoj na seme tvoje i blagoslov svoj na tvoje natražje. I procvetaće kao u travi, kao vrbe pokraj potoka. Ovaj će reći: Ja sam Gospodnji, a onaj će se zvati po imenu Jakovljevom, a drugi će se pisati svojom rukom Gospodnji, i prezivaće se imenom Izrailjevim." (Isaija 44,3-5 RDK)

Žeđ za životom

"Voda je život" - ove izreke sam se setio jedne sušne godine kada kiša dugo nije padala. Bilo je očigledno da te godine zemlja i bilje pate zbog nedostatka vode. Samo im je nebo moglo pomoći! Samo kiša može da vratiti život u zemlju, a samim tim i u bilje i ljude.

Kao i zemlja u sušnoj godini i učenici Gospodnji su patili pod sličnim nedaćama, jer posle Isusovog vaznesenja na nebo, ostali su poput grupice zbunjenih ljudi. Puni straha, jer su se bojali progonstva sunarodnika. Bili su kao ostavljeni sami sebi, bez žive nade, bez jasne svrhe života, bez sigurne budućnosti.

Danas, susrećemo mnoge ljude koji ovako žive. Žedni su smisla života i sigurnosti, i ovu žeđ nikako ne mogu ugasiti. Slični su žegom opaljenom polju. I mnoge hrišćanske zajednice su ovakve: bez života i bez nade. Duhovna žeđ je teško stanje i ostavlja teške posledice na duši.

Bog poklanja život

U ovakvom stanju duše pomaže jedino Bog, a Božja poruka glasi: "Izliću Duh svoj na seme [tj. potomstvo] tvoje". Izliti - to znači: Bog će dati svoga Duha u punini, tj. bez mere.

Život u Božjem Duhu je život punine. Tako je bilo i u slučaju sa Izraelom. Posle teških "sušnih" dana provedenih u Vavilonu vraća im se život, tako im govori prorok Isaija. Isusovi učenici su doživeli isto, posle izlića Svetoga Duha od malog broja plašljivih učenika nastala je velika Hrišćanska crkva koja je osvojila ceo svet.

Uvek, tamo gde radi i gde je prisutan Božji Duh tu nastaje život. Rekao bih: novi život, sveži život. Zajednica u kojoj je prisutna punina Božjeg Duha puna je ideja, novih puteva (nastojanja), sveže radosti, novog poleta. Tako je bilo u danima posle Dana Pedesetnice.

Bog je na praznik Pedesetnice izlio svog Duha. Svi koji su verovali u Isusa kao u svoga Gospoda, primili su ovu silu novog života. Crkva od tada raste i donosi plodove, a da je ova sila još delotvorna to i danas potvrđuju vesti iz sveta. Bog i danas izliva svoga Duha i priključuje nove učenike svojoj Zajednici. Njegovo obećanje još uvek važi: "Izliću Duh svoj na seme tvoje i blagoslov svoj na tvoje natražje..."

Zavisnost od Duha

Punina Duha, unutrašnji i spoljašnji rast (blagoslovene promene) se samo tamo pojavljuju gde je Bog, Isus i Sveti Duh mogu slobodno da rade. Dakle, to nije samo prihvatanje Duha, nego je to i potpuna pokornost (poslušnost) tom Duhu, Isusu i Ocu.

Poslednja misao našeg odeljka podseća na vreme ropstva kad su zatočeni Jevreji na ruci nosili znak svoga gospodara. No, ako mi pripadamo Isusu Hristu, postajemo onda Isusovi svedoci. To znači da ja više ne pripadam sebi, i ne zavisim od drugih ljudi, nego pripadam Bogu i pod Njegovom sam zaštitom. Pripadam onome kome je predata svaka vlast na nebu i na Zemlji (Mt. 28:18). Pripadam Bogu, Isusu Hristu. Živim za Njega, Njemu, i vladam se po Njegovoj volji, živim po Njegovom planu (Gal. 2:20).

U ovom stanju još treba mnogo naučiti, ustvari, "treba umreti sebi" da bi se do njega došlo (Mt. 16:24-25). Treba stalno sazrevati i napredovati u ličnom predanju Bogu, jer je to jedini put duhovnog rasta. Zato treba uvek da imam na umu: Pripadam onome koji mi je poklonio život. On je iznad mene i u meni. On je moj Gospod, i moj život postoji samo u prisnosti sa Njime.

Gde je mnogo želje za samostalnošću i samodopadnošću, reč o "samoodricanju", tj. "umiranju sebi", se ne sluša rado. Očigledno da takav stav nije bio jedna od osobina učenika Gospodnjih posle Dana Pedesetnice, i razlog zašto ih je Bog tako silno upotrebljavao.

Dozvolimo sebi da Dan Pedesetnice ne bude samo sećanje na neki tamo davni događaj. Naprotiv, potčinimo svoj život ovom Duhu kojeg smo već primili. Dozvolimo mu da On ovlada nama u potunosti - celim našim bićem. Tada će naš život biti pohođen bogatstvom Božjih darova, koji će na nas pasti poput kiše, a ova kiša može izazvati prave bujice probuđenja, na one koji su oko nas.

Osveženi Duhom Božjim bićemo u stanju ne samo da propovedamo o Isusu nego i da Ga živimo - bićemo nalik Njemu. Božja Reč će u nama postati delotvorna, a molitve odgovorene, Njemu na slavu.

^vrh

ISUSOVA RADOST

- Stjepan Beleš

- Stvari koje donose Isusovu radost u naš život.

"Ovo sam vam govorio, da moja radost bude u vama i da se vaša radost ispuni." (Jn. 15:11 EČ)

Šta je "to" o čemu je Isus govoro svojim učenicima, a šta bi nama trebalo darovati Njegovu radost? Šta to donosi Njegovu radost u nas i šta čini da naša radost bude potpuna? Ako želimo da imamo Isusovu radost i potpunost naše lične radosti dobro je videti šta je to "to", a "to" možemo pronaći u 14. i 15. poglavlju evanđelja po Jovanu, i to u govoru koji je On pre te izjave izneo.

1) Pripadnost

"Neka se ne uznemirava vaše srce; verujte u Boga, i verujte u mene. U domu moga Oca ima mnogo stanova; da nije tako, zar bih vam rekao: idem da vam pripremim mesto." (Jn. 14:1-2 EČ)

Zamislite samo koji šok i užas doživljavaju putnici u strane zemlje kada otkriju da je nešto krenulo naopako sa njihovom hotelskom rezervacijom. Dođu u zemlju čiji jezik možda ne govore, u strani grad, a onda čuju: "Oprostite, ali ne postoji rezervacija na vaše ime!" Jedina mogućnost koja im preostaje je da idu u drugi hotel ili da negde privatno traže smeštaj. No, ako lično poznaju vlasnika hotela, dovoljan je samo jedan poziv i sve će biti odmah sređeno.

Imamo obećanje od Stvoritelja, koji je Gospodar nad gospodarima, čija je sva Zemlja i celi svemir. On je obećao da će pripremiti mesto za nas, ali i da će lično doći po nas i odvesti nas k sebi u svoju slavu. Pored toga On nam otkriva put k Nebeskom Ocu. Ako se možda poput jednog od Isusovih učenika pitate: "Kako mogu da znam taj put? Kako doći na njega? Onda Isus isto što je odgovorio njemu govori i vama: "Ja sam put i istina i život; niko ne dolazi k Ocu - sem kroz mene (Jn. 14:5-6 EČ). Isus je put k Ocu. Isus je istina o Ocu i Isus je Očev život.

Želite li doći k Ocu, onda prvo tražite i dođite Isusu. Želite li znati istinu o Bogu, onda gledajte na Isusa. Želite li život večni, onda verujte u Isusa.

Zar to nije razlog da se radujemo Isusovom radošću i zar to ne čini da naša radost bude potpuna?!

2) Uslišenje molitve

"I što god zaištete u moje ime, to ću učiniti, da se proslavi Otac u Sinu. Ako me što zamolite u moje ime, ja ću učiniti." (Jn. 14:13-14 EČ)

Sve što zatražimo od Njega, u Njegovo ime, biće nam dato. Zašto? Zato što smo mi nešto posebno? Ne, samo je jedan razlog tome, a to je da bi se Otac proslavio kroz Sina - Isusa, a Isus će učiniti sve, odgovoriti na našu molitvu ne bi li se opet Očevo ime proslavilo.

Zar nas to ne ispunjava radošću kada vidimo da je Gospod uslišao neku našu molitvu i da se kroz to Božja slava postala očita u našem životu?

Setite se onog dečaka koji je malo hrane imao pri sebi, pet hlebova i dve ribe (Jn. 6:9). Međutim, kada je to dao u Isusove ruke, (a zar mi ne predajemo naš život, naše bližnje i naše okolnosti u Isusove ruke kada molimo?), i nakon što je Gospod blagoslovio to malo, to neznatno, Bog se proslavio. Zamislite radost tog dečaka, njegov ručak je nahranio mnoštvo. Da sam ja bio na njegovom mestu ja to nikada ne bi zaboravio. Svaki put kada bi jeo ja bi skakao oko stola od radosti, jer bi se setio šta je Isus učinio da bi se proslavilo Očevo ime.

Dođite ka Gospodu sa svojim potrebama, sa svojim problemima i zamolite Ga da On proslavi Oca Nebeskog kroz to. O, verujte mi, to će vas ispuniti Isusovom radošću i vaša će radost biti potpuna.

3) Vršenje Reči Božje i ispunjenje Duhom Svetim

"Ako me ljubite, držaćete moje zapovesti. I ja ću moliti Oca, pa će vam dati drugog pomagača - utešitelja da bude sa vama doveka, Duha istine, koga svet ne može da primi, jer ga ne vidi i ne poznaje; vi ga poznajete, zato što boravi kod vas i biće u vama. Neću vas ostaviti sirotne, doći ću k vama. Još malo i svet me neće više videti, a vi ćete me videti, i živećete zato što ja živim. U onaj dan ćete saznati da sam ja u svome Ocu, i vi u meni, i ja u vama. Ko ima moje zapovesti i drži ih, taj me ljubi; a ko ljubi mene, toga će ljubiti moj Otac, i ja ću ga ljubiti, i pokazaću mu se... Isus odgovori i reče mu: ako me ko ljubi, držaće moju reč, pa će ga ljubiti moj Otac, i doći ćemo k njemu, i nastanićemo se kod njega." (Jn. 14:15-21, Jn. 14:23)

Ako ljubimo Gospoda Isusa tada ćemo činiti ono što On kaže u Svojoj Reči. Bićemo poslušni u svemu, nećemo tražiti izgovore i razloge (pa čak ni one visokoumne - teološke) da budemo neposlušni, da tražimo "rupu u zakonu". Samo ako smo predani u sleđenju Njega i Njegove Reči. Tada će se moći jasno videti ko smo i koga sledimo, naš život će za druge biti svedočanstvo. Principi koji će određivati način našeg života će biti iz jednostavne poslušnosti prema učenju Isusa Hrista i apostola.

Ta poslušnost Isusovoj zapovesti će nas "osposobiti" da budemo primaoci Očevog obećanja. Duh Sveti je Svet, On je Onaj koji i nas vodi u sve dublje posvećenje k Ocu i sve veće odvojenje od sveta. Što smo više ispunjeni Duhom Božjim, to smo više različiti od ovoga sveta. Tada će naš govor, naše misli, naša dela, i čitava naša ličnost biti odraz Njega.

O, ljubljeni vreme je da se ponovo povuče jasna granica između sveta i crkve. Između svetih, a tako nas Reč Božja naziva, i sveta treba biti jasna linija razdvajanja. Svet ne može primiti Duha. I onaj ko želi biti prijatelj svetu postaje neprijatelj Bogu, On ga čak naziva preljubničkom dušom (Jak. 4:4).

Kada su nakon 1525. godine anabaptisti započeli sa propovedanjem evanđelja, oni su imali jasnu poruku, jasan poziv. Za njih nije bilo dovoljno samo da čovek prihvati novu nauku, dogmu. Ne, oni su znali iz Reči Božje da samo nanovorođenje uvodi čoveka u Carstvo Božje. I da nakon ulaska u njega čovek mora živeti kao podanik, dostojno Cara nad carevima. Njihova je poruka bila poruka poziva na pokajanje i nakon toga na predano sleđenje Hrista.

O, koje li radosti za onoga koji ljubi Gospodina, koji živi po Njegovoj Reči, On se može osloniti na obećanje da će mu se Otac i Sin očitovati kroz Duha Svetoga.

4) Prisustvo Tešitelja

"A pomagaču - tešitelj, Duh Sveti koga će Otac poslati u moje ime, on će vas naučiti svemu i podsetiće vas na sve što sam vam rekao." (Jn. 14:26 EČ)

Isus govori učenicima da On odlazi, ali da će doći drugi Tešitelj (Banitelj). To je Duh Sveti koga će Otac poslati u Isusovo ime. Ovaj Tešitelj ili Zastupnik nam neće biti dostupan samo na nekoliko sati mesečno, i nećemo mu morati davati gomilu novaca da bi ga mogli unajmiti. Ne, On će biti u nama i sa nama, On nam je darovan od našeg Nebeskog Oca. Zamislite najbolji i najsposobniji Zastupnik koji je ikada postojao je uvek spreman da nam pomogne. Uz to, taj Zastupnik nije ljubomoran na svoje znanje. Ne, On se raduje da i nas pouči da možemo i mi znati šta je volja Boga Oca. Njemu neće biti teško da nas podseti na Očevu volju, na Njegovu Reč.

Kada sam jednom prilikom radio u jednom staračkom domu na popravljanju radijatorskih ventila, imao sam priliku biti svedok jednog tužnog događaja. Pošto smo imali naša kolica sa alatom i materijalom, ostavljali smo vrata na sobama otvorena, da bi sve teklo brže i tiše, da se ne bi lupalo vratima. U jednoj od soba je živela jedna starica koja je zbog bolesti izgubila pamćenje. Dok smo radili u njenoj sobi ona je izašla na hodnik. Možda nekih 10-tak metara od sobe. I tu se "izgubila", nije se znala vratiti u svoju sobu i stajala je tamo gotovo pred vratima svoje sobe i glasno plakala, jer se izgubila. Ja sam pomislio kako je to tužno. No, još je tužnije kada se deca Božja izgube i zaborave kuda i kome pripadaju - čiji su. O, ispunite svoje lampe uljem i Tešitelj će vas podučiti i setiti vas svega. Onaj koji ima svetlo u sebi se ne može izgubiti, jer ga obasjava jasno svetlo sa visine.

5) Pripadnost Isusu i Njegova punina

"Ja sam pravi čokot, a moj Otac je vinogradar. Svaku lozu na meni - koja ne rađa roda - on uklanja, i čisti svaku koja rađa rod - da više roda donosi. Vi ste već čisti zbog reči koju sam vam govorio. Ostanite u meni i ja ću ostati u vama. Kao što loza ne može da donosi rod sama od sebe - ako ne ostane na čokotu - tako ne možete ni vi, ako ne ostanete u meni. Ja sam čokot, vi ste loze. Ko ostaje u meni, i ja u njemu, taj donosi mnogo roda, jer bez mene ne možete ništa činiti. Ako ko ne ostaje u meni, toga izbacuju kao lozu i suši se, - nju skupljaju, bacaju u vatru i spaljuju." (Jn. 15,1-6 EČ)

Šta Isus želi reći ovim rečima? Sasvim jednostavno, tu nema nikakve mistike, nikakve sakrivene poruke. Isus nam kaže da je On izvor svemu. U Njemu je život i to je sve što mi trebamo. Nažalost mi se ljudi toliko usredotočimo na stvari da zaboravimo da nam ne trebaju stvari, već On koji nam daje te stvari. Ako ti treba spasenje, traži Spasitelja. Ako nekome treba oslobođenje, neka traži Osloboditelja. Ako je neko bolestan, neka traži Iscelitelja. Isus je sve ono šta mi trebamo. U Njemu je sva punina. Hajde da crpimo iz te punine. Kao što loza ne može opstati ako nije na čokotu, ako nije deo njega, tako ni mi ne možemo živeti i donositi plod ako nismo pripojeni na Njega. I ako imamo Njega, od Njega će doći i sve ono šta trebamo.

Kada je misionar Bruce Olson počeo prevoditi Novi zavet na jezik Motilona (pleme indijanaca iz Južne Amerike), suočio se sa poteškoćom u prevođenju reči "vera". Nakon mnogo molitve i razgovora sa Motilonima došao je do zaključka da se vera najbolje opisuje ako je izraze sa "obesiti na". Kao što Motiloni obese svoje mreže za spavanje na noseće grede svojih koliba i tada se u njima opuste i odmaraju. Tako i oni treba da se "obese na Isusa" (što znači verovati mu) da bi mogli biti spašeni. Zar to nije upravo ono šta Isus ovde govori? Ko ostaje "obešen na Njega", što znači u potpunosti ovisan samo o Njemu, taj će doneti mnogo ploda. Bez Njega ne možemo učiniti ništa.

6) Plodnost

"Ako ostanete u meni i moje reči ostanu u vama, ištite što god hoćete, i biće vam. Time se proslavio moj Otac, da donosite mnogo roda i da budete moji učenici." (Jn. 15:7-8 EČ)

Ako ostanemo da "visimo na Isusu", i ako ono što On kaže postane deo nas (ostane u nama) moći ćemo tražiti sve što hoćemo i biće nam. Zar vam se ne čini da je Isus ovde možda prebrz i da je obećao nešto što je nemoguće i možda i opasno? Zamislite, koje obećanje: Da dobijete sve što tražite! Međutim, onaj ko visi na Isusu, i ko je toliko ispunjen Rečju da je ta Reč nedeljivi deo njega samoga neće nikada tražiti ništa što je u suprotnosti sa Božjom voljom.

Kod nas se kaže: "s kim si, takav si". Ako stalno "visim" sa i na Isusu, ako stalno Njegovu Reč stavljam u sebe ja postajem poput Njega, rađam Njegove plodove. Počinjem da ličim na njega. Zar to nije naš cilj i Božja volja za nas? Da ličimo na Isusa?

Zaključak

"Ovo sam vam govorio, da moja radost bude u vama i da se vaša radost ispuni." (Jn. 15:11 EČ)

To su stvari koje će doneti radost u naš život. Isus nas poziva na radikalno pokajanje. Što znači, priznati svoj greh, zamoliti za oproštenje i novorođenje. Verom u Boga prihvatiti dar oproštenja i novog života. No, to nije sve. Isus nas takođe poziva na predano sledbeništvo. To znači novi način života, po novim (moralnim) standardima.

Želite li znati šta je standard novog života? Onda pogledajte u Mateja, poglavlja 5-7. To je Isusov manifest. Manifest Carstva Božijeg. Budimo predani u sleđenju Isusa i u izvršavanju Njegove reči.

Napomena: Još tekstova od Stjepana Beleša potražite na: http://sinovi-kraljevstva.sosblog.com/.

^vrh

ČETIRI ISTINE

- E. C. Hadley

- Četiri istine o spasenju koje svaki hrišćanin treba da zna.

Mnogi vernici su isfrustrirani i depresivni kada posmatraju svoj vlastiti hrišćanski život, a ponekad počnu sumnjati u svoje spasenje zbog tolikog broja učinjenih padova i promašaja. Ovde četiri date istine o spasenju mogu nam biti od pomoći u trenucima kada nam se "vera poljulja".

1. Istina: Oproštenje

Kada smo došli Gospodu Isusu kao grešnici i kada smo Ga prihvatili za svoga ličnog Spasitelja i Gospoda, Bog nam je oprostio grehe i učinio nas pravednima, i to na temelju prolivene Hristove krvi za nas (Rim. 3:23-26).

Dok je Isus bio razapet na krstu, naši gresi su bili položeni na Njega i On je podneo potpunu kaznu zbog njih. Dakle, ne postoji više osude za grehe za one koji su prihvatili Hrista kao svoga Spasitelja. Svaki greh koji je ušao u naš život je već osuđen i plaćen kaznom, kada je Hrist za nas umro na krstu (Isa. 53:5-6; Jev. 9:28; Jev. 10:12-14).

Možda bi neko na ovo hteo prigovoriti: "Dobro, ako je to istina, to ne čini nikakvu razliku da li i dalje grešimo ili ne." Ne, Hristova smrt je napravila veliku razliku, jer na osnovu ove prve istine možemo uživati u blagodatima sledećih triju istina spasenja.

2. Istina: Nova priroda

Kada smo prihvatili Hrista za svoga Spasitelja, Bog ne da nam je tada oprostio i opravdao nas pred sobom, već nam je i darovao novu (božansku) prirodu. Kroz čin nanovorođenja postali smo deca Božja (1. Pet. 1: 23; Jak. 1:18; 2. Pet. 1:4). Ova nova priroda ljubi Boga a mrzi greh, ona ima želju da živi ne grešeći, a ako zgrešimo ona učini da se osećamo veoma jadno. Ni jedan novorođeni hrišćanin ne može biti istinski srećan kada greši - živi u grehu.

No, neko će zapitati: "Zašto onda ja radim (i dalje) grešne stvari kada imam novu prirodu? Ja to ne želim činiti, ali uprkos svim mojim nastojanjima ja (iznova) ih činim."

Ne samo da imamo novu prirodu koja mrzi greh, već i dalje imamo i staru (grešnu) prirodu koja voli greh. Novi zavet kaže da se unutar nas odvija sukob. Stara priroda želi da čini greh, a nova priroda želi ugoditi Bogu (Rim. 7:14-25).

Pored ovoga, mi posedujemo i savest koja nam govori da je ono što želi nova priroda - ispravno, a ono što želi stara priroda, da je (uvek) pogrešno. Međutim, svi mi često otkrijemo da je stara priroda sa svoji grešnim željama i požudama veoma snažna u vremenima kušnje. Ona nas prosto ponese, zarobi nas i mi počnemo činiti stvari koje naša nova priroda mrzi i koje naša savest optužuje.

Kada se sve završi, onda žalimo i odlučujemo se da nikad više nećemo to uraditi. Međutim, treba da znamo: da sami nemamo snagu da se odupremo kušnji. Šta onda možemo uraditi? No, tu je i treća istina spasenja, koja nam može pomoći.

3. Istina: Sveti Duh

Kada smo prihvatili Isusa kao svoga Spasitelja i doživeli novorođenje (Jn. 3:3-8), Bog nam je darovao svoga Svetoga Duha, da se nastani u nama - u našem srcu (Ef. 1:13; Gal. 4:6). Sveti Duh u naše srce izliva ljubav Božju, što osećamo kroz uverenje u našoj duši da su nam gresi oprošteni, imamo sigurnost spasenja i imamo mir Hristov. Uopšte, osećamo se drugačije, nosimo unutar sebe neku duboku radost koju ništa ne može pomutiti (Rim. 5:1-15).

Međutim, kada dozvolimo sebi da ponovo "padnemo" u greh, onda Sveti Duh bude ražalošćen, On tuguje, jer nas gubi. On se povlači i mi više ne osećamo onu duboku radost i mir u duši. Sveti Duh je jedno sa Bogom Ocem i Sinom i On mrzi na greh, On je pravedan i svet (Ef. 4:30). Iz tog razloga dokle god smo u grehu ne možemo imati zajedništvo sa Bogom, naš greh nas je odvojio od Njega (Isa. 59:1-2).

Osoba Svetoga Duha nam nije darovana samo da u naše srce utvrdi ljubav Božju, tj. da nam da sigurnost spasenja. On je takođe naš Utešitelj (Jn. 14:16-17), što znači da nam On želi pomoći u našoj ličnoj borbi sa grehom. On nam daje snagu da kažemo "Ne!", našoj staroj prirodi i da pristanemo uz volju Božju, da činimo stvari koje su Bogu Ocu ugodne.

Bog od nas očekuje da živimo u skladu sa željama Svetoga Duha - da ga sledimo - i da se odupremo staroj prirodi: "Po duhu hodite, i želja telesnih ne izvršujte." (Gal. 5:16). To je poput onog događaja kada je apostol Petar hodao po vodi (Mt. 14:28-30). Sve dok se on pouzdavao i gledao na Gospoda Isusa to ga je držalo, davalo mu silu, da hoda po vodi. No, kada je svoju pažnju usresredio na vetar i talase, odmah je počeo da tone - okolnosti su mu naškodile. U našem hrišćanskom iskustvu moramo računati na Gospoda u svakom koraku koji načinimo, da nam na svakom našem koraku On može dati Svoju silu i pomoć svoga Svetoga Duha (Mt. 14:24-31; Jn. 15:4-5), i da znamo Njegovu volju, da je tvorimo (Ef. 2:10).

4. Istina: Zajedništvo

Spasenje nas dovodi u zajedništvo sa Bogom. Postoji radosno osećanje između nas i Boga kao našega Oca i nas kao njegovog deteta. Možemo uživati u slušanju njegovog glasa, onoga šta nam On govori kroz svog Svetoga Duha preko Reči Božje. Osećamo se slobodnima da razgovaramo sa Njime o svemu, o svim našim problemima, poput deteta koje spontano i slobodno traži pomoć od svoga tate, a čini to jer zna da ga tata voli.

Međutim, kada je dete neposlušno, tata je nezadovoljan i zabrinut za svoje dete, i on mora sprovesti disciplinske mere koje bi detetu pomogle u razlikovanju dobra od zla, i koje će ga učiniti mudrijim i zrelijim. Iako otac kažnjava svoje dete, odnos između njega i deteta se nije promenio, samo njihovo radosno zajedništvo je narušeno.

Tako biva i u našem zajedništvu sa nebeskim Avom (Na aramejskom: Tata, vidi Rim. 8:15). Kada padnemo u greh mi smo i dalje Njegova deca, i dalje važi istina da je Hrist bio osuđen i za taj naš počinjen greh, i da je on uklonjen - opran krvlju Hristovom. No, zajedništvo sa našim Ocem i sa Sinom je narušeno a Sveti Duh je ražalošćen. Otac će nas ukoriti za našu neposlušnost i možda i kazniti, naročito ako istrajavamo na zlom putu - grehu.

Ako dođemo k njemu i ispovedimo svoj greh, ponizimo se, zbog našeg greha i neposlušnosti, onda možemo dobiti Očevo oproštenje, kao što je otac oprostio svome detetu koje mu je priznalo i shvatilo svoju grešku. Kroz naše pokajanje od učinjenog greha naše zajedništvo sa Ocem biva obnovljeno i mi opet možemo osetiti slobodu, mir i radost u svom odnosu sa Bogom (1. Jn. 1:9).

Dakle, kada dete Božje sagreši ono nije izgubljeno, jer ga Bog prihvata na temelju učinjene Hristove žrtve za grehe. Takođe, ni njegov odnos sa Bogom nije ukinut, ono je još uvek dete Božje - Bog je njegov Otac. Međutim, njihovo zajedništvo je narušeno - prekinuto, a da bi ono bilo obnovljeno dete Božje mora učiniti priznanje i pokajanje od greha.

Važno je napomenuti opet tu istinu: da istinsko dete Božje nikad ne ostaje u grehu, jer je u njegovoj novoj prirodi to da mrzi greh i da ga on čini nesrećnim. No, ako neko za sebe tvrdi da jeste dete Božje a istrajava u grehu, tj. ne može ga ostaviti, onda takav u sebi nema nove prirode - nije nanovorođen (1. Jn. 3:6-9).

Postoji jedna važna stvar koju treba da se zna ako želimo negovati blisko zajedništvo sa Bogom, tj. steći Njegovu potpunu naklonost: Moramo tvoriti Njegovu volju. Ukoliko izbegavamo svesno ili nesvesno činiti volju Božju, onda smo svakako za Njega jedno problematično dete Božje. Naša mala spremnost da izvršavamo Božje zapovesti je znak da Avu ne ljubimo baš potpuno, celim srcem, već pre "platonski" (Jn. 14:15; 1. Jn. 2:3-5). Apostol Jakov kaže da je "vera bez dela mrtva vera" (Jak. 2:17) a slično bi smo mogli i reći i za ljubav: "ljubav bez poslušnosti je mrtva".

Dete Božje treba tako da živi da konstantno vodi brigu o činjenju volje Božje, da iskoristi svaku priliku koju Otac šalje da bi učinilo neko dobro (Gal. 6:9-10; Jak. 4:17). Ako dozvolimo sebi da te prilike samo prođu pored nas, onda ne gubimo samo priliku već i naklonost (Jn. 13:23), i Božje blagoslove, kako sadašnje tako i buduće - one nebeske nagrade (Mt. 10:41-42; Mk. 9:41; Mt. 7:22-23).

Izvor: Four truths Every Christian Should Know About Salvation, E. C. Hadley. Prafrazirani prevod.

^vrh

misaone refleksije

DUHOVNE ISKRE

» "Bog izbija kao svetlo iz svake stvari stvorene i svakog života koji se miče. Usamljen kamen na žalu ima oreol Njegovog daha, i obliva ga jutrom i večerom, kao ljubičasti fluid, sjaj sunca koje se ne vidi. On je kao toplina u dahu svega što živi. On je gluv za sate koji izbijaju i cepaju vreme na param-parčad, i On je slep za dan i noć i sve promene vremena. On je kao miran sjaj i velika tišina u kojoj se čuje glas koji Ga negira. On tako dobro ćuti da se već pomišlja da Ga nema... A On je mirno srce svih atoma." (Ivo Andrić)

» "Pokušaj zaista živeti i ljubiti. Tako kako sada živiš, živiš odvojeno od života i od sebe. Nemoj se zadovoljiti samo korektnim životom! U tebi živi velika čežnja za životom i ljubavlju, veruj svojoj čežnji! Prepusti se životu, prepusti se ljudima, ljubi ih celim srcem! I ljubi Boga svim srcem, ljubi ga svojim telom i svojom strašću! Ne miruj dok potpuno ne pređeš u Boga i ne postaneš jedno sa Njim!" (Anselm Gruen)

» 1) "Kad ne bi bilo Boga, ne bi bilo ni ateista." 2) "Biblija nam kaže da ljubimo svoje bližnje i da ljubimo svoje neprijatelje; verovatno zato što su to uglavnom iste osobe." (G. K. Chesterton)

NAPREDUJ

- Shelly Hendry

Radi onih čiji su životi spojeni sa tobom.

Čija srca žele da vide pravu veru.

Radi onih koji bi se spotakli, ako bi ti pao.

Ostani veran nebeskom zvanju.

Kada strahovi žele da te vrate natrag

Kada ti najviše nedostaje hrabrosti

Podigni pogled prema svom Kralju.

I tvoje srce će moći da zapeva.

Napreduj radi njihove koristi

Ohrabruj se svojim Bogom.

Jer iako te borba tišti

Tvoja istrajnost osvaja krunu.

Budi dakle veran zbog onih koje voliš;

Predaj svoje srce Bogu na visini;

I nikada ne uzvraćaj pogled na dugu noć

Već gledaj u Hrista i samo napreduj!

^vrh

Smešna strana

RELIGIJA U PRAKSI

U jednoj firmi su radili ateista i vernik, i znali su veoma često zadirkivati jedan drugoga zbog svojih ubeđenja. Jednog dana je ateista pozadi na auto vernika zalepio nalepnicu sa rečima: "Religija je za glupe!"

Na kraju radnog vremena, dok su svi zaposleni išli na parking ka svojim automobilima, ateista se zadovoljno smeškao očekujući da vidi reakciju vernika kada ugleda nalepnicu na svojim kolima.

Kada je vernik došao do svojih kola i kada je zapazio nalepnicu, prvo je pokušao da je odlepi. No, pošto to nije išlo, otvorio je svoju tašnu i iz nje izvadio debeli flomaster, a zatim njime ispod nalepnice: "Religija je za glupe!" lepo napisao: "Da ih učini pametne!"

ZAPOVESTI

Učiteljica nedeljne škole objašnjava deci Deset Božjih zapovesti. Nakon što ih je sve predstavila i objasnila, pozvala je decu na učešće u diskusiju, pitanjem: "Šta mislite, koja od ovih zapovesti, nas uči kako da se ophodimo prema bratu ili sestri?"

Bez imalo kolebanja jedan dečak glasno odgovori: "Ne ubij!"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 57 / 2010.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Prorok Jezekilj - Dejvid Edini

* Reformacija ili probuđenje? - Džim Elif

* Božja obećanja - Jan Vareca

* Zdrava nauka - G.T. Starling

* Hvatanje malih lisica - David R. Reid

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Pohvatajte nam lisice, male lisice, što kvare vinograde, jer naši vinogradi cvatu." (Pesma nad pesmama 2:15 RDK)

Kakve su to "male lisice" i zašto su toliko štetne? Kakva se duhovna lekcija krije iza ovog upozorenja?

Svaka mala pojava starog života - neka navika, mala sebičnost, uobraženost koja nije razapeta, naklonost ka nepraštanju učinjenih prošlih tuđih nepravdi - sve ovo i još mnogo više su te "male lisice". To nisu neki jasno vidljivi gresi, već oni pritajeni i najčešće zamaskirani sa lažnom svetošću, ili pod plaštom religioznosti. Ove "lisice" su dakle veoma lukave, pravi su majstori obmane i prerušavanja. One su veoma opasne, jer našoj duši uskraćuju rod duhovni (Gal. 5:22-23). One kvare ono što bi u stvari moglo da bude na veliku radost i slavu Bogu. Iz tog razloga Gospod zapoveda da ih pohvatamo. Dakle, mi ih moramo pohvatati, to je naša obaveza. Kako ih hvatamo? Hvatamo ih našim priznanjem tog "malog" i prikrivenog greha i našim pokajanjem zbog njega počinjenog, a Gospod zatim ovu štetočinu utamani zauvek (1. Jn. 1:9).

Nema velikih i malih grehova. U Božjim očima svaki greh je podjednako crn i opasan. "Male lisice", ti "prikriveni gresi" opasno prete da spreče lozu, čiji pupoljci toliko obećavaju, da ostane bez roda, a još gore da nikada ni ne donese roda, uprkos svojoj potencijalnoj plodnosti (Jn. 15:1-8).

Dragi naši čitaoci,

sada je vreme, sada je "sezona lova na male lisice", jer kad jednom načine nepopravljivu štetu, onda će biti kasno... Ne dopustite da vam današnji "mali gresi" progutaju sutrašnji veliki blagoslov. Džon Bunjan je to lepo rekao: "Jedna mala rupa će potopiti veliki brod, jedan mali greh će uništiti celog čoveka."

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

PROROK JEZEKILJ

- Dejvid Edini

Prorok Jezekilj je imao oko 25 godina kada je počeo da se obučava za sveštenika. Kako je i njegov otac, Vuzi, bio sveštenik, Jezekilj je bio upoznat sa svim tradicijama jevrejskog sveštenstva i bio je predodređen za službu Bogu u hramu. To je trebalo da bude njegov životni poziv - njegov život. No, 597. godine pre Hrista, njegovi planovi bivaju iznenada uništeni kada je haldejska vojska njega i oko deset hiljada drugih ljudi oterala u izgnanstvo. Više nije mogao biti sveštenik u hramu. Međutim, Bog ga je izabrao za svoga proroka koji će izgnanicima objasniti značenje uništenja Jerusalima, dati im odgovor na njihovo pitanje: "Zašto Bože?" Njegov poziv tako postaje da izgnanike iz njihovog duhovnog otpadništva vrati natrag Bogu, objašnjavajući im zašto ih je sustigao takav Božji sud.

Njegova poruka nije bila ni malo omiljena. Obrazovanje koje je stekao nije ga pripremilo za ulogu proroka. Bila je potrebna posebna priprema da se osposobi za ovu službu. Tako, u prvom poglavlju Jezekilja vidimo kako mu Bog govori preko njegovih očiju (ono što je video), preko ušiju (ono što je čuo), čak i preko osećanja. U prvom stihu čitamo: "Kad bejah među robljem na reci Hevaru, otvoriše se nebesa, i videh utvare Božje." Treći stih zatim nam kazuje: "Dođe reč Gospodnja Jezekilju sinu Vuzijevom, svešteniku". Na kraju istog stiha stoji: "... i onde dođe ruka Gospodnja nada nj." Ruka Božja ga je izabrala i formirala za poseban zadatak.

Oluja

Gledajući prema severu, Jezekilj je video kako se približava oluja sa grmljavinom, bljescima munja i blistavim spektarom boja. Usred tih oblaka, Jezekilj je ugledao Božji presto. Video je nešto "kao Boga". Primetite da on veoma pažljivo bira reči, on priznaje da nikad nije zaista video Boga. On piše da je video nešto slično ljudskim oblicima, okruženo slavom i Božjom moći. Dakle, iz istog pravca odakle su došli osvajači, Jezekilj je ugledao Boga na samom čelu. Ugledao je vrhovnu Božju moć, kako upravlja prirodom i tokom istorije. Video je vatru svetosti i suda i dugu koja je govorila o Božjem savezu sa stvorenjima. Video je neka "živa bića" i primetio da njima upravlja Duh. Gde god bi Duh išao, oni su ga pratili i posred tih bića pojavilo se užareno ugljevlje vatre koja se kretala tamo-amo. U Jezekilju se pojavio strašan osećaj bezvrednosti dok je gledao ovu viziju Božje veličanstvene slave.

Svoju reakciju je objasnio jednom jednostavnom rečenicom: "Videh, padoh ničice" (Jezek. 1,28). Jezekilj beše ostao bez snage da stoji na nogama. Taj osećaj Božjeg veličanstva i moći - praćen svešću o sopstvenoj malenkosti - neophodan je pre nego što i mi možemo pristupiti teškom zadatku kakav je Jezekilj trebalo da obavi: da pozovemo otpadničku crkvu nazad svome Bogu.

Međutim, proroku nije bilo dopušteno da dugo ostane pognute glave - ničice. On beleži: "Čuh glas koji mi govoraše... I reče mi: "Sine čovječji, na noge da s tobom govorim!" I uđe u me duh, kako mi progovori, te me podiže na noge, i ja čuh glas onoga koji mi govoraše" (Jezek. 1,28; Jezek. 2,1-2).

Obratite pažnju na Duha koji uliva snagu i na reč koja prosvetljuje. On nije mogao ostati snužden pred Bogom. To nije bio Božji cilj. On je trebao da stoji. Trebalo je da čuje Božju reč; trebalo je da bude poslan na Božji zadatak.

Na noge

Ponekad smo u stanju da izrazom lica pokažemo svoju nesposobnost dok protestujemo ili se "sveto" izgovaramo: "Gospode, ja ne mogu to uraditi. Nemam snage za to. To je previše za mene..." Sam Mojsije je rekao: "Gospode, pozovi nekog drugog..." Jeremija je rekao: "Ne znam da govorim. Ja sam još dete..."

Svi se mi osećamo bespomoćnima u nekim momentima svoga života. No, Jezekilju je rečeno da ustane i prihvati nalog koji mu je upućen. Gospod je upotrebio naziv "sine čovečji" da istakne Jezekiljevu čovečnost. "'Sine čovječji, na noge, da s tobom govorim!' I uđe u me duh... te me podiže na noge" (Jezek. 2,1-2).

Delo Svetoga Duha i Božja vest uvek su čvrsto povezani. Božju reč zaista čujemo samo po Svetome Duhu, Božju reč zaista razumemo samo po Svetom Duhu. Snagu za izvršenje Božje reči opet dobijamo samo po Svetome Duhu.

Setite se Pavlove molitve za hrišćane u Efesu: "... da vam da silu po bogatstvu slave svoje, da se utvrdite Duhom Njegovim za unutrašnjeg čoveka, da se Hristos useli verom u srca vaša, da budete u ljubavi ukorenjeni i utemeljeni" (Ef. 3,16-17). Uporedite to sa Jezekiljevom vizijom: "I uđe u me duh... te me podiže na noge". Ima to dodirnih tačaka, zar ne?

Duh ga je učinio sposobnim da čuje Božji glas, naročitu Božju reč za njega. Danas treba da tražimo takvo iskustvo od Boga dok iskreno slušamo Njegovu reč. Tada ćemo biti svesni da Duh ispunjava naše živote i da nam govori. Dok Duh u nama deluje doživećemo novu viziju, doći do novog shvatanja Boga i steći novu sposobnost da ga poštujemo. Božji je Duh podigao Jezekilja na noge govoreći: "Slušaj sada Božju reč. Slušaj vest koju ću ti preneti i koju ćeš ti preneti ostalima". To za Jezekilja beše pravi početak. Lična reč Gospoda - "Da s tobom govorim" - neprestano mu se javlja u ovoj knjizi.

Jezekilj kaže: "... i ja čuh glas onoga koji mi govoraše". Neposredno nakon toga čuo je poziv "Sine čovečji, ja te šaljem k sinovima Izrailjevim... kaži reči moje." (Jezek. 2,3-7). Prvi naglasak beše na slanju Jezekilja sa Božjim ličnim otkrivenjem odmetničkoj deci Izraelovoj. Glas reče "Šaljem te narodu Izraelovom. Određujem te za užasno težak zadatak i položaj". Svi bismo se mi radovali da budemo poslati na mesto gde cveta preporod, gde ćemo dobiti novi polet, gde se ljudi okreću k Gospodu i dragovoljno primaju našu vest.

U Delima, gde se opisuje razvoj crkve, naglasak je obično na sposobnosti ljudi. Nastojimo da izgradimo svedočanstvo Gospoda Isusa u oblastima gde su ljudi spremni da to prihvate. Međutim, Bog ponekad šalje čoveka ili ženu u neku oblast gde ljudi nisu spremni da ih prihvate i gde će on ili ona služiti kao svedoci bez obzira na slabe rezultate i velike poteškoće. Hristovi učenici koji imaju poslanje ne bi trebalo nikad da se pokolebaju, ako i većina ljudi potpuno odbaci njihovu vest.

Razvoj kroz odbacivanje

Videli smo šta je Jezekilju rečeno da uradi. Mogli bismo opisati Božje predskazanje: "Šaljem te ovom narodu koji te neće čuti, koji neće odgovoriti na tvoju poruku, i koji će te odbaciti. Pružiće ti ogroman otpor, ali ja ću ti uliti snagu". Međutim, Jezekilj je od Boga primio utešnu reč obećanja koja će dati podsticaj njegovom srcu. "I poslušali ili ne poslušali, jer su dom odmetnički, neka znaju da je prorok bio među njima" (Jezek. 2,5).

Danas ova reč predstavlja veliki poziv, jer su nam potrebni hrišćanski radnici koji će svojim životom pokazati da ih je Bog pozvao, da su muškarci i žene preko kojih sam Bog govori. Može se reći da su oni proroci koje je Gospod poslao. Čuli ih ljudi ili ne, prihvatili oni njihovu poruku ili ne, znaće da je prorok među njima.

Jezekilj je osećao da mu je potrebna hrabrost u situaciji u kakvoj je, jer je znao da oni neće prihvatiti poruku. Dva puta srećemo izraz ne boj se. U drugom poglavlju, šestom redu, Božja zapovest glasi: "I ti, sine čovečji, ne boj ih se niti se boj njihovih reči". I ponovo na kraju istog stiha on kaže: "Ne boj se njihovih reči i ne plaši se od njih što su dom odmetnički." Da bi naš rad u svedočanstvu za Gospoda Isusa bio efektivan, moramo savladati strah od naroda - ljudi. Često nas taj strah od naroda dovodi u nepriliku, naročito ako se nalazimo tamo gde će našu vest neizbežno prezreti.

Biblija za doručak

Kakvu je to poruku Bog saopštio Jezekilju? Sam prorok je dao slikovit prikaz načina na koji je primio reč Božju.

"Ali ti, sine čovečji, slušaj šta ću ti kazati, ne budi nepokoran kao taj dom nepokorni; otvori usta, i pojedi šta ću ti dati. I pogledah, a to ruka pružena k meni, i gle, u njoj savijena knjiga. I razvi je preda mnom, i beše ispisana iznutra i spolja, i beše u njoj napisan plač i naricanje i jaoh. I reče mi: Sine čovečji, pojedi šta je pred tobom, pojedi ovu knjigu, pa idi, govori domu Izrailjevom. I otvorih usta, i založi me onom knjigom." (Jezek. 2,8-10; Jezek. 3,1-2)

Gutanje Božje reči je prilično neobično, zar ne? Čudna je to zapovest koja mu kaže da pojede knjigu (svitak), a ne da je pročita. Šta se krije iza ovog simbolizma?

Gospod je poučavao Jezekilja, naglašavajući da poruka koju mu je dao treba da postane deo njega, da ga potpuno prožme, da postane deo njegovog bića. Ova slika gutanja svitka takođe se javlja u Jeremiji 15,16: "Kad se nađoše reči Tvoje, pojedoh ih, i reč Tvoja bi mi radost i veselje srcu mom, jer je ime Tvoje prizvano na me, Gospode Bože nad vojskama." I Jeremija i Jezekilj su znali kakvo je to ushićenje pretvoriti Božju reč u središnji deo svoga života. Kada govorimo u ime Gospoda Isusa, veoma je značajno da Njegova reč prodre do centra samog našeg unutrašnjeg bića kako bismo prenosili vest koja je prvo delovala u našim srcima, vest koji smo sami proživeli. Jedino na takav način naša vest ima pečat autoriteta. I svaki put kada je sa nekim podelimo, naša će vest biti sveža. Dakle, ako želimo da drugima zvučimo ubedljivo, vest mora poticati od Boga, i ona mora prvo progovoriti našim srcima, postati deo nas. Tek tada možemo uspešno sa njome uticati i na druge.

Slatko i gorko

Svitak koji je uručen Jezekilju beše ispisan sa obe strane. Beše potpuno ispunjen, bez ijednog praznog mesta gde bi Jezekilj mogao nešto dodati. Beše to nadahnuta reč Božja. Kad ju je prorok pročitao, uvideo je da je njena poruka tužna - osuda i opomena narodu. Takvu poruku nije bilo lako preneti. Kada je uzeo taj svitak i počeo da ga jede, primetio je: "... pojedoh je, i beše mi u ustima slatka kao med." (Jezek. 3,3).

Kada nam se Bog obraća, osećamo se počastvovani time što nas je on poslao. U početku osećamo radost što smo primili vest od Gospoda. Međutim, kasnije je Jezekilj počeo da shvata šta će sve biti uključeno u njegovu ulogu proroka. Bog mu je rekao na kakav će odgovor i prijem naići. On ne beše poslat narodu koji govori drugim jezikom. On nije kao misionar išao u stranu zemlju gde su ljudi imali drugačije običaje. Bog ga je poslao njegovom narodu. Međutim, upravo će mu se taj njegov narod snažno usprotiviti. Dok je razmatrao taj poziv, on je, mislim, počeo da se koleba. Kako je izgledalo da njegova odluka da posluša slabi, ponovila se vizija koju je imao u prvom poglavlju. Ta se ista vizija ponavlja po treći put na kraju trećeg poglavlja.

Bog je ponovo prikazao Jezekilju viziju svoje veličine i slave, podsećajući ga da je On na prestolju i da će ga poslati kao svog predstavnika. Tako je Jezekilj poslušao. U stihu 14. se navodi: "I duh me podiže i odnese i iđah žalostan od srdnje u duhu svom; ali ruka Gospodnja silna beše nada mnom." On je prvo uzeo knjigu i pojeo je; njen ukus beše sladak kao med. Sada vidimo da je gnevna srca. No, mislim da se nije žalio na Boga. Pretpostavljam da njegova ogorčenost beše kajanje zbog grešnosti njegovog naroda, pošto je video slavu i svetost Božju žestoko suprotstavljenu ljudskoj bezbožnosti. Uvideo je tragediju njihovog stava prema Bogu, njihove idolatrije, njihovog odbacivanja Božje ljubavi, njihovog odbijanja da poslušaju reč Božju. Toliko se poistovetio sa Bogom da je u dubini svoga srca osetio ogorčenost i teški jad.

Tačka sa koje nema povratka

Ipak, on se nije mogao vratiti, jer kaže: "... dođe onde nada me ruka Gospodnja". Neki drugi prevod to jasnije kaže: "... Duh me Jahvin čvrsto pritisnuo". Znači, Jezekilj je bio osetljiv prema delovanju Duha Božjeg na njegov život. Isti Duh koji je odveo Isusa u divljinu da ga đavo iskuša i koji je naterao Pavla da pođe u Jerusalim "opsednut Duhom", vodio je sada Jezekilja u "u Telaviv, koje stanovaše na reci Hevaru". Kada je stigao u taj centar izgnanika, sedeo je među njima sedam dana bez ijedne reči, potpuno omamljen.

Prvo što treba da uradimo kada ljudima svedočimo o našem Gospodu verovatno je da sedimo među njima, ništa ne govoreći - da slušamo, pokušamo da razumemo, da počnemo da ih prihvatamo i da čekamo kad će nam Bog reći da je pravo vreme da progovorimo. Tih sedam dana ćutanja, razmišljanja i pokušaja da razume ljude kojima beše poslat, predstavljali su za Jezekilja veoma značajan uvod u njegovu službu. "A posle sedam dana dođe mi reč Gospodnja govoreći: Sine čovečji, postavih te stražarem domu Izrailjevom, da slušaš reči iz mojih usta i opominješ ih od mene." (Jezek. 3,16-17). Reč Gospodnja dolaziće Jezekilju neprestano, ne samo jednom. Trebao je, da govori u ime Božje kad god bi čuo reč Gospodnju. To je ono što Bog smera sa svojom decom koja ga iskreno služe. Oni u poslušnosti govore reč Božju koja do njih dopire.

Stražaru, šta je sa bitkom?

Jezekilj je naročito odabran da bude Božji stražar. Izgleda da položaj stražara, tj. čuvara, tada bio veoma važan. No, danas na našu nesreću, ovaj položaj za nas nema neki veliki značaj.

Jezekilju je ta slika bila dobro poznata. Potpuno je razumeo svoje dužnosti Božjeg stražara koji upozorava ljude na nesreću koja se približava. Bio je određen da objasni razlog Božjeg suda.

"Kad kažem bezbožniku: Poginućeš, a ti ga ne opomeneš i ne govoriš mu da bi odvratio bezbožnika od bezbožnog puta njegovog, da bi ga sačuvao u životu, onaj će bezbožnik poginuti sa svog bezakonja; ali ću krv njegovu iskati iz tvojih ruku. A kad ti opomeneš bezbožnika, a on se ne vrati od bezbožnosti svoje i sa zlog puta svog, on će poginuti s bezakonja svog, a ti ćeš sačuvati dušu svoju." (Jezek. 3,18-19)

Pod snažnim utiskom koji je poziv na njega ostavio, Jezekilj je izašao i još jednom mu beše prikazana slava Božja, koja ga natera da padne ničice pred Gospodom. Pošto Duh ponovo uđe u njega, on beše opet postavljen na noge i date su mu naročite upute kako da uspešno prenese vest.

U poglavljima koja slede, Jezekilj je upotrebio vizuelna sredstva da privuče pažnju naroda. Njegove grafičke ilustracije - na kojima je sam prorok bio vešt - zahtevali su ličnu disciplinu i požrtvovanje. Sam njegov način života - uključujući i strogi post, tj. dijetu - zahtevalo je jako puno požrtvovanosti. Propovedao je reč Božju ne samo rečima, već i delima. Jezekilj beše tako predan Bogu da je bio spreman da učini sve što mu Bog zapovedi, bilo kako to beše teško ili nezamislivo. Čak ga ni tuga ličnog života nije mogla pokolebati u izvršavanju zadatka kojeg mu je Bog poverio. Onog dana kada je umrla njegova žena - koja beše radost njegovih očiju - zatražio je da razgovara sa narodom. Njegovo odbijanje da posmatra jadikovke koje su bile običaj te kulture, beše deo Božje opomene koja se ticala suda koji će zadesiti neposlušnu decu Izraelovu.

Jezekilj ne bi nikad ostao tako nepokolebljiv i hrabar svedok da mu se nije prikazala vizija Božje moći i svetosti, i da nije bilo moći Duha koja ga je držala i održala. Danas više nego ikad i nama treba ovakva vizija Boga, da bi prvo mi a onda i ljudi u crkvi doživeli "promenu svesti". Bili ponovo pokrenuti da približavanje Bogu, da ponovo hodaju putem svetosti i predanja.

Izvor: Iskre 3/1985.

^vrh

REFORMACIJA ILI PROBUĐENJE?

- Džim Elif

Iako mnogi ne vide, činjenica je da je zdrava, živa i osnovna istina odbačena iz postavki moderne crkvene evangelizacije. Postalo je zastrašujuće do koje je mere evangelizacija lišena nekih evanđeoskih istina. Nužne doktrine poput: Božje svetosti i Njegove pravedne srdžbe, opravdanja po veri, posvećenja, pokajanja i obnove, su temeljne doktrine na kojima su rasla nekadašnja probuđenja.

Mnogi ne znaju da je Jonathan Edwards propovedao seriju propovedi o opravdanju po veri kada je došlo veliko duhovno probuđenje u Novu Englesku, da su većina škotskih probuđenja bila ispunjena serijom propovedi o obnovi, da je Poslanica Rimljanima imala istorijski značaj kao oruđe velikih probuđenja. Zdrava doktrina je bila srž probuđenja. Na žalost, danas većini evanđeoskih hrišćana nije važno šta veruju, već su im važna osećanja i uživanje u brojnim zamenama biblijskog hrišćanstva. Ili još gore, "ljubav" im je postala "univerzalan izgovor" za lošu nauku i praksu: "Sve što trebamo jeste ljubav..."

Ima li smisla na takvom temelju probuditi samo doživljaje vernika? Probuditi samo crkveno iskustvo koje ima sentimentalnu i nedovoljnu teološku podlogu zna i povećati problem, dati verodostojnost zabludi te proširiti ono što nas je zapravo i uvuklo u nevolju. Zbog ove sumnje, dopustite mi dati izjavu koja se može lako pogrešno protumačiti: Probuđenje, kako ga uobičajeno razumemo, bilo bi protraćeno na današnje crkve manjkavih i površnih doktrina.

Ovo se može učiniti čudnim komentarom s obzirom da sam se i ja, kao i mnogi od vas, nadao probuđenju i propovedao o njemu. No, moje uverenje se tiče uobičajenog, jednostranog razumevanja probuđenja koje preteže u većini krugova. Kao što je A.W. Tozer rekao: "Probuđenje ove vrste hrišćanstva koje imamo u Americi poslednjih pedeset godina bilo bi najveća tragedija ovog veka, tragedija zbog koje bi crkvi trebalo sto godina da je prebrodi."

Generisati ili oživeti versko iskustvo je korisno kod mrtve ortodoksije - beživotnog ispravnog verovanja. No danas, među evanđeoskim hrišćanima uglavnom nemamo mrtvu ortodoksiju, već imamo živu heterodoksiju. Hetero znači drugi ili različit. Heterodoksija je različito ili čak jeretičko verovanje. Kada govorimo o otkrivanju ispravnih doktrina i njihovoj energičnoj primeni na celokupan život, mislimo na reformaciju. Ne bi trebalo želeti probuđenje iskustva bez istinske reformacije doktrine. Stoga izraz probuđenje nije adekvatan našem vremenu osim ako mu ne dodamo oznaku reformacijsko i vođeno Rečju.

Nije pogrešno želeti probuđenje ukoliko se pod tim podrazumeva buđenje ispravnog verovanja zajedno sa oživljavanjem našeg doživljaja sa Bogom koje proizlazi (nije odvojeno od) iz zdrave doktrine. Verujem kako do većine dugotrajnih promena neće doći samo imanjem toplih ili čak snažnih, dramatičnih iskustava sa Bogom. Ono što je potrebno nekima od većih organizacija i crkava je da se "njihovo evanđelje" koje propovedaju potpuno uskladi sa Evanđeljem datom u Bibliji.

Od mnogobrojnih izbora izdvajam pitanje prirode evanđelja, jer je "evanđelje" koje se propoveda rezultiralo tako velikim otpadom (ponekad i višim od 90%), tako da je propust u doktrinalnom promišljanju o prirodi evanđelja jedna od najvećih anomalija crkvene današnjice. Na žalost, ako okupite vođe mnogih religioznih organizacija, oni će se opredeliti da ne raspravljaju o svojim verovanjima. Njihov cilj, u terminima probuđenja, je videti više iskustva ili ekspanzivni rast crkve. Ne mislim da je iko zlonameran u ovom propustu, ali još u svest današnje crkve nije prodrla važnost reformacije doktrine.

Radi pojašnjenja, ne želim reći da iskustvo sa Bogom nije korisno ili poželjno. Zapamtite da sam rekao da mrtvoj ortodoksiji treba iskustvo sa Bogom. Ako je to vaš opis, tada znate šta vam treba. Ne sumnjam u veliku vrednost obnovljenog iskustva. Ono šta govorim je, da je iskustvo sluga ili pomoćnik istine i da prva stvar treba uvek da je prva. Ako bacite prijašnju istinu kako biste dobili iskustvo, tada ćete u najboljem slučaju imati nešto vrlo ograničeno i trenutno, što će na kraju dovesti do još veće heteroprakse (krivog življenja). Heterodoksija uvek vodi do heteroprakse. Bog nas je već podučio kako nastaje promena ponašanja. Posledica je istine, ne samo doživljaja. "Osveti ih istinom svojom: reč je Tvoja istina." (Jn. 17:17 RDK)

Možda će vam pomoći primer kratkotrajnog perioda javnog ispovedanja koje je pogodilo mnoge škole i crkve tokom 1995. godine (preko 50 univerziteta). Taj period karakterizuju mnoštva ljudi koji su javno ispovedali svoje grehe. Na žalost, usled svega toga, postojala je očigledna želja, u više slučajeva nego što bismo želeli priznati, da se ukloni propovedanje ili naučavanje Reči u korist neprestanih doživljaja i iskustava. Verujem, da je Bog izazvao osvedočenje koje smo videli i verujem da je moguće da grupa iskusi ispovedanje unutar biblijskih granica (žalosno što često nisu bile primenjene), ali glavna odlika nedavnog delovanja je bila potpuna odsutnost usresređenog propovedanja. Čini se da su svedočanstva ljudi o tom periodu javnog ispovedanja sadržavala određeno uzbuđenje o činjenici da uopšte nije bilo propovedanja. Bilo je kao da je propovedanje nepotrebno i da bi objašnjavanje istine smetalo radu Duha. Uporedite to sa ranom crkvom u Novom zavetu tokom početnog probuđenja. Ti ljudi bi ostali uz Pavlovo učenje i celu noć, ako im je to bilo moguće.

Ponavljam da sam potpuno srećan i verujem da je Bog bio uključen u većinu toga što se događalo tokom 1995. i svi možemo biti zahvalni za to, ali je moguće ne izvršiti Božju volju našim postupanjem sa tim velikim blagoslovom presvedočenja i božanske prisutnosti. Nećete naići na takvo minimiziranje propovedanja ni u jednom velikom probuđenju, u ranijim probuđenjima pre sredine devetnaestog veka. Čak i kad bi mogli pokazati Božje delo sa umanjenim naglaskom na propovedanje Reči, naša današnja sumnja bi još uvek iskazivala potrebu za reformirajućim Božjim delom. To nije veliki doživljaj koji traje nekoliko dana ili nedelja i koji će popraviti našu situaciju, već potpuna orijentacija na istinu i povratak promišljanju i doktrini.

Probuđenje vođeno samo emocionalnim doživljajima je više nalik kratkotrajnoj poplavi nego moćnoj reci. Uzvišeni doživljaji zasigurno ostavljaju trag, od kojih neki mogu biti dobri kad se susreću sa ortodoksijom, ali reformacijsko probuđenje je poput plodonosne reke koja ima trajne pozitivne efekte. Kada se događa reformacija, osvedočenje nije samo u vezi našeg grešnog ponašanja, već takođe u vezi krive doktrine (ili jednostavno apatije spram težnje za istinom). Kao što mi je rekao profesor, Don Whitney: "Jednako se moramo pokajati za svoje loše doktrine, kao i za svoje živote."

Izvor: Reformation or Revival? - Jim Elliff. Skraćeno i parafrazirano.

^vrh

BOŽJA OBEĆANJA

- Jan Vareca

"Bog nije čovek da laže, ni sin čovečji da se pokaje. Šta kaže neće li učiniti, i šta reče neće li izvršiti?" (4. Moj. 23:19 RDK)

Sećam se jednog mog doživljaja iz detinjstva koji mi je i dan-danas ostao u živom sećanju. Naime, kao 7-8 godišnji klinac ja sam maštao o tome da imam konja, pa tako sam zamolio oca i majku da mi ga kupe. Ustvari, stalno sam im dosađivao i zapitkivao ih u vezi s tim. Njihov odgovor je bio potvrdan, u stilu: "Važi, nema problema..."; "Biće, kupićemo ti konja, čim prvom prilikom odemo na pijacu..." Za mene je to bilo dovoljno i ja sam počeo u staroj šupi da pravim mesto za moga konja, očistio sam je i u nju uvukao malo sena i slame. Sanjario sam i radovao sam se mom konju koji tu treba da stigne.

Onda je došao i pijačni dan, roditelji su otišli na pijacu, a ja sam sa nestrpljenjem očekivao njihov povratak kući sa mojim konjem. No, kad' su se vratili kući, konja nisu doveli, a kad sam ih upitao gde je moj konj? Oni su prsnuli u smeh. Kada sam im rekao da su me slagali, jer su mi obećali konja, onda se njihov smeh okrenuo u bes.

Ova moja rano-životna epizoda sa konjem se dugo vremena prepričavala na porodičnim okupljanjima, kao anegdota koja je imala za cilj da zabavi goste, što je mnogima i bilo smešno i simpatično. Da, sada kada o tome i sam razmišljam kao odrastao čovek, i jeste bilo smešno. No, ono što moji roditelji nisu razumeli, je da se toga dana nešto "slomilo" u njihovom dečaku, da se on osećao povređen i izigran, da je izgubio poverenje u njihove "reči obećanja". A to, niti je smešno, niti je simpatično. Seme nepoverenja je bilo potajno posađeno i ono će polako godinama donositi svoje gorke plodove u našem odnosu. Kako je jedan dečak mojih godina mogao znati da je njegova želja potpuno nerealna? Zašto su oni podgrejavali moje nerealne snove? Zašto mi to nisu odmah objasnili, već mi davali lažnu nadu i obećanja puna "praznih reči"?

Ovu moju storiju iz ranog detinjstva sam podelio sa vama samo zato, jer kroz nju želim povući neke paralele sa nama datim Božjim obećanjima u Svetom pismu. Svako od nas, zasigurno, ko se obratio Gospodu, na samom svom početku života sa Isusom je doživeo da su Božja obećanja bila glavni pokretač njegove vere. Zaista, obećanje večnog života, obećanje da smo uvek voljeni, da su nam gresi oprošteni, su bili "kameni temeljci" našeg odnosa sa Njime.

Posle nekog vremena, kad smo postali malo "matoriji u veri" i shvatili da u Bibliji postoje i mnoga druga poželjna obećanja blagoslova našeg Boga, a za koja Mu možemo verovati i koja nam s pravom pripadaju kao i ona prva, koja smo primili u "paketu spasenja", gle koje radosti?! No, vremenom moljakana i očekivana Božja obećanja kao da nas zaobiđu a mi ostanemo u nedoumici i zbunjeno se pitamo: "Zašto mi to Bog uskraćuje, kada je to obećao? Zašto drugi to dobijaju a ja ne?" Posle nekog vremena, ne usuđujemo se da više išta zatražimo od Boga, iz straha da nećemo dobiti očekivani odgovor.

Usput, interesantno je primetiti da kada nam se dešavaju lepe stvari u životu, da onda obično nikada ne postavimo pitanje Bogu: "Zašto? Čime sam to zaslužio?" Skloni smo da zasluge pripišemo sami sebi ili "pukoj kosmičkoj sreći". No, kad' nam se desi ono loše, onda smo kivni na Boga i smatramo Ga za odgovornog, te Ga pitamo ono: "Zašto, baš meni... to da se desi?" Neprihvatljivo nam je ono Jovovo: "... dobro smo primali od Boga, a zla zar nećemo primati?" (Jov 2:10 RDK)

ZAŠTO TO OBEĆANJE KOD MENE "NE PALI"?!

Ne verujem da je Bog takav da se poput mojih roditelja sa nama igra "igru obećanja", da nam daje "prazne reči", ili da jasno kažem: da nam "prodaje maglu". Zar da se On poigrava sa našom nadom u Njega? Ne verujem u to, jer se to ne uklapa u koncept Božjeg savršenog Očinskog karaktera, u Njegovu ljubav, pravednost i svetost.

Dakle, ako Bog nikako ne može biti problem, gde je onda problem? Zašto neka od Božjih obećanja blagoslova ne postanu i naši lični i stvarni blagoslovi?

Biblija obiluje obećanjima, te je neki propovednici nazivaju i "Knjigom Božjih obećanja". Pokušao sam pronaći koliko ustvari ima datih obećanja u Bibliji i naišao sam na razne brojke. Neki su izbrojali 1.200, neki 1.500, a neki čak par hiljada više od toga. No, propovednik koji je izbrojao 1.500 , tačnije 1.589, kaže da u 1.420 slučajeva obećanja su strogo uslovna. Drugim rečima: Ako želite za sebe prisvojiti neko od tih specifičnih Božjih obećanja, onda prvo morate ispuniti određene uslove za isto.

Mnogi hrišćani su naučeni verovati da je obećanje spasenja besplatan dar, kao i u ostala obećanja data Bibliji da su besplatna. A pošto se ona tiču hrišćana, oni onda na njih polažu apsolutno pravo, Bog je dužan da im ih da. (Čudnog li pogleda i tumačenja Biblije?)

Da, spasenje je dar, za nas besplatan dar, jer ga je Bog prvo platio za nas. Spasenje kao obećanje stoji svakome na raspolaganju, a dobijaju ga samo oni koji ispune uslove obećanja, kako i čitamo: "Jer Bog je tako zavoleo svet da je svog jedinorodnog Sina dao, da svaki - ko veruje u njega - ne propadne, nego da ima večni život" (Jn. 3:16 EČ). Ovde je uslov jasan. Onaj "ko veruje u Božjeg Sina - Hrista" može se nadati večnom životu - imati ga!

U većini slučajeva da bi se došlo do nekih određenih Božjih blagoslova treba ispuniti neke uslove za to. Kada čitate Bibliju, i ako vas neko Božje obećanje gane u srce, onda obratite pažnju, da li tu stoji ono malo "ako", "onda", "tada" ili slična reč koja kaže da čovek treba nešto da uraditi, da bi onda i Bog mogao za njega nešto učiniti. Ako postoji, onda je jasno da pre negoli Boga zamolite za taj blagoslov, da prvo sami sebe ispitate da li ispunjavate uslove za njega, i da te uslove ispunite a tek onda se pred Bogom pozovete na obećanje.

Dakle, nije baš sve besplatno i ne dešava se sve baš pukim "pritiskom na molitveno dugme" i izgovaranjem pobožne pečat garancije: "u Isusovo ime, amin", na kraju molitve. Postoje izgleda situacije kada treba nešto konkretno učiniti da bi se nešto od Boga i dobilo?

Iz vlastitog iskustva, znam da mnogi hrišćani ovako uopšte ne razmišljaju, te iz tog razloga njihova molitvena nastojanja i njihova pozivanja na neka Božja obećanja ostaju bez odgovora, što dalje vodi u frustraciju ili u kako ja volim reći "svetu nadrndanost" prema Bogu: "Eto, drugima Bog daje a meni neće da da..." Zvuči poznato, zar ne? :-)

Dobra ilustracija kada se razmišlja o Božjim obećanjima je stolica zvana "tronožac". Da bi ste seli na tronožac on mora imati sve tri noge, inače je to nemoguće. Da bi ste "seli" (prisvojili) na neko od Božjih obećanja, onda prvo sebi treba da "istešete" sve tri nogare tronošca...

1) Obećanje treba da vam je potpuno jasno. Često zbog manjka razumevanja nekih biblijskih fraza ili reči mi dobijemo sasvim pogrešnu ideju o nekim biblijskim odeljcima gde se nalaze stihovi sa obećanjima. Ispitajte odeljak pitanjima: ko, šta, kada, gde, zašto, da bi ste izvukli činjenice i razumeli suštinu. To je prva nogara.

2) Sagledavanje obećanja. To znači kritički sagledati sebe kroz uslove obećanja (ako su dati). Zapitajte sami sebe: Da li ispunjavate date uslove? Da li je obećanje ograničeno ili ne, tj. da li se može odnositi na vas ili ne? Nije moguće imati ispravno sagledavanje ako imate pogrešno razumevanje (odeljka) obećanja. To bi bila druga nogara i ona zahteva mnogo razmišljanja i molitve, zar ne?

3) Pozivanje na obećanje, prisvajanje verom. Tek kad' u svoj tronožac postavite ovu treću nogaru, on je kompletan, tek tada se možete pozvati na Božje obećanje. Ono treba da postane deo vašeg bića, pošto ste ga prvo razumeli, zatim ispunili uslove, a sada ga konačno i "upišite na tablicu svoga srca" (Pri. 3:1-3). Naučite stihove napamet, razmišljajte o njima i verom zahvaljujte Bogu na tome. Primite obećanje verom.

I DALJE "NE PALI"...

Kao što sam već pre rekao, ako neka od Božjih obećanja blagoslova ne dolaze u vaš život, problem nije u Bogu, već je uvek u vama (4. Moj. 23:19). Moguće je da u vašem životu postoje prepreke koje čine da ne možete uživati punu Božju naklonost, da ne možete imati pristup pojedinim obećanjima blagoslova. Ove prepreke mogu biti razne, no, evo nekih najčešćih...

1) Nevera. Mnogi hrišćani se "zagreju" za određene Božje blagoslove, ali posle malo čekanja malakšu u veri i "o'lade" od njih, tj. izgube veru. Opet, neki u startu nisu skloni da veruju da im Bog želi tako nešto dati, što zbog neznanja - ne poznavanja Božjeg karaktera (Pri. 11:14), što zbog nedovoljne posvećenosti, koja gasi plamen vere.

Nevera u našim životima dolazi pod mnogim maskama i često ih ne smatramo ozbiljnim problemom. No, prema Poslanici Jevrejima nevera je bila veliki greh koji sprečio Izraela da uđe u obećanu zemlju (vidi Jev. 3), njihova vlastita nevera ih je stavila van domašaja Božjih obećanja.

2) Tajni greh. Ukoliko postoji neki skriveni greh u vašem životu, moraćete ga priznati pred Bogom i pokajati se. Gresi koje činite u tajnosti, su za Boga i te kako javni. Smešno je pomisliti da neki hrišćani misle da tajne grehe Bog "ne registruje". Pismo kaže: "Ko krije prestupe svoje, neće biti srećan; a ko priznaje i ostavlja, dobiće milost." (Pri. 28:13 RDK) Ako želite Božji blagoslov, onda ćete morati "raskrstiti" sa svim gresima, bili oni javni ili tajni.

3) Okult i idolopoklonstvo, su teški gresi koji će zapečatiti nebo nad vama. Pismo na mnogo mesta veoma ozbiljno opominje protiv ovoga, ali i daje predivno obećanje, a koje je opet uslovno.

"Nemoj se klanjati bogovima njihovim niti im služiti, ni činiti šta oni čine, nego ih sasvim obori i likove njihove sasvim izlomi. I služite Gospodu Bogu svom, i On će blagosloviti hleb tvoj i vodu tvoju; i ukloniću bolest između vas. Neće biti pometkinje ni nerotkinje u zemlji tvojoj; i broj dana tvojih napuniću." (2. Moj. 23:24-26 RDK)

Gospod svome narodu zabranjuje svaki dodir sa idolopokloničkim i okultnim stvarima. Danas živimo u vreme prave "poplave okultizma" koja ne dolazi samo kao bujica već pre i kao tiha voda preko raznih Nju Ejdž gurua koji se često predstavljaju i kao hrišćani. No, istorija Izraela ostavlja jasnu poruku da Bog ne trpi nikakav sinkretizam, već da je On ljubomoran Bog koji svoje slave neće dati drugome (Isa. 42:8).

Takođe, uvek se iznenadim kada sretnem hrišćane koji praktikuju okult iz šale. Naime, oni tvrde da je ovo bezazleno, jer oni u to ne veruju i to rade čisto iz "zafrkancije", tako: čitaće horoskope, gledaće u šolju, zvaće tele(fonske)vidovnjake i sl. No, prema Pismu ovo je ozbiljan greh a ne bezazlena šala: "A ko se obrati k vračarima i k gatarima da čini preljubu za njima, okrenuću lice svoje na suprot njemu, i istrebiću ga iz naroda njegovog." (3. Moj. 20:6 RDK).

Neki hrišćani čak u svojim domovima drže predmete koje imaju okultnu ili idolopokloničku pozadinu, naime na svojim putovanjima bez mnogo razmišljanja pokupe neke takve suvenire ne pridajući važnost tome šta su oni u stvari ili šta predstavljaju. Opet, Pismo jasno kaže, da ovakvo nešto Bog ne želi videti u kući svoga naroda, jer zbog toga će ona cela biti prokleta.

"Rezane bogove njihove spali ognjem, nemoj da se polakomiš na srebro ili zlato što je na njima i da ga uzmeš, da ti ne bude zamka, jer je gadno pred Gospodom Bogom tvojim. I nemoj da uneseš gada u dom svoj, da ne budeš proklet kao i on, nego se gadi na nj i grozi se od njega, jer je prokleto." (5. Moj. 7:24-25 RDK)

4) Nepraštanje. Ovo je tako česta prepreka da je postala "normalna" za većinu hrišćana. Međutim, Pismo uči, govori da naši loši odnosi sa drugima mogu da nam zatvore pristup k Bogu, da Bog uopšte ne sluša naše molitve. Doslovno, ako smo u takvom stanju samo gubimo vreme moleći se "za ovo ili ono", naše molitve su "duhovni ćorci" (Pri. 28:9; Isa. 59:2), i Bog očekuje od nas da čuje samo jednu molitvu: molitvu pokajanja. Isus o ovome jasno govori u Mateju 5:22-26. Takođe, o ovome govori i Petar kada govori o odnosu muževa i njihovih žena, Prva Petrova 3:7. Božji zahtev po ovom pitanju je jasan: "I oprosti nam dugove naše kao i mi što opraštamo dužnicima svojim." (Mt. 5:12 RDK). Želite da vama Bog oprosti, želite da vaše molitve budu uslišane, želite Božji blagoslov? Onda vam nema druge moraćete se naučiti opraštati "dužnicima svojim". To nije teško, jer je praštanje odluka a ne osećaj kako mi to često puta mislimo, i zahteva samo malo poniznosti koju opet tako često ne želimo pokazati.

Često naše nepraštanje ili gorčina biva vezana za naše roditelje, zbog stvari ili odnosa koji su bili "nakrivo nasađeni" u našoj porodici. No, ako ste hrišćanin i ako želite Božji blagoslov, onda ćete morati oprostiti svojim roditeljima i dati im poštovanje koje Pismo zahteva da im se ukaže: "Deco! Slušajte svoje roditelje u Gospodu: jer je ovo pravo. Poštuj oca svog i mater: ovo je prva zapovest s obećanjem: Da ti blago bude, i da živiš dugo na zemlji." (Ef. 6:1-3 RDK) Primetite dobro šta kaže ovaj stih, jer to je praktično uslov ili temelj za sve ostale Božje blagoslove.

5) Neposlušnost je sledeći veoma čest greh kod hrišćana, toliko, da je takođe postao "normalan". Mnogi vernici su selektivno poslušni Svetom pismu. Naime, neke stvari koje Pismo zapoveda da čine, oni "ne bi da čine", jer se ne uklapaju u njihovu "teološku misao", neke su neprivlačne, neke "suviše radikalne". No, ako je Isus vaš Gospod, što znači Gospodar, onda nije mudro se pred Njime "praviti pametan", jer na kraju, može lako da nam se desi da se nađemo u onoj grupi što je vikala: "Gospode, Gospode..." (vidi Mt. 7:21), znate dalje...

Greh nije samo ono što činite, već je i ono što znate da treba da činite a ne činite. To su tzv. gresi propusta (Jak. 4:17). No, Boga ne zadovoljava selektivna poslušnost, a za izvrtanje jasno datih svojih zapovesti On kaže da je to greh ravan čaranju (okult, idolopoklonstvo, 1. Sam. 15:23). Ukoliko patite od greha samovolje, onda ćete morati da ga se rešite, jer on vas sprečava da steknete punu Božju naklonost.

6) Nezrelost je jedna od možda najčešćih barikada koja stoji na punu našim blagoslovima. Naime, mi najčešće razmišljamo na sledeći način: "da imamo", "da radimo", "da postanemo","da služimo", "da propovedamo" i sl., dok Bog želi da "da budemo". Tačnije, "da ličimo" na Njegovog Sina, da budemo Hristoliki, da donosimo "plodove Duha" (Rim. 8:29; Jn. 15:8; Gal. 5:22-24). Bog je zainteresovan da u nama vidi karakter svoga Sina više od svega drugog. Ako će neke naše određene želje učiniti da nas udalje od Njega i od ove Njegove prve želje za nas, onda svakako na nju neće odgovoriti, jer naši prioriteti nisu i Njegovi prioriteti.

Često odbijamo da prihvatimo činjenicu da blagoslovi sa sobom donose i određene odgovornosti (Mt. 25:21; Lk. 16:10). Ako nismo dovoljno stasali u tome, Bog nam neće dati ono što priželjkujemo i to za naše dobro, jer nas voli. Uostalom, da li bi ste svom petogodišnjem detetu kupili pravi revolver, samo zato što ono to tako žarko želi i moli vas? Naravno, da ne bi. No, Bog je savršeniji roditelj, bolji od bilo koga od nas i zna više od nas (Lk. 11:11-12).

7) Ovo nije konačna lista prepreka koje stoje na putu blagoslovima. Ostale prepreke kojih ima u vašem životu moraćete sami da otkrijete, ja sam ovde nabrojao samo neke koje su veoma uobičajne. No, budite sigurni u to da ako ste rešeni da se približite Bogu i da uđete u Njegovu punu naklonost, da će vas sam Gospod voditi u tome, pokazivaće vam na balast kojeg treba da se rešite, a i put i način za to. Dakle, vaš je posao da uzorete krčevinu (parlag) vašeg života plugom pokajanja za seme obećanih Božjih blagoslova (Os. 10:12-13).

IZBORI SE ZA SVOJE BLAGOSLOVE!

Božja obećanja su sigurna, Biblija jasno kaže: "Jer koliko god ima Božijih obećanja, u njemu su 'da'. Zato i govorimo amin preko njega, Bogu na slavu - preko nas." (2. Kor. 1:20 EČ) Ovo "da" znači "sigurno i istinito". Sva obećanja koja je Bog ostavio svome narodu su "sigurna i istinita". Međutim, da bi zaista postala i moja, ja na njih moram odgovoriti sa "amin", tj. reći u veri "da tako je", jer Njegova obećanja se ostvaruju samo na onima koji u njih veruju (Jev. 11:6).

Naučili smo da postoje uslovljena obećanja, ali i prepreke koje im stoje na putu, a to znači da možete u neka obećanja verovati i pozivati se na njih koliko god hoćete, ali ako niste ispunili uslove tih obećanja, nećete ih nikad ni imati. Ovo možda zvuči malo frustrirajuće za našu generaciju koja želi "sve i odmah" i ako je moguće bez imalo truda i rada - onako po instant principu ako je to moguće.

No, ako malo razmislite mi se svakoga dana susrećemo sa "uslovljenim obećanjima". Npr. da bi skuvao ručak po nekom receptu, moram se držati onoga šta recept kaže, ispuniti uslove koje on postavlja da bi na kraju dobio jelo koje mi je autor recepta obećao. (Znam, nekima od nas ne uspe, ali nije kriv recept već kuvar.) Svakodnevni život je ispunjen raznim obećanjima koja traže da se učini nešto da bi se dobilo nešto. Zašto nam onda (duhovni) rad na ispunjenju uslova Božjih za obećanja, koji donose večne blagoslove tako teško pada? Ili, možda ne verujemo u njih...?

U Jevrejima 10:36-39, čitamo poziv i izazov:

"Vama je, naime, potrebna istrajnost, da izvršite volju Božiju i primite obećanje. 'Jer još malo, vrlo malo, pa će doći onaj koji treba da dođe i neće odocneti. A pravednik moj živeće od vere, ako li ustukne, moja duša neće uživati u njemu'. A mi nismo od onih koji bojažljivo odstupaju - na propast, nego od onih koji veruju - da steknu život." (EČ)

Želimo li da vidimo neke Božje blagoslove i u svome životu, onda moramo biti spremni da se za njih pred Bogom i izborimo, poput Jakova kod Javoka (1. Moj. 32:24-31).

^vrh

ZDRAVA NAUKA

- G.T. Starling

- Šta je to zdrava nauka?

Mnogo je toga napisano o potrebi da se održi ispravnost u učenju vernika. Međutim, jako je malo rečeno o tome šta je u stvari "zdrava nauka". Radi toga, razmotrimo rečenice iz Pavlovih pisama upućenih Timoteju i Titu, u vezi sa "zdravom naukom", i pokušajmo da otkrijemo na šta je to ovaj apostol mislio kada je upotrebio ove izraze. Članak koji sledi razmotriće izvore protivrečja među hrišćanima, a koji su prikazani i u nekim poslanicama.

Pravo značenje izraza "zdrava nauka" jeste "zdravo učenje". Reč koja je prevedena kao "zdrava" jeste hygiaino, iz koje je izvedena reč "higijenski". To je uglavnom medicinski naziv i tako se i koristi u Luki 7,10, gde piše da je otkriveno da je stotnikov sluga "potpuno zdrav". Reč prevedena kao "nauka" jeste didaskalia, koja se odnosi ne samo na sadržaj učenja, već isto tako i na sam čin učenja. Prema tome, ona obuhvata i nauku i način na koji se ona uči.

Moguće je na osnovu materijala iz Biblije dati nekoliko pozitivnih tvrdnji u vezi sa "zdravom naukom":

1. Zdrava nauka je saglasna sa Evanđeljem (1. Tim. 1,10).

2. Zdrava nauka je saglasna sa štovanjem Boga (1. Tim. 6,3).

3. Zdrave reči su one koje su date "u veri i ljubavi koja je u Hristu Isusu" (2. Tim. 1,13).

4. Zdrava nauka je ozbiljno propovedanje Reči (tj. Pisma) sa poukom, karanjem, popravljanjem i odgajanjem da se čovek opremi za svako delo ljubavi (2. Tim. 3,16; 2. Tim. 4,4).

5. Privrženost zdravoj nauci omogućuje čoveku "autoritet u propovedanju", tj. u konfrontaciji (Tit 1,9).

6. Zdrava nauka uvek vodi zdravoj veri, a ova ka zdravom (posvećenom) životu (Tit 1,10-13; Tit 2,1).

7. Zdrav govor je povezan sa dobrim vladanjem, celovitošću i dostojanstvom (Tit 2,7).

U isto vreme, moguće je dati i nekoliko odrečnih tvrdnji u vezi sa "zdravom naukom", koja je suprotstavljena ostalim oblicima učenja:

1. Zdrava nauka se uvek suprotstavlja đavolskoj nauci (1. Tim. 4,1-8).

2. Zdrava nauka se suprotstavlja taštini, nesuglasicama, prepirci i zloj svađi (1. Tim. 4,3-5).

3. Zdrava nauka se suprotstavlja (verskim) mitovima koji zadovoljavaju "škakljive uši" (2. Tim. 4,3).

4. Oni koji svojim življenjem sramote Evanđelje ne mogu nikada reći da žive u skladu sa zdravom naukom (Tit 2,6-10).

Pažljivo razmatranje ovih izjava koje se odnose na "zdravu nauku" uveriće nas da se ovakva nauka može jedino naći i zasnivati na Svetom pismu, što daje učenje čiji je rezultat zdrava vera i čist život. Nauka čiji ishod nije čistoća i uravnoteženost života nije zdrava, bez obzira koliko njene postavke zvučale sjajno. Učeći na taj način, apostol je veran Gospodu koji reče: "Tako svako drvo dobro rodove dobre rađa, a zlo drvo rodove zle rađa. Ne može drvo dobro rodova zlih rađati, ni drvo zlo rodova dobrih rađati." (Mt. 7,17-18). Rod nauke nije samo vera, već i delovanje zasnovano na toj veri. Prema tome, ishod zdrave nauke nisu samo pravilna mišljenja, već i zdrava dela koja slave Boga i Sina Njegovog.

"Ishod zdrave nauke treba da bude zdrava vera, ljubav i strpljenje."

Da još bolje razumemo šta je sadržaj ove "zdrave nauke", treba razmotriti dužnost Božjih upravitelja, tj. crkvenih nadglednika, koje su se trebale odrediti u svakom gradu. Pavle nalaže, da nadglednik mora da "se drži verne reči po nauci, da bude kadar i savetovati sa zdravom naukom, i pokarati one koji se protive" (Tit 1,9). Izraz koji je ovde preveden kao "reči po nauci" jeste pistou logou (doslovno: "istinita reč"). Ovaj isti izraz se pojavljuje na još pet drugih mesta u ove tri poslanice i uvek se odnosi na neko određeno učenje. Ova učenja otkrivaju šta je "istinita reč" koja omogućuje nadgledniku da opominje u zdravoj nauci. Ako se ova učenja verodostojno prenose i ako se slede do njihovih logičnih zaključaka, ishod će biti izgrađen hrišćanski karakter - a to je očigledan cilj "zdrave nauke". Apostol pet puta, kaže: "ovo je istinita reč" ili "sigurna je reč". Oba su ova izraza na grčkom pistou logos (ili neki njen oblik), a isti je izraz upotrebljen i u Titu 1,9, kao što je gore spomenuto. Ovih pet "istinitih reči" su:

1. "Hristos Isus dođe na svet da spase grešnike." (1. Tim. 1,15 RDK)

2. "Ako neko želi (crkveno) nadgledništvo lepu (uzvišenu) službu želi" (1. Tim. 3,1 SSP, naglasak dodat).

3. "Jer telesno obučavanje malo je korisno, a pobožnost je korisna za svašta, imajući obećanje života sadašnjeg i onog koji ide." (1. Tim. 4,8 RDK).

4. "Istinita je reč: ako s Njim umresmo, to ćemo s Njim i oživeti. Ako trpimo, s Njim ćemo i carovati. Ako se odreknemo, i On će se nas odreći. Ako ne verujemo, On ostaje veran; jer se sam sebe ne može odreći." (2. Tim. 2,11-13 RDK).

5. "... da se oni koji veruju u Boga potrude da prednjače u dobrim delima; to je za ljude dobro i korisno." (Tit 3,8 SSP)

Odmah se može uočiti da su spasenje, obećanje spasenja i verna služba Bogu suština i srž ovih "istinitih reči". Takođe, sledi da je to suština i srž "zdrave nauke". Sve što je više od ovoga dovodi do svađe ljudi koji su lišeni Božje istine. No, treba uočiti da ove reči obuhvataju čitavo polje hrišćanske vere i dužnosti. Ove reči započinju glavnim načelom hrišćanske vere: "Hristos Isus dođe na svet da spase grešnike".

Međutim, ova značajna činjenica zahteva i određeni odgovor grešnika, jer On je Spasitelj samo onih koji veruju, koji su odgovorili na Njegov poziv. Potpuno uvereni u ovu važnu činjenicu, ljudi su svoju nadu položili u živoga Boga. Ova nada izvire iz Njegovog obećanja da će oni koji su sa Njime umrli, sa Njime i živeti. Dalje, taj život sa Njime biće život odane izdržljivosti, jer On će se odreći onih koji se odriču njega. Zato oni koji veruju u Boga treba da nastoje da se posvete delima ljubavi. Jedno od ovih dela ljubavi, delo koje odgovara zrelim učenicima Gospoda, jeste delo nadgledničke službe. To je "uzvišena služba" (grčki kalon ergon). Ova služba je samo jedan primer "dela ljubavi" kojima svi hrišćani treba da se posvete (Tit 3,8).

Ono što je zaista od izuzetne važnosti jeste da su "dela ljubavi" ona dela koja su pokrenuta i nadahnuta Evanđeljem. Rečenica u Poslanici Titu 3,8 ovo savršeno razjašnjava. Učenje koje čini da vernici postanu vršioci jeste učenje koje se odnosi na "stvari" o kojima se govorilo u prethodnom odlomku. U tekstu Tit 2,1-3,7 opominje se da se "uči način života koji se slaže sa zdravom naukom". Date su određene upute, koje govore na kakvi se način života misli, za razne vrste ljudi, i sve su one ukratko izložene u uputstvu da starci treba da budu "zdravi u veri, ljubavi, trpljenju..." (Tit 2,1-2). Prema tome, rezultat zdravlja nauke treba da bude zdravlje vere, ljubavi i strpljenja. Razlog zašto da se živi životom koji je ovde opisan izložen je u Titu 2,11-12. "Jer se pokaza blagodat Božja koja spasava sve ljude, učeći nas da se odreknemo bezbožnosti i želja ovog sveta, i da pošteno i pravedno i pobožno poživimo na ovom svetu".

Božji darovi ljudima treba da dovedu do promene u načinu na koji ljudi žive. To je jedna od ključnih pojedinosti Evanđelja, jer ono "uči" da ljudi treba da se odreknu pređašnjeg života i da žive pobožno, čekajući konačnu nadu i slavu. Ovo je dalje razrađeno u poslednjim redovima gore navedenog odlomka, Titu 3,3-7. U ovim se stihovima apostol osvrće na svoj pređašnji život u neposlušnosti, ali ističe da je došlo do promene u takvom životu pojavom Božje dobrote i Njegove ljubavi prema ljudima. Pavle ovde tvrdi da ga je Bog spasio po svom milosrđu, preko kupelja ponovnog rođenja i obnove koju čini Duh Sveti, da svi ljudi mogu biti opravdani i baštinici večnoga života kome se nadaju. To je ono šta je Tit obavezan da stalno tvrdi... da se oni koji veruju u Boga nastoje posvetiti delima ljubavi. Dakle, prema njemu, "donosi potpunu korist", i suprotstavljeno je onome šta, u najboljem slučaju, "donosi malu korist" (1. Tim. 4,8), a u najgorem slučaju služi na propast slušateljima (2. Tim. 2,14).

Prema tome, zdravlje nauke ne treba meriti privrženošću spekulativnim (teološkim) teorijama, niti razjašnjavanjem detalja prilikom pravilnog tumačenja svih nejasnih (sivih) odlomaka u Bibliji. Zdravlje nauke se pre svega vidi u vernom pouzdanju u Isusa kao svoga Spasitelja, u vernoj objavi spasenja koje je u Njemu, i u obnovi života u saglasnosti sa Njegovim životom ponizne ljubavi. Dok sve ostalo može dobro poslužiti kao predmet istraživanja i zaključivanja, ono se nikad ne može tako oblikovati da postane suština zdrave nauke ili zajednice svetih.

Zaista, završavajući svoju opomenu Titu, apostol ga je upozorio (ali i one koji mu slede) ovim rečima: "A budalastih zapitkivanja i rodoslovlja i svađa i prepiranja o zakonu kloni se, jer su beskorisna i ništavna. Čoveka jeretika posle prvog i drugog savetovanja izbegavaj, znajući da se takav izopačio i da greši, te sam na sebe navlači osudu." (Tit 3,9-11 EČ)

Koliko se samo protivrečnosti i raskola moglo izbeći među hrišćanima da su se isti verno držali ovih reči i klonili spekulativnih teoloških razmatranja koja nemaju nikakve veze sa zdravom naukom.

Izvor: Iskre 5/1985.

^vrh

HVATANJE MALIH LISICA

- David R. Reid

"Pohvatajte nam lisice, male lisice, što kvare vinograde, jer naši vinogradi cvatu." (Pesma nad pesmama 2:15 RDK)

Proleće je godišnje doba kada sve počinje da cveta - uključujući i ljubav. Hladni, oštri vetrovi i gole grane nestanu. Topli, lagani povetarac i raznobojni pupoljci ispune prirodu. Tako je dobro biti živ! I sa kojom samo dobrodošlicom prihvatamo šetnju parkom ili šumom - naročito ako je u pitanju ta posebna osoba?

No, sačekajte malo! Kakve veze ima sva ova priča o ljubavi-u-proleće sa Biblijom? I kakav je to naslov ovog članka? Zasigurno ne zvuči previše biblijski! Pa, Biblija nam puno toga govori o ljubavi među polovima - uključujući i "cvatuće romanse." U stvari, cela knjiga Starog zaveta koja se zove Pesma nad pesmama jeste o ljubavi i romansi. A što se tiče naslova ovog članka, možete videti po stihu navedenom na početku, da je uzet pravo iz Biblije. Ideja o "hvatanju lisica" je figurativni izraz o nečemu važnom u ljubavnoj vezi. Dakle, ovaj izraz nema nikakve veze sa "ganjanjem" suprotnog pola! Međutim, pre nego li pređemo na "hvatanje lisica" hajde da malo uopšteno govorimo o Pesmi nad pesmama.

Ima hrišćana koji nikada nisu ni pročitali Pesmu nad pesmama, a kamoli je temeljno proučavali. Oni hrišćani koji je jesu, znaju da nisu svi teolozi i komentatori Biblije složni u tome kako bi ovu Knjigu trebalo protumačiti. Mada, postoje druga tumačenja, tradicionalno i najpopularnije jeste i istorijski prikazana istinita ljubav kralja Solomona prema jednoj devojci sa sela...

Ljubavna priča

Solomon je zapazio ovu predivnu ženu, po imenu Sulamka (Pes. 6:12), dok je putovao severnim područjem svoga kraljevstva - možda je išao da pogleda neke krunske vinograde? Sulamka je radila u svom porodičnom, obližnjem, vinogradu (Pes. 1:6) kada je Solomon spazi. Nije imala pojma o tome da će uskoro postati "Pepeljuga". Radije nego da koristi svoju kraljevsku moć, da otme devojku za svoj harem, Solomon je odlučio da se preruši u pastira i osvoji joj srce, polako gradeći svoju ljubavnu vezu sa njome. I plan je uspeo! Uskoro joj Solomon otkriva ko je on ustvari, i kratko nakon toga par se venčao.

Naravno da kralj Solomon nije štedeo novaca za venčanje. Svadbena povorka u svoj svojoj lepoti opisana je kri kraju 3. poglavlja; venčanje je opisano u 4. poglavlju; a početak braka opisan je na početku 5. poglavlja. Što se tiče kraljevskog dvora i u očima javnosti, ljubavna veza između Solomona i njegove neveste nastavlja da se produbljuje i postaje zrelija kako je to opisano u ostatku Pesme nad pesmama. Ovo, međutim, ne znači da se priča završava sa onih nekoliko reči: "... i oni su živeli srećno do kraja života..." Ne, ovo nije neka bajka, nego istinita životna priča - iako je napisana u poetičnom obliku.

Male lisice

U 5. poglavlju, na primer, vidi se da se stvorio nesporazum među ljubavnicima. I na kraju 7. poglavlja te na početku 8. poglavlja čini se kao da je Sulamka postala malo nervozna zbog svega onoga što javni život u kraljevskoj palati od nje zahteva. Želela je više da Solomona ima samo za sebe, tamo nazad u jednostavnom selu gde je bila odrasla. Oh, biti oslobođena od svih društvenih pristojnosti i zabrana javnog pokazivanja osećanja i moći poljubiti svoga muža u javnosti (Pes. 8:1).

No, uprkos ovim talasanjima, ljubav između muža i žene nastavila je da raste. Njihova je ljubav trijumfalno nad nesporazumima. Oni nisu dozvolili da male frustracije oglodaju njihovu vezu. Kada bismo samo i mi tako radili na našim ljubavnim vezama - našoj ljubavi za Gospoda, i našoj ljubavi za tu posebnu Bogom datu osobu ili koju će nam dati, i našoj ljubavi jedni prema drugima. Dakle, upravo tu postaje važan posao "hvatanja malih lisica".

Izjava o lisicama se pojavljuje blizu kraja onoga što, u Pesmi nad pesmama, izgleda kao prolećna šetnja u brdima gde sva lepota prirode izbija sa svih strana (Pes. 2:10-13). Ljubavnici tada odluče raditi na svojoj vezi i ne dozvoliti da bilo što dođe i uništi njenu lepotu. Oni upoređuju potencijalno problematična područja njihove cvetajuće romanse sa malim lisicama. Kao što lisice mogu uništiti vinograde oglodavanjem nežnih izdanaka loze, tako i mali problemi koji neizostavno nastanu u rastućoj ljubavnoj vezi mogu uništiti tu vezu. Ove "male lisice" moraju biti uhvaćene i zaustavljene pre nego li učine još više štete.

Naše male lisice

"Male lisice" izgleda da uvek dolaze upravo kada smo uspeli sve konce povezati u našoj ljubavnoj vezi - kada "su vinogradi u cvatu." Uzmimo na primer, našu ljubavnu vezu sa Gospodom. Upravo kada izgleda da sve ide dobro, pojave se "male lisice" nemara - zanemarivanje naše dnevne zajednice sa Onim koji ljubi našu dušu, čitanje Biblije i molitva.

Koliko često "male lisice" oštrih reči uzrokuju nepotrebne razdore u vezama koje bi inače mogle biti toliko divne. A onda ima onih "malih lisica" sitnih ljubomora i malih nesporazuma koji ruše vezu u "našoj ljubavi jedni prema drugima". Kako je to tužno! Bez određene akcije sa naše strane da se "uhvate", male lisice će nastaviti jesti sve dok ne postanu velike lisice!

Pa čak i ako se fraza "uhvati male lisice" protumači drugačije (jedno tumačenje pretpostavlja da su ovo reči Sulamkine braće koji kažu njihovoj sestri neka prestane sanjariti i neka se doslovno vrati u porodični vinograd i neka zaštiti lozu od lisica), priča je još uvek prepuna lekcija za nas. To je tako, jer je to životna priča. U svakoj ljubavnoj vezi koja se prikazuje u Bibliji ima mnogo vrednih lekcija koje se mogu primeniti na naše vlastite ljubavno-bračne veze i na naše hodanje sa Gospodom.

Naša ljubavna priča

Verovatno je najveća lekcija koju možemo naučiti iz Pesme nad pesmama, ta da seks u braku predstavlja mnogo više od samo neophodnog načina produženja ljudske vrste. Fizička ljubav između muža i žene je predivan Bogom dati dar. Sve dok je to u granicama koje je Bog postavio (a Biblija nam jasno označuje granicu), seks je predivan. Neki drevni učitelji nisu dozvoljavali hebrejskim dečacima da čitaju Pesmu nad pesmama sve dok ne bi napunili 30 godina, da bi dečakov misaoni život bio zaštićen od eventualnih "grešnih misli". Zaista, Pesma nad pesmama predstavlja zdravi pogled na seks i uči o svetosti ljubavi i braka.

Zato, jer ova Knjiga oslikava duboku i predivnu ljubav između muškarca i žene, ona očigledno postaje predivna ilustracija ljubavne veze između Hrista i Crkve - Njegovog iskupljenog naroda. (Bog je odredio da ljubavna veza između muškarca i njegove neveste treba odražavati ljubavnu vezu između Hrista i Njegove neveste, Crkve, kako se to i vidi u Efescima 5:31-32). Kakvo će predivno svedočanstvo za Gospoda biti vaš brak ako već od početka odlučite da će ono oslikavati tu predivnu misteriju ljubavi našeg Gospoda za nas. Tu će trebati da uložimo mnogo truda, jer ćemo morati da uhvatimo puno "lisica". Ne dozvolite "malim lisicama" da pokvare poruku koju Bog želi preneti kroz vaš brak.

Nije uvek lako uhvatiti te prepredene male lisice, ali njihovo hvatanje nije nemoguće. Problematična područja koja se stvaraju u svakoj vezi i braku nije uvek lako "prepoznati" i "uhvatiti", ali istrajnim naporima i uz božansku pomoć zadatak se može ostvariti i ugrabiti svu puninu blagoslova.

^vrh

misaone refleksije

PAZI NA MOJE OČI

- nepoznati autor

Bila jednom jedna devojka, ali slepa. Mrzela je samu sebe, zbog svog hendikepa. Mrzela je sve ljude osim svog prijatelja, koji ju je beskrajno voleo. Uvek je bio pored nje, kada joj je bio potreban i nesebično joj pomagao. Obećala je sama sebi da će se, ako ikada bude progledala - udati za njega.

Jednog dana njen lekar ju je nazvao i saopštio joj da su pronašli odgovarajućeg davaoca koji joj želi dati oba oka. Operacija je uspela i ona je konačno mogla videti svet oko sebe... I tako je po prvi put ugledala i svog prijatelja.

Njen prijatelj joj je postavio jednostavno pitanje: "Da li ćeš se, sada kada vidiš - udati za mene?" Devojka je bila šokirana, kada je shvatila da je i njen prijatelj - slep. Nije želela sebi natovariti takav "teret". Nije htela da se vezuje za slepog čoveka, i odbila ga je. Njen prijatelj, njen odani prijatelj, koji joj je oduvek pružao ljubav, otišao je slomljenog srca.

Devojka je konačno mogla da vidi svu lepotu sveta oko sebe. Nije više htela da propusti ni jedan jedini trenutak života. Htela je sve od života i počela je živeti veoma ubrzano...

Nakon nekog vremena dobila je pismo od svog bivšeg prijatelja, a nekada jedinog prijatelja:

"Od srca ti želim da imaš potpunu sreću u životu. Uvek sam želeo da te usrećim. Srećan sam što "dišeš", što živiš život punim plućima. No, hteo bi da te zamolim za samo jednu sitnicu. Ljubljena moja... Molim te, pazi dobro na moje oči."

"Po tom se pokazala Božija ljubav prema nama, što je Bog poslao u svet svog jedinorodnog Sina - da mi njime živimo. Ljubav je u ovome: ne da smo mi zavoleli Boga, nego je on zavoleo nas i poslao svoga Sina kao žrtvu pomirenja za naše grehe." (1. Jn. 4:9-10 EČ)

BOŽE DAJ MI

- Certis Clark

Bože daj mi radost

u običnim stvarima,

u svetlucanju trave nakon kiše

u ljubavi prijatelja

u njihovom dragom razgovoru dok leto završava.

Bože daj mi radost

u poslovima koji pritiskaju

u sećanjima koja gore

u misli da se život troši na ljubav

u veri u Boga na kraju puta.

Bože, daj mi nadu

za svaki dan.

^vrh

Smešna strana

HALELUJA!

Jedna bakica, koja je bila veoma siromašna materijalno, ali verom veoma bogata, često je znala da za vreme bogosluženja glasno i euforično poviče "haleluja", na reči koje bi čula sa propovedaonice i koje bi se dotakle njenog srca.

Ovi njeni "izlivi vere" su u mnogome smetali nekim uglednim članovima crkve, ali i starešinama. Nastojali su na razne načine da je "dovedu pod kontrolu". Jednom dok su očekivali jednog veoma važnog gosta propovednika, i bojali se da ih ova bakica pred njime ne "obruka", skovali su svoj plan za njeno ućutkivanje...

Posle jednog bogosluženja pozvali su bakicu u kancelariju i pokazali joj dva prekrasna ćebeta, i rekli joj: "Sestro, ova dva ćebeta mogu biti tvoja, ako nešto uradiš za nas."

"Moja!? Divna su! Šta to moram da uradim?" Uzbuđeno je reagovala bakica dok je opipavala i zagledala ćebad.

"Treba samo da iduće nedelje na bogosluženju ćutiš. Da ne izvikuješ ono tvoje: 'Haleluja'! I posle bogosluženja možeš uzeti ovu ćebad. Možeš li ti to?" Upita je jedan od starešina crkve.

"O, mogu. Mogu, kako da ne." Uzvrati spremno bakica.

Došla je i ta nedelja, i bakica je pristigla u crkvu, kao i cenjeni gost propovednik. Bakica je nekako uspevala da se kontroliše, nije vikala: "Haleluja". No, gost propovednik je došao do možda polovine svoje propovedi, kada su je reči pogodile kao sa neba poslate.

Bakica više nije mogla da izdrži. Ustala je, i usred propovedi sa podignutim rukama glasno povikala: "Ma, imala ja ćebad ili nemala ćebad! Haleluja mom Gospodu!!"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 58 / 2010.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Otac: Vinogradar - Aleksandar Birviš

* Dobrota i vernost da te ne ostavljaju - Vlado Pšenko

* Prevara nezavisnosti - Derek Prince

* Kako ti ide transformacija? - Jan Vareca

* Više od pobednika - Corrie Ten Boom

* misaone refleksije

* Smešna strana

David je izjavljujući: "Jer Ti, Gospode, blagosiljaš pravednika, kao štitom zaklanjaš ga milošću svojom" (Ps. 5:12 RDK), bio veoma siguran u vezi sa jednim: Bog blagosilja pravednost. Mi, takođe, ne bi trebalo ništa manje od toga da mislimo. Danas postoje mnogi izvori u kojima smo skloni tražiti svoju sigurnost, iako su nas oni već ko zna koliko puta izneverili. Ništa nije postojano i sigurno. No, postoji jedna stvar u životu koja je sigurna: Bog blagosilja pravednost.

Ova jednostavna i nepromenljiva činjenica ima velike praktične implikacije na naš način života. U jednu ruku, treba da posvetimo manje vremena i nastojanja na skupljanje "gomile blaga" koje pruža materijalnu sigurnost u tamo nekoj budućnosti. Dok u drugu ruku, treba da smo više zabrinuti: Da li živimo ispravan život pred Bogom, da li smo sebe kvalifikovali za Gospodnje blagoslove (obećanja) koje je On rezervisao za pravednike - i samo za pravednike?

No, blagoslovi Gospodnji donose, takođe, i Božju zaštitu - osiguravaju našu budućnost. David kaže: "Kao štitom zaklanjaš ga [pravednika] milošću svojom." Božja naklonost je okrenuta prema onima koji su pravedni. Kada mi u svome životu gajimo Njegovu pravednost, onda nas Njegova naklonost okružuje poput štita sa svih strana. Ona nas štiti od udaraca i pritisaka života. Ona stoji između nas i sila tame, koje nastoje da nas unište - sile koje su veoma snažne i sa kojima je nemoguće se obračunavati u telesnoj snazi i mudrosti. Nemamo druge zaštite od njih, osim nevidljivog ali i nepobedivog štita koji se zove Božja naklonost.

Dragi naši čitaoci,

u svetlu ovih nepromenljivih duhovnih zakona koji vladaju našim životima, treba da preispitamo sebe i svoje prioritete. Biti pravedan se isplati, pravednost daje mnogo, ona obećava više. Više od naše vlastite mudrosti, lukavosti i zalaganja. "Nego ištite najpre carstvo Božje, i pravdu Njegovu, i ovo će vam se sve dodati." (Mt. 6:33 RDK)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

OTAC: VINOGRADAR

- Aleksandar Birviš

Šta znače reči: "Ja sam istinski čokot, i moj otac je vinogradar. Svaku lozu na meni koja ne rađa roda odseca je; i svaku koja rod rađa čisti da više roda rodi". (Jn. 15,1-2).

U ovim rečima upoznajemo Oca nebeskog i neke Njegove službe. Pošteno rečeno, ljudi od evanđelja su zanemarili Oca. Stalna i hitna potreba za evangeliziranjem uslovljava da se što više govori o Sinu Božijem. Duh Sveti je sve češće predmet razgovora, jer ovo je doba Duha. Neki iz potrebe a neki iz pomodarstva govore o Duhu Svetom. A ko govori o nebeskom Ocu? To izgleda nekako staromodno. Već dobrih sto godina u udžbenicima teologije Bogu Ocu ostavljeno je jako malo mesta (ako je uopšte ostavljeno). Kao da nam je Bog očuh.

Koristim napred pomenute Hristove reči da nešto progovorim o našem nebeskom Ocu, koji nam je ovde predstavljen kao vinogradar.

Vinogradar je posadio čokot. Verujemo da je nebeski Otac svog Sina jedinca posadio među ljude. Ovaj svet se pokazao kao loše tle. Ipak, čokot raste na njemu. Hristos je boravio na zemlji. Kako vinogradar tako i Otac sprovodi sve mere da na tom tlu uspe Njegov čokot i loze. Crkva raste i razvija se, donosi plodove. Očev čokot se ne da iščupati ni polomiti. On uspešno odoleva mnogobrojnim napadima. Što je Bog zasadio niko ne može razoriti. Vinogradar - Otac sve čini da njegov čokot - Hristos bude dobro posađen i čvrsto ukorenjen.

Vinogradar voli čokot i loze. Verujemo da nebeski Otac voli zajednicu vernih i njenog osnivača. Ima dana kad pomišljamo da nas je Bog zaboravio. Nije tačno. Zaboravili smo na Božiju ljubav. Otac ljubi. Otac ljubi svet. On ljubi Sina i sve što je predao Sinu. Otac ljubi verne zato što oni ljube Isusa Gospoda (Jn. 3,16; Jn. 3,35; Jn. 16,27). Velike i nemile pometnje nastajale su u crkvi zbog pomanjkanja ljubavi. To je upropastilo hrišćanstvo i to ga upropašćava i danas: nedostatak ljubavi. Prihvati Očevu ljubav - eto bogatstva i oživljenja.

Vinogradar održava život. Verujemo da mora doći do duhovnog oživljenja. Otac želi da Njegov čokot i Njegove loze - a to je crkva - žive. To oživljenje ne mora da bude bučno, ali je potresno. Život u Hristu prevazilazi sve ranije življenje kako bezbožno tako i pobožno, pa i samu starozavetnu pobožnost. Pokajanje može nekima izgledati staromodno, ali to menja ljude i narode. Otac raspolaže svim mogućim sredstvima. On ih i primenjuje. Njegova je želja da obnovi i održi život. Nekima ponešto može biti i neprijatno, ali Bog hoće život u Sinu Njegovom.

Vinogradar procenjuje rodove. Verujemo da nebeski Otac pravedno procenjuje naša dela. On ne očekuje dobit i korist. Njemu nije potrebno da unovči naše rodove. On je ljubav i sve Njegove procene su zasnovane na ljubavi. Koliko ljubavi je Otac uložio u nas, a koliko ljubavi mi pokazujemo? Kakve su i kako su nastale razlike između onog što nam je dano i onoga što dajemo? Šta smo ostvarili a šta Gospod očekuje da ostvarimo? Otac sve vidi u drugom svetlu i posmatra daleko svestranije. Njegove procene su savršeno ispravne. Ne treba se bojati nepravde niti izbegavati kaznu. Bolje je uzdati se u Oca.

Vinogradar odlučuje o lozama. Verujemo da Otac procenjuje i odlučuje. Oni koji veruju u Njegovu pravednost pokoriće se Njegovim odlukama. Što On odbaci to je odbačeno - tu protivljenja ne sme da bude. Što on zadrži na čokotu to ostaje - i tu se ne smemo protiviti. Spasitelj to objašnjava ovako: "Ko u meni ne ostane, izbaci će se napolje kao loza, i osušiće se, i skupiće je, i u oganj baciti, i spaliti. Ako ostanete u meni i reči moje u vama ostanu, što god hoćete ištite i biće vam" (Jn. 15,6-7). To je odluka Svevišnje ljubavi i pravednosti. Nju prihvatamo.

Vinogradar čisti dobru lozu. Verujemo da nebeski Otac traži usavršavanje. Savršenstvo zahteva prihvatanje onog što Bog zapoveda, ali i odbacivanje onog što Gospod ne želi. Nisu to samo zabrane. To su odstranjivanja smetnji. Nekih se mi sami odričemo, ali negde mora Otac da deluje u punoj strogosti. On čisti (odseca, kida, preseca, zalama). Niko ne kaže da će to biti bezbolno. Neka boli: kad Otac udari On ne ubija i ne uništava - On popravlja i usavršava. Zahvaljujući očišćenju pojedinaca umnožiće se zajednica Hristova.

Vinogradar oplemenjuje lozu. Verujemo da Otac usavršava. Hristovi sledbenici nisu samo pod zaštitom svoga Spasitelja. O njima brine i nebeski Otac. Svaka osoba u Hristu dopire u nove oblasti života. To je tamo kamo čovek sam po sebi ne može dosegnuti. Sprečava ga nedostatak Duha. Otac daje sve što nam nedostaje i još mnogo više. Prema Hristovom umoljenju dobijamo Svetog Duha (Jn. 14,16). Život i dela postaju plemenitiji. Životni stavovi se menjaju. Gubi se otuđenost, a jača pripadnost Bogu. Blagoslovi postaju stvarnost. To je ona očišćena i mnogorodna loza.

Ovo je mali doprinos našem poznavanju nebeskog Oca. Nadam se da će svako od nas shvatiti koliko je važno da razumemo i zavolimo onoga kome govorimo: "Oče naš..."

Izvor: Iskre 1/1987.

^vrh

DOBROTA I VERNOST

DA TE NE OSTAVLJAJU

- Vlado Pšenko

"Dobrota i vernost da te ne ostavljaju;

priveži ih sebi za vrat, na ploču svoga srca ih ureži." (Pri. 3:3 LB)

Sa prijateljem sam bio podstanar u jednoj porodičnoj kući. Iznajmljivali smo donji sprat: svako je imao svoju sobu. Vlasnici kuće i njihova odrasla deca bili su draga i srdačna porodica. Sviđalo im se što smo mirni i tihi ljudi, zbog toga su nam vrlo povoljno iznajmljivali lepo uređene sobe. Bili smo zahvalni Bogu i njima na tome. No, nakon godinu-dve, ova se porodica našla u novčanoj krizi pa smo načuli da će nam, hteli-ne-hteli, morati povećati kiriju. Za mene je to značilo da ću biti prinuđen tražiti stan negde drugde. Svaki dan sam se pribojavao da će naši stanodavci pojaviti sa takvim zahtevom.

U to mi se vreme ukazala prilika otići u Varšavu - na jedan susret mladih. Smeštaj je bio u velikoj dvorani sa vrećama za spavanje i bio je besplatan, put organizovan po izuzetno niskoj ceni, pa je to valjalo iskoristiti. Željno sam iščekivao odlazak na ovaj događaj. Tih sam dana razmišljao otprilike ovako: "Smeštaj je besplatan, put sam uspeo nekako platiti, još da mi neki novac 'padne s neba', pa da imam i za džeparac!"

Dan-dva uoči puta, uobičajeno sam krenuo na posao. Tog me je jutra gazdarica Anđela čekala kod izlaznih vrata. Stajala je na kraju hodnika i gledala prema meni. Nakon jutarnjeg pozdrava, počela je bojažljivo: "Znate šta, nešto bi vam htela reći..." "Gotovo je," - munjevito mi je prošla pomisao, "desiće se ono najgore: baš pred moj polazak na put, sada ću saznati o povećanju moje kirije!" Gospođa Anđela je nastavila: "Molim vas, nemojte se ljutiti...""Kud baš pred put!?" - potištena srca sam razmišljao. Anđela mi je pružila kovertu: "Zaista vas molim da se ne ljutite, no, čula sam da idete na put, pa vam želim ovo dati. Nemojte se, molim vas, uvrediti." U koverti je bio željeni džeparac za Varšavu! A gazdarici nisam ni spominjao put, verovatno je to čula od mog prijatelja. Gospođa se Anđela danas zasigurno i ne seća tog događaja, no, to delo ljubavi nosim u srcu i često ga se setim - ono će sa mnom poći u večnost.

Međutim, to nije bio jedini put, da sam bio zavisan od ljudske dobrote. Kada je sa sela trebalo poći negde dalje na školovanje - zavisio sam od toga hoće li se ko zauzeti za mene. Nakon što smo mama i ja pobegli od oca, koji je bio nepodnošljiv u pijanom stanju - zavisili smo od toga: hoće li nam neko pružiti utočište? Živeći u velikom gradu, bez stalnog zaposlenja - bio sam zavisan od nečije dobre ruke, koja će mi doneti tanjir tople supe ili kakvog jela.

Dragi čitatelju! Možda se čudiš zašto sve ovo spominjem. No, žarko želim da i tebi Duh Sveti duboko u srce upiše ovu misao vodilju: "Dobrota i vernost da te ne ostavljaju; priveži ih sebi za vrat, na ploču svoga srca ih ureži." (Pri. 3:3 LB). Zaista, stojim iza toga da je Biblija nama dato Pismo s neba, sa podsticajima koji tvoju dušu mogu pripremiti za večnost. Znaj da od svih susreta sa ljudima, velikih i malih životnih događaja, najbliže srcu čuvam one male drage uspomene na dobronamerne ljudske ruke, koje su mi pružile pomoć u nevolji. A mislim da se takva dela ljubavi i milosrđa čuvaju i na nebu - kao večna uspomena. Biblija spominje Knjigu života, posebno onda kad govori o poslednjem sudu. U knjizi Biblije zvanoj Otkrivenja, piše sledeće: "... i druga se knjiga otvori, koja je knjiga života; i sud primiše mrtvaci kao što je napisano u knjigama, po delima svojim." (Otk. 20:12 RDK)

U knjigama ovoga sveta govori se o velikim filmskim zvezdama, uspešnim sportistima, bogatim poslovnim ljudima i harizmatskim političarima. Heroji naših dana su ljudi, koji su hrabri, nepokolebljivi, neustrašivi. Opisuju se junački poduhvati, osvajanja novih područja i velike bitke. Međutim, ja sam uveren da je veoma malo spomena o takvim događajima u Božjoj Knjizi života. Tamo je obratno. Tamo je zapisano mnogo od onoga što je na ovome svetu nevidljivo čovekovom oku, ono što je promaklo ljudskoj pažnji, ono što su ljudi smatrali nevažnim i događajima bez neke istorijske vrednosti. Tamo će se, to dobro znam, naći i zapis o onom malom daru gospođe Anđele, a biće to zapisan kao događaj dana, jer mi je njezin dar u tom trenutku tako mnogo značio.

Stoga, prijatelju, razmisli i pogledaj oko sebe. Možda u tvome okruženju postoji neko, ko - bez tvoje dobrote - neće moći upoznati Božju dobrotu. Možda postoji neko kome će i tvoj mali dar značiti puno, kao što je meni značio dar gospođe Anđele. Veliki reformator Martin Luter je rekao: "Ono što sam zadržao u svojim rukama, izgubio sam. Ono što sam stavio u Božje ruke, još uvek imam." U onoj Knjizi života, koju spominje Biblija, možda neće biti zapisano ni jedno delo, koje ti držiš vrednim. Tamo nećeš naći zapis o tome kako si gradio kuću, vozio skupoceni automobil, uzdizao se na listi uspešnih ili bio mudriji od drugih. Naprotiv, tamo će se naći samo ono šta si ti učinio za druge - iz čiste ljubavi prema Bogu i bližnjemu. Stoga ti kažem još jednom: "Neka te ne ostavljaju dobrota i vernost."

No, u svemu tome, nemoj zaboraviti izvor dobrote u tebi i u drugima, jer - kako je rekao Kiprijan, Božji čovek iz trećeg veka - "sva snaga naše dobrote dolazi od Boga". Apostol Pavle, heroj vere, pisac mnogih novozavetnih poslanica, takođe upozorava na dve stvari. On piše u poslanici, adresiranoj na crkvu u Efesu: "Jer ste blagodaću spaseni kroz veru; i to nije od vas, dar je Božji, ne od dela, da se niko ne pohvali." (Ef. 2:8-9 RDK). Svojim delima dobrote nećeš zadobiti Boga, niti Njegovo spasenje. No, ako tvoje srce oseća Božju milost, ako celim svojim bićem u veri prihvataš Hristovo delo na krstu, kao izraz Njegove ljubavi prema tebi - tada dobro znaš da je dobrobit drugih tvoj najveći cilj. Isti apostol Pavle naglašava u toj istoj poslanici: "Jer smo Njegov posao, sazdani u Hristu Isusu za dela dobra, koja Bog unapred pripravi da u njima hodimo." (Ef. 2:10 RDK). Nisi stvoren samo zbog onoga šta ćeš učiniti za samoga sebe, već za još mnogo više od toga - zbog onoga dobra, koje ćeš učiniti za druge, u ispunjenju one ljubavi, koja je i Hrista privolela da umre na krstu, i to upravo zbog tebe.

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

PREVARA NEZAVISNOSTI

- Derek Prince

"... pa ćete postati kao bogovi i znati šta je dobro šta li zlo" (1. Moj. 3,5). Naravno, to je izuzetan i hvale vredan ideal - biti kao Bog. Kako u tome može biti išta lošeg? Pa ipak, kada je to đavo izgovorio, koji se ovde javio u obliku zmije, te reči su Adama i Evu odvele u katastrofu, čije posledice trpe svi njihovi potomci do dan-danas.

Šta je bila ta skrivena zamka, u koju su se Adam i Eva uhvatili? Bio je to motiv - obećanje nazavisnosti od Boga. Kada shvatiš šta je dobro, a šta loše, imaćeš slobodu odlučivanja. Više nećeš zavisiti od Boga. Ova nametnuta želja za nezavisnošću se nasledno prenosi na celu ljudsku rasu, koja je proizišla iz Adama i Eve. To je vidljiv znak "starog" Adama, pala grešna priroda, koja je skrivena u svakom od nas.

Razni putevi ka nezavisnosti

Sa istorijskog gledišta bilo je puno puteva, kojim je čovečanstvo išlo u potrazi za nezavisnošću od Boga. Prvi je znanje. U Edenskom vrtu su bila dva specifična drveta: drvo života i drvo poznanja dobra i zla. To je bio odlučujući momenat u istoriji, kada su se Adam i Eva okrenuli od drva života i odabrali drvo znanja dobra i zla.

Od tada, dosezanje znanja je bio glavni cilj čovečanstva. Tokom poslednja dva-tri veka, znanje je naraslo uz učešće nauke (engleski science, izvedeno iz latinskog scientia = znanje).

Međutim, ova eksplozija nauke nije rešila osnovne ljudske probleme: nepravednost, okrutnost, ratove, nasilje, bolest. U stvarnosti je njihov uticaj samo malo umanjila. Nauka je čoveku dala oružje masovnog uništenja, koje bi moglo da uništi celokupnu ljudsku rasu i pretvori Zemlju u pustinju. Što je još gore, neka oružja su u rukama okrutnih i pokvarenih ljudi, koji se neće dvoumiti da ih upotrebe, bez razmišljanja o milosti i moralu.

Drugi put, kojim je čovečanstvo išlo tražeći nezavisnost od Boga, je iznenađujući. To je religija. Ljudi su u mnogo oblika uredili religiozna pravila i sisteme obožavanja - toliko sveobuhvatna i dovoljna, da tamo Bog više uopšte nije potreban. Sve što je potrebno, jeste da se drže njihovih pravila.

Ova istina važi za neke oblike religioznosti, u okviru kojih su nastale i postoje najveće svetske religije - Judaizam, Islam, Budizam, pa i neki oblici hrišćanstva. U svim ovim religijama ljudi mogu biti spašeni i umireni sa pravilima i postupcima koje propisuje ta religija, tako da postaju potpuno nezavisni i od samog Boga. To objašnjava zašto su važni, religiozni ljudi jako spori u odazivu na ponudu evanđelja milosti, koje ne može biti zasluženo (zarađeno), već je dar.

Takođe, još jedan put, kojim ljudi idu u potrazi za nezavisnošću od Boga, jeste nagomilavanje velike količine novca i materijalnog vlasništva. Isus je ispričao priču o bogatom veleposedniku, koji je postao toliko uspešan, da više nije imao mesta za skladištenje svoje letine. Odlučio je da sagradi veća skladišta, i onda je rekao svojoj duši: "Dušo! Imaš mnogo imanje na mnogo godina; počivaj, jedi, pij, veseli se." Ali mu je Bog na to rekao: "Bezumniče! Ovu noć uzeće dušu tvoju od tebe; a šta si pripravio čije će biti?" (Lk. 12,16-20). Ogroman broj ljudi je tokom istorije gonjen željom za nezavisnošću bio zaveden da napravi istu grešku. Ogroman broj ljudi to čini i danas.

Ova čežnja da se bude nezavisan od Boga, jeste karakterističan znak svih koji pripadaju sotoninom kraljevstvu - palih anđela, demona i otpalog čovečanstva. Takođe, to je karakterističan znak "sveta" o kojem je Isus govorio svojim učenicima "... jer nisu od sveta, kao i ja što nisam od sveta." (Jn. 17,16).

U tom smislu, svet je sačinjen od svih ljudi koji svoj život nikada nisu podredili autoritetu Bogom odabranog Cara - Gospodu Isusu Hristu. Neki od njih su moralni, religiozni ljudi, ali kada su u konfrontaciji sa Božjim zahtevom potpune potčinjenosti gospodstvu Isusa Hrista, onda otpali, nezavisan "stari čovek" ispliva na površinu i odbija Božji zahtev spasenja jedino kroz milost.

Usamljeno, otuđeno čovečanstvo

Čežnja da se bude nezavisan od Boga odvaja ljude od drugih Božjih stvorenja, koja opet dokazuju jednoznačnu, odanu zavisnost od Stvoritelja.

Ni jedno nebesko telo ne pokazuje želju za nezavisnošću: "Stvorio si mesec da pokazuje vremena, sunce poznaje zapad svoj." (Ps. 104,19). Zvezde se odazivaju na svoja imena kada ih Bog zove: "Izbraja mnoštvo zvezda, i sve ih zove imenom." (Ps. 147,4).

Uopšte nije bitno to što su ponekad prirodne pojave razarajuće, jer uvek slušaju glas svog Stvoritelja: "Oganj i grad, sneg i magla, vetar silni, koji izvršuje reč Njegovu." (Ps. 148,8).

To isto važi i za životinje. "Lavovi riču za plenom, i traže od Boga hrane sebi." (Ps. 104,21) "Gle, more veliko i široko, tu gmižu bez broja, životinja mala i velika... Sve Tebe čeka, da im daješ piću na vreme." (Ps. 104,25-27). Što se vrabaca tiče, Isus govori: "Otac vaš nebeski hrani ih..." (Mt. 6,26).

Nije ni čudno, što se čovek ponekad oseća usamljeno i otuđeno od sveta oko njega, gde ostala stvorenja žive zajedno u odanosti i zavisnosti od njihovog Stvoritelja.

Povratak ka zavisnosti

Na krstu je Isus obezbedio dvostruku korekciju ljudskog palog stanja. Kao prvo, platio je u našu korist punu cenu kazne za naše grehe i tako omogućio Bogu da oprosti sve naše grehe bez izvršenja njegovog sopstvenog suda. Kao drugo, Isus je takođe spoznao nezavisan sebičan ego, koji vlada ljudskom starom prirodom. U Isusu je taj ego uništen: "... da se stari naš čovek razape s Njime" (Rim. 6,6).

Da bi postao Isusov učenik, svako od nas mora za sebe da usvoji ovu duplu korekciju karaktera. Najpre čovek mora biti uveren da su mu kroz pokajanje i veru oprošteni svi gresi. Zatim mora biti saglasan sa smrtnom presudom njegovom nezavisnom egu.

Zato je Isus dao uslove za učeništvo: "Tako dakle svaki od vas koji se ne odreče svega što ima ne može biti moj učenik." (Lk. 14,33).

Reč prevedena sa "odreći" ili "ostaviti" može se interpretirati kao "reći nečemu zbogom". Postati Isusovim učenikom znači reći "zbogom" svemu od čega smo obično zavisni - porodici, prijateljima, novcu, karijeri, svetskoj časti i prestižu. Tek tada, kada se potpuno odreknemo ovih stvari, Bog nam može vratiti bilo koju od njih, koja je pogodna za ostvarenje Njegovih namera sa našim životima. Međutim, više nismo vlasnici, nego upravitelji, koji treba da daju konačan račun. Ali naša zavisnost je potpuno na Bogu.

Ponekad mora da dođe do krize - ili prividne propasti - da bi bili dovedeni u položaj iz kojeg se možemo u potpunosti naučiti našoj zavisnosti od Boga. Razmišljam o Pavlovom putovanju u Rim, koje je opisano u Delima apostolskim u 27. poglavlju (Dela 27). Bog je imao specijalan plan za Pavla, kada je išao u Rim, prestonicu Rimske imperije. Kao apostol pagana imao je jedinstveni doprinos u izgradnji tamošnje crkve.

Pa ipak, Pavle je putovao vezan kao zatvorenik. Brod, kojim je putovao odjednom je uleteo u takvu oluju, da dve nedelje nisu videli danju sunca a zvezda noću. Konačno se brod nasukao na stenovitu obalu Malte. Tamo je Pavla, da bi sve bilo još i gore, ujela i zmija otrovnica! (Dela 27,13, Dela 28,6) Ako je to za Pavla bila Božja volja, ići u Rim, zašto je na tom putu doživeo tolika iskušenja?

Kada sam o tome razmišljao, setio sam se reči iz Dela 27,20: "beše propala sva nada". To je bila svrha Pavlovih iskušenja: dovesti ga na mesto gde je nestala svaka nada. Sada Pavle nije imao nade u bilo šta, već u samog Boga. To je bilo, kada je u praksi video da se Bog postarao za sve. On nas dovodi do mesta potpune zavisnosti od Njega samog, da bi pokazao da je potpuno pouzdan.

Kada je Pavle došao do tačke potpune zavisnosti od Boga, bio je spreman da služi hrišćanima u Rimu. Često zaboravljamo da je Pavle, iako apostol, takođe bio učenik - pod Božjom disciplinom.

Postepeno, tokom godina, naučio sam ovu lekciju potpune zavisnosti. Moram priznati, da sam bio učenik koji jako sporo uči. Bog je koristio razne okolnosti u razna vremena, da bi ostvario ovu lekciju. Konačno sam shvatio da što sam više zavisan od Boga, tim me On više iznenađuje rezultatima, koji slede - rezultati koje nikada ne bi dostigao, kada bi se oslanjao samo na svoju snagu.

Jakovljeva kapitulacija

Jakov je jedina ličnost u Bibliji, koja je imala doslovnu fizičku borbu, da bi se odrekao svoje nazavisnosti. Kao mladić je bio vešt, ambiciozan, sebičan. Iskoristio je trenutak fizičke slabosti svog brata, Isava, da bi od njega kupio pravo prvorođenog - kao stariji brat - za posudu sočiva. Onda je, da bi stekao očev blagoslov (koji je normalno išao sa pravom prvorođenog) prevario svog oca, koji je bio slep, i pretvarao se da je Isav.

Međutim, ni pravo prvorođenog, ni blagoslov od Jakova nije ga sačuvalo od problema. Da bi pobegao od Isavove osvete, pobegao je u Mesopotamiju i nastanio se kod svog strica, Lavana. Ovde je opet dokazao svoju sposobnost. Oženio je obe Lavanove ćerke i stekao veći deo njegovog bogatstva.

Onda mu je Bog rekao da je vreme da se vrati u svoj zavičaj. Međutim, na putu njegovog povratka sreo je neobičnog stranca, koji je sa njim vodio borbu celu noć (1. Moj. 32:24-31). Konačno je stranac udario Jakova u stegno (najjači mišić u njegovom telu) i Jakov se ka njemu "prilepio" u bespomoćnoj zavisnosti.

Tek nakon ovog susreta se Jakov mogao vratiti u njegov zavičaj. Međutim, ceo ostatak života je hramao - spoljašnje obeležje nezavisnosti je nestalo.

Ko je bio taj stranac što se rvao sa Jakovom? Najpre je nazvan čovekom. Zatim je Jakov rekao: "Boga videh licem k licu" (1. Moj. 32,30). Kasnije je prorok Osija o ovom susretu rekao: "... i u sili svojoj bori se s Bogom." (Osija 12,4).

Dakle, to je bio i čovek i Bog, takođe, i anđeo - to je Božji glasnik. Na svetu postoji samo jedna ličnost koja odgovara ovom opisu: čovek, Bog i glasnik Božji. To je ličnost koja se u ljudskoj istoriji manifestovala kao Isus iz Nazareta - čovek, Bog i Božji glasnik ljudima.

Put Jakovljevog života je ovim susretom bio iscrtan. Onda se vratio u svoj zavičaj i pomirio sa svoji bratom Isavom.

Možda si video u ovom Jakovljevom doživljaju deo sebe. Ti si se isto borio sopstvenom snagom, da bi stekao duhovno nasledstvo, za koje veruješ da ga Bog ima za tebe, ali ti stalno na neki način izmiče iz ruku. Treba da uradiš upravo to što je Jakov uradio: predaj se potpuno Gospodu Isusu Hristu.

Evo tu je primer molitve, koju možeš moliti:

Gospode Isuse, verujem da si moj Spasitelj i da imaš za mene nasledstvo. Ja sam svestan da sam se oslanjao na svoju snagu da bi to dosegao. Kajem se! Dajem svoju nezavisnost i predajem se bez ograničenja Tvom Gospodstvu. Od sada ću zavisiti samo od tvoje milosti.

No, zapamti, kada načiniš potpuno predanje Bogu, može ti se desiti da ćeš i ti početi da "hramlješ"!

Tekst preveo i priredio: Branko Milijašević.

^vrh

KAKO TI IDE TRANSFORMACIJA?

- Jan Vareca

"I ne upodobljavajte se ovom svetu, nego se preobražavajte obnavljanjem svoga uma, da biste mogli da razaberete šta je volja Božija, šta je dobro, i ugodno, i savršeno." (Rim. 12:2 EČ)

Kažu da na svetu ima oko 24.000 različitih vrsti leptira, a to bi značilo da na svetu ima isto toliko različitih gusenica. Svi ti leptiri i gusenice, iako različiti po izgledu, pripadaju istoj vrsti, jer svi ti leptiri su jednom bili gusenice, a te gusenice će jednom postati leptiri. Dakle, radi se o istoj vrsti insekta. Zvuči zbunjujuće? Ne, jer sve je to moguće zahvaljujući "čudu prirode" koje se zove metamorfoza.

Pojam "metamorfoza" nosi duboku duhovnu poruku i na više mesta se koristi u Novom zavetu. On se napr. koristi u opisu Hristovog preobraženja na gori (Mt. 17:2; Mk. 9:2; Lk. 9:29), kada se svojim učenicima pokazao u svom nebeskom, božanskom obličju. Dok nas u prvom stihu Poslanice Rimljanima apostol Pavle poziva na svetost, u drugom stihu nas poziva na preobražavanje ne na upodobljavanje svetu - što znači suštinsku različitost. Svet zahteva prilagođavanje njemu - ako zaostaneš u njegovim standardima, kazniće te; ako se izdigneš iznad standarda, progoniće te. Svet tako zahteva upodobljavanje njemu ili što bi rekli narodski: "Kud' svi turci tud' i mali Mujo". Međutim, hrišćanin ne bi trebalo da se upodobljava svetu, već da se razlikuje od sveta. Pavle tako snažno poziva crkvu da izbegne po nju pogubnu svetovnost, a jedini način za to jeste da se postane preobražen - transformisan.

Reč "preobražavajte" data u Rimljanima 12:2, u grčkom izvorniku jeste metamorphoo, i od nje dakle potiče nama ta znana reč metamorfoza, o kojoj smo učili na časovima biologije, a koja ima isto značenje kao latinska reč "transformacija" (preoblikovanje, obrat, promena). No, meni se dopada kako pored ovog značenja u rečniku za metamorfozu stoji još i ovo objašnjenje: "Prelaz (tranzicija) iz jednog stadija individualnog razvitka jedinke u drugi stadijum - u razvijenu konačnu formu."

Dopada mi se ovo, jer me to tako mnogo podseća na stihove: "Jer koje napred izabra, one napred i odredi da budu jednaki slici Sina njegova, da bi on bio prvenac među mnogom braćom" (Rim. 8:29 DS). "Ljubazni, sad smo deca Božja, i još se ne pokaza šta ćemo biti. Znamo da ćemo, kad se pokaže, biti kao i on, jer ćemo ga videti kao što jeste" (1. Jn. 3:2 DS). Hrišćanin je predodređen da prelazi iz jednog stadijuma u drugu formu - konačnu formu - sliku Isusa Hrista - da postane nalik Njemu. Preobražava se od telesnog čoveka u duhovnog čoveka, iz raspadljivosti u neraspadljivost (1. Kor. 15).

TRANSFORMACIJA: BITI ILI NE BITI...?

Istinita je činjenica da u našem duhovnom stanju ne postoji status quo (prvobitno stanje, bez promena). Mi ili idemo napred ili nazad, neutralnost ili stajanje na mestu ne postoji. Ili rastemo u poslušnosti ili u pobuni (1. Sol. 4:7-8; 1. Jn. 1:5-6). Božja volja za nas je posvećenje, ako je odbacujemo mi se bunimo protiv samoga Boga i stavljamo sebe van Njegovog plana. Istorija Izraela je puna ovakvih primera i jasno nas opominje predočavajući nam gorke posledice njihovog lošeg izbora.

"Posvećenje" (ili "osvećenje", Čarnićev prevod) je nesvršeni glagol i označava nešto što se još uvek dešava, stalno ponavlja. Reč Božja nam zapoveda da se aktivno uključimo, da radimo na svom posvećenju: "A sad, oprostivši se od greha i postavši sluge Božje, imate plod svoj na posvećenje, a kraj je život večni." (Rim. 6:22 DS). Od vernika se traži da donosi "plod posvećenja", a konačni cilj posvećenja je "život večni". Posvećenje srca se pokazuje kroz karakter, a o kakvim vrlinama se radi čitamo u odeljku Galatima 5:16-24, gde Pavle daje kontrast između karaktera koji vodi grešno telo ili Sveti Duh.

Ustvari, kada se radi o posvećenju onda je to "biti ili ne biti", jer u Jevrejima čitamo veoma ozbiljno upozorenje: "Težite... za osvećenjem - bez čega niko neće videti Gospoda" (Jev. 12:14 EČ). Dok u Prvoj Solunjanima stoji: "Nije nas, naime, Bog pozvao na nečistotu nego na osvećenje. Stoga, dakle, koji to odbacuje ne odbacuje čoveka, nego Boga koji vam i daje svoga Duha Svetoga" (1. Sol. 4:7-8 EČ).

Da li vidite to da postoji veza između posvećenja i preobražavanja - transformacije? Posvećenje i preobraženje, to su uzrok i posledica. Praktično to znači sledeće: Sve dok hodam putem posvećenja, sila preobraženja - po Duhu Svetom - može biti delujuća na meni. Još jednostavnije rečeno: Moje preobraženje (Hristolikost) je posledica moga posvećenja.

Ponavljam, za vernike posvećenje nije pitanje izbora već volja Gospodnja: "Jer je ovo volja Božja, da budete sveti..." (1. Sol. 4:3 DS). "Jer, Bog nas nije pozvao na nečistotu, nego na svetost..." (1. Sol. 4:7 SSP). Dakle, mi možemo aktivno da uzmemo učešće u svome posvećenju, tj. transformaciji (Rim. 12:1-2), ili da budemo stavljeni po strani (vidi Mt. 25:1-13 i 2. Tim. 2:20-21), a što je suprotno svim Božjim planovima koje On ima za nas. Bog nikoga od nas "ne tera puškom" da se menjamo - to je u potpunosti naš izbor. Da li to želimo ili ne? Da li nam je do toga stalo ili ne? No, Bog je taj koji određuje "pravila igre" i On nam jasno poručuje da drugog puta nema. Ako želimo sebi osigurati da jednom "vidimo Gospoda" za to postoji samo jedan put i jedan način: naše potpuno posvećenje - naš napor da postignemo što je moguće viši stepen preobraženja.

OSIGURAJ SVOJU METAMORFOZU

Postoji dakle veza i zakonitost: Naše preobraženje u Hristovu sliku proističe iz našeg posvećenja, a mera našeg preobraženja je proporcionalna visini našeg posvećenja. Ove dve stvari idu zajedno. Naše posvećenje je naš rad na sebi. Posvećenjem bi smo mogli nazvati svako naše nastojanje da se približimo Bogu, da Mu udovoljimo, da prebivamo u Njegovoj volji za naš život. Duh Sveti će život koji je pun ovakvih nastojanja i težnji za preobražavanjem, podupreti i učiniti da ta osoba bude sve više i više Hristolikija - da ima Hristov karakter - da poseduje duhovni rod (Gal. 5:22-23). Treba da nam bude jasno da niko ne može dobiti trku bez ulaganja napora u trčanje. Tako i Hristolikost se ne može dostići bez ulaganja napora u posvećenje. Bez posvećenja nema preobraženja.

Kada je reč o procesu metamorfoze, priroda nas uči da osim toga što jedinka mora biti genetski predodređena za ovaj proces promene, da za to ipak moraju postojati i određeni preduslovi, tj. okolnosti: dosta hrane, faktor vremena i sigurno okruženje. Kada se radi o duhovnoj metamorfozi zakonitost je slična. Postoje okolnosti u kojima ona teče, a za koje se mi sami moramo pobrinuti - stvoriti ih za sebe. Bog je verniku darovao sve što mu je potrebno za lično posvećenje i na verniku je da to upotrebi.

No, pre nego što bi spomenuo neke stvari koje mi možemo učiniti da bi osigurali svoj proces posvećenja, da on konstantno teče, moram napomenuti da glavna "motivaciona sila" posvećenja jeste ljubav - vaša ljubav prema Bogu (Mt. 22:37-38; Jn 5:42; Jn. 14:23; Gal. 5:6; Ef. 4:15; 1. Jn. 2:5; 2. Jn. 1:6; Otk. 2:4). Jedino vas ona može uspešno nagoniti i nagovarati da uzmete aktivno učešće u svom posvećenju, i to je jedini ispravan motiv, jedini način da posvećenje donese očekivani plod preobražavanja, da ono zaista bude delo Svetoga Duha (2. Kor. 3:18).

Dakle, kako mogu osigurati svoj proces transformacije? Ako to želim, onda moram nešto učiniti za sebe, poput one gusenice koja namerava postati leptir.

Prebivaj u Reči

Sigurno vam je poznata ona rečenica iz bajke: "Ogledalo, ogledalce moje, reci mi ko je najlepši na svetu?" No, da li znate da je jedna od uloga Svetog pisma ta da bude duhovno ogledalo vernika? Sveto pismo je ogledalo naše metamorfoze. Ono će nam uvek, bez kompromisa i ulepšavanja (za razliku od ogledalca iz bajke), pokazati kakvi smo i kakvi treba da budemo (2. Tim. 3:16-17). Sveto pismo je naš lični vodič u procesu transformacije. Propovednik Mudi (D.L. Moody) je to lepo sročio rekavši: "Sveto pismo nam nije dato da bi nam bilo samo informacija, već da bi bilo naše oruđe transformacije". Ovu istinu je pre Mudija izrekao apostol Jakov, rekavši:

"Nego budite izvršioci reči a ne samo slušači - koji sami sebe varaju. Jer ako ko samo sluša reč, a ne izvršava je, taj je sličan čoveku koji posmatra svoje prirodno lice u ogledalu; pogledao se, naime, pa otišao, i odmah je zaboravio kakav je bio. A ko zagleda u savršen zakon istine i u njemu ostane, ne bude zaboravni slušač nego izvršilac dela, taj će biti blažen u svom delu." (Jak. 1:22-25 EČ)

Ukoliko se čitanje ili studiranje Biblije ne odrazi na vaše navike, običaje, reči, razmišljanja, uopšte na celokupan vaš karakter, onda je to veoma čudno i za to mogu biti samo tri razloga: (a) Ili ste već postali savršeni, te nikakva korekcija na vama nije moguća, ili (b) ne čitate, ne studirate Bibliju ispravno i (c) niste "izvršilac Reči" - neposlušni ste joj. Pošto ovo prvo svakako otpada, onda problem može biti ovo drugo ili treće. Ako ne znate koristiti Reč Božju kao ogledalo svoje duše, i ako se protivite Njenom autoritetu, onda vi "sejete seme Reči u trnje i na kamen" (Lk. 8:4-15) i zato ona ima tako malo uticaja na vas i vaš život.

Otvori svoj život Svetome Duhu

Pored Reči Božje, tu je i osoba Svetog Duha. Sveti Duh u ophođenju sa nama uvek koristi Božju Reč, da nam kroz nju govori, da nam preko nje ukaže šta treba ispraviti u našem životu (2. Tim. 3:16). On od nas očekuje poslušnost i pokoravanje Reči, i to je naš deo posla. Osoba Svetog Duha, je ta "sila" koja našu metamorfozu u obličje Hristovo, čini uopšte mogućom, to je u potpunosti Njegovo delo. Od nas se očekuje samo naš pristanak, naše "da" da nas On može menjati - On traži naše predanje.

Osim što Sveti Duh koristi Reč, On koristi i naše životne okolnosti, kao alat sa kojim radi na našem preobražavanju. On koristi i molitvu. Molitva je naše pomoćno sredstvo u transformaciji, jer kroz nju činimo da ona bude moguća i da je konstantno u duhovnom pokretu - da teče. Molitvom pokajanja čistimo sebe i ponovo sebe predajemo Bogu (1. Jn. 1:9)

IDI DO KRAJA, JER JE U IGRI VELIKI ULOG!

Znači, Bog nam je stavio na raspolaganje sve što nam je potrebno za našu uspešnu transformaciju, a naše je da u tome odradimo svoj deo. Na primer...

Gusenica je biće koje u sebi ima potencijal za metamorfozu, jednostavno tako je stvorena - da od gusenice postane leptir. No, da bi ova promena sa njom i usledila, gusenica mora da ispuni neke biološke preduslove: da mnogo jede, da se udeblja i da sebe stavi u lutku (čauru), u to sigurno okruženje u kome će se odigrati njena metamorfoza u obličje leptira. Dakle, gusenica mora za sebe nešto uraditi, ako želi jednog dana postati leptir, ukoliko bude samo sedela i čekala da joj se to desi, govoreći sebi: "Ma, šta me briga, ja sam stvorena da to i tako postanem, imam taj potencijal u sebi. Neću da po ceo dan grizem lišće, niti da pravim sebi lutku..." Svakako, nije sporno da će tokom vremena proces metamorfoze sustići ovakvu svojeglavu gusenicu, no, pitanje je: Hoće li uopšte uspeti? Rekao bih da ima male šanse da uspe, jer ona nikakav ulog nije unela u ovaj budući proces. Možda postane leptir koji nikada neće poleteti - leptir slabih i zakržljalih krila, deformisan...

Vaše posvećenje je nešto što morate ozbiljno shvatiti, jer ga Bog shvata ozbiljno (Jev. 12:14). Iz tog razloga, težite za "pravom duhovnom hranom" koja je Reč Božja (Jn. 6:51; 1. Pet. 2:2; Jev. 5:12-14), i stavite sebe u sigurno okruženje "u Hrista", prebivajte "u Njemu" (Jn. 15:4-6). U potpunosti, u poslušnosti i pokornosti, odradite svoj deo u posvećenju, a Gospod će to "overiti" preko vašeg preobražavanja u Hristovu sliku, Sveti Duh će učiniti svoj deo u tome.

Na kraju još jedna otrežnjujuća misao o nužnosti "rada na sebi". Jedan propovednik je stvari povezao ovako:

"Dar spasenja ti Bog može dati. Međutim, posle primanja ovog dara postoje obaveze koje ti sam moraš učiniti za sebe. Tvoje spasenje nije kompletno (sigurno) sve dok ti ne pristaneš da ga Bog u potpunosti izvrši u tebi, a to je jedino moguće ako ti odradiš svoj deo u tome."

Vredi "odraditi svoj deo", vredi se posvećivati, jer ulog je veoma velik (Otk. 21:3-4), a mogu mu se nadati samo oni koji su doživeli transformaciju.

^vrh

VIŠE OD POBEDNIKA

- Corrie Ten Boom

Svet je na smrt bolestan. On umire. Lekar nad lekarima je odavno izdao njegovu smrtovnicu. No, opet za nas hrišćane postoji još uvek mnogo posla na njemu. Pozvani smo da budemo "izvori žive vode", kanali milosti koji još deluju u ovome svetu, i nama je to moguće, jer smo i "više od pobednika".

Hrišćani su Hristovi ambasadori. Oni su predstavnici Neba u ovom umirućem svetu. I samo zbog njihovog prisustva neke stvari mogu biti promenjene.

Moja sestra Betsi i ja, za vreme drugog svetskog rata, smo bile zatočene u nacističkom koncentracionom logoru, kod Revensbruka, jer smo počinile "zločin" pomaganja i spasavanja ljudi koji su pripadali jevrejskom narodu. Nas oko sedam stotina, iz Holandije, Francuske, Rusije, Poljske i Belgije je bilo nagurano u sobu koja je bile predviđena za samo dve stotine osoba. Koliko je meni poznato, samo ja i Betsi, samo nas dve smo bile jedine predstavnice Neba u toj sobi. Nas dve smo bile jedina dva Gospodnja predstavnika na tom mestu mržnje, opet, zbog naše prisutnosti neke stvari su se tamo promenile.

Isus je rekao: "Ovo sam vam govorio da imate mir u meni. U svetu imate nevolju; ali budite hrabri - ja sam nadvladao svet." (Jn. 16:33 EČ). Mi takođe, treba da budemo pobednici - da nosimo svetlost Isusovu u svet tame i mržnje.

Ponekad se uplašim čitajući Bibliju, jer ona obećava da ćemo u ovom svetu imati raznovrsne nevolje i progonstva, a sve o čemu ona piše to se i obistinjuje. No, ako se i vi plašite mogu vam reći ovo, pročitala sam i poslednje stranice Biblije i mogu povikati: "Haleluja! Haleluja!" Jer sam pronašla da je zapisano, da Isus govori: "Ko pobeđuje nasleđuje ovo, i ja ću mu biti Bog, i on će mi biti sin." (Otk. 21:7 EČ) Ovo je naša budućnost i naša nada. Ne, svet neće opstati - već da ćemo mi sve nadvladati usred ovog umirućeg sveta.

Betsi i ja, u koncentracionom logoru molile smo da je Bog isceli, jer je bila tako slaba i bolesna. "Da, Gospod će me isceliti," govorila je Betsi sa sigurnošću. No, sutradan je umrla a ja to nisam mogla da prihvatim i razumem. Položili su njeno mršavo telo na betonski pod, sa ostalim leševima žena koje su umrle toga dana.

Za mene je bilo veoma teško prihvatiti i razumeti, da Bog sve to dozvoljava sa nekom svrhom. No, danas zbog Betsine smrti, ja putujem po celom svetu i govorim ljudima o nadi koja se može imati u Isusu Hristu.

Postoje oni koji tvrde i uče da neće biti nevolja, da će hrišćani biti toga pošteđeni. No, to su lažni učitelji na koje nas Isus upozorava da će se pojaviti u poslednje vreme. Mnogi od njih imaju veoma malo znanja o tome šta se dešava širom sveta. Ja sam posetila zemlje gde vernici pate i teško su progonjeni.

U Kini, je vernima rečeno: "Ne brinite, pre negoli dođu nevolje, vi ćete biti istrgnuti - vazneti." Onda su došla teška progonstva. Hiljade hrišćana su mučeni do same smrti. Kasnije sam čula jednog biskupa iz Kine, kako tužno priznaje: "Mi smo podbacili. Trebali smo ljude ojačati i pripremiti ih za progonstvo, a ne govoriti im da će pre toga Isus doći. Treba ljudima govoriti kako da budu snažni u vremenima progonstva, kako da stoje usred nevolja - da stoje i da ne pokleknu."

Osećam da imam od Boga poslanje, da idem po svetu i govorim ljudima da je moguće biti snažan u Isusu Hristu. Mi smo samo na "treningu" za moguće nevolje, no 60% Tela Hristovog u svetu je već u nevoljama. Nema načina da to i nas mimoiđe. Mi smo sledeći.

Pošto sam ja već prošla kroz zatvor zbog Isusovog imena, i pošto sam srela biskupa iz Kine, sada svaki put kada čitam Bibliju, i u njoj nađem neko ohrabrenje - pomislim: "Hej, ovo mogu iskoristiti u vreme nevolje." Tako to sebi zapišem i naučim napamet.

Dok sam bila zatočena u koncentracionom logoru, iz kog je živo izašlo samo 20% žena, mi smo nastojale ohrabrivati jedna drugu rečima: "Ne može nam biti gore nego što je danas." No, sutradan smo shvatile da nam je danas bilo gore nego juče. Za vreme ovog perioda, jedan stih iz Biblije koji sam znala na pamet, mi je dao veliku nadu i radost: "Nego se radujte što stradate s Hristom, da biste se mogli radovati i veseliti i onda kad se javi slava Njegova. Ako vas ruže za ime Hristovo, blago vama; jer Duh slave i Boga počiva na vama." (1. Pet. 4:13-14 DS). Morala sam viknuti: "Haleluja! Ja stradam, a Isus je proslavljen!"

U Americi, crkva peva: "Neka zajednica izbegne nevolju...", dok je u Kini i Afriku nevolja već došla. Samo u poslednje dve godine, dvesta hiljada vernih je ubijeno u Africi. (Ovo je Kori pisala 1974. godine - prim. prev.) No, događaji poput ovih nikada ne budu objavljeni u novinama, jer oni mogu da prouzrokuju loše političko-religiozne konotacije. No, ja znam to, jer sam bila tamo. Trebalo bi da razmišljamo o tome dok sedimo u našim lepim i toplim domovima, u našoj čistoj i lepoj odeći, dok sedimo za stolom punim hrane. Da mnogi, mnogi članovi Tela Hristovog, su mučeni do smrti, upravo ovoga časa, no mi se i dalje nadamo da će nas nevolja i progonstvo zaobići.

Pre par godina sam bila u Africi, u zemlji gde je na vlast došao novi predsednik. Prva stvar koju je ovaj čovek uradio, bila je - naređenje da svi hrišćani u jednoj oblasti moraju da dođu u policijsku stanicu da bi bili registrovani. Kada su došli, bili su uhapšeni i iste noći pogubljeni. Isto se dogodilo i sutradan, i sa drugim hrišćanima koji su dolazili. I treći dan isto. Svi hrišćani u toj oblasti su bili sistematski ubijani.

Četvrti dan, trebalo je da govorim u jednoj maloj crkvi. Ljudi su došli, ali su bili uznemireni i ispunjeni strahom. Za vreme cele te službe, gledali smo jedni drugima u oči i pitali se: "Da li je ovaj/ova pored koga/koje sedim sledeći/sledeća koji/koja će biti ubijen/ubijena? Da li je no?"

U sobi je bilo vruće i vlažno, sa puno insekata, koji su uletali kroz prozore bez stakala, i obletali oko golih sijalica koje su visile na parčetu žice. Govorila sam im jednu priču iz mog detinjstva.

"Kad sam bila mala devojčica," rekla sam, "otišla sam do svoga tate i rekla mu: 'Tata, plašim se da nikada neću biti dovoljno snažna, da izdržim stradanje za Hrista'. 'Reci mi,' rekao je moj otac, 'Kada se spremaš vozom za Amsterdam, kada ti dam novac za kartu? Da li tri nedelje pre toga?' 'Ne, tata, ti mi daš novac za kartu pre nego što uđem u voz.' "Tačno,' rekao je moj otac, 'a tako je to i sa Božjom snagom. Naš nebeski Otac zna kada će ti zatrebati snaga da izdržiš stradanje za Hrista. On će ti dati sve što ti je potrebno. U pravo vreme.'"

Moji afrički prijatelji su potvrdno klimali glavom i smešili se. Iznenada Duh radosti je ispunio sobu i ljudi su počeli da pevaju: "Tamo u blaženstvu, daleko, daleko, srešćemo se na predivnoj obali..."

Kasnije, iste te nedelje, polovina te zajednice bila je pogubljena. Čula sam kasnije, da su nakon oko mesec dana pobijeni i ostali. No, moram vam reći nešto: Bila sam tako srećna, što me je Gospod upotrebio da ohrabrim te ljude, što sam mogla da im kažem da je Isus rekao, da je On ne samo pobedio svet, već da će svakome od nas, ko mu ostane veran do kraja, dati venac (krunu) večnog života.

Kako se možemo pripremiti za nevolju - progonstvo? Prvo, moramo se hraniti Rečju Božjom, gutati je, da ona postane deo našeg bića. Ovo znači da moramo disciplinovano proučavati Bibliju, i to svakoga dana. Da ne učimo samo na pamet stihove, već da znamo i razumemo duhovne principe i istine koje deluju u našem životu, i životu sa Bogom.

Sledeće, mi moramo razviti ličan odnos sa Isusom Hristom. Ne samo sa Isusom jučerašnjim, Isusom iz Istorije, već sa Isusom koji menja živote danas - sada - koji je živ i koji sada sedi na desnici Božjoj.

Dalje, moramo biti ispunjeni Svetim Duhom. Ovo nije opciona zapovest Svetog pisma, to je nešto što je apsolutno potrebno ako želimo opstati. Verni iz rane crkve ne bi nikada mogli izdržati pritisak progonstva od strane Jevreja i Rimljana da nisu imali iskustvo ispunjenja Duhom. Svakome od nas je potreban lični Dan Pedesetnice, ispunjenje Svetim Duhom, jer u protivnom nećemo biti u stanju da se održimo u časovima nevolje.

Zbog činjenice da nas progonstvo i nevolja mogu zadesiti svakoga časa, moramo pomoći jedni drugima, ohrabriti jedni druge. Plodovi Duha Svetoga treba da dominiraju našim životom.

Mnogi se plaše od dolazećih nevolja, koje će se sručiti na ovaj umirući svet i želeli bi da to nekako izbegnu. Priznajem, i ja se pomalo plašim kada o tome razmišljam kao stara 80-godišnjakinja, koja je preživela strašan nacistički logor, plaši me pomisao da ću možda ponovo morati proći kroz nevolju. Međutim, ja onda otvorim svoju Bibliju, i čitam, i ohrabrim se.

"Kada sam slaba, onda sam jaka", kaže mi moja Biblija (2. Kor. 12:10). Betsi i ja smo bile zatvorene zbog Gospoda, bile smo tako slabe, no, dobile smo snagu jer je Sveti Duh bio na nama i u nama. Ta moćna unutrašnja sila Svetoga Duha, nam je pomogla kroz sve to. Ne, vi ne možete biti snažni sami od sebe kada dođe nevolja. Bolje od toga je da budete snažni po snazi koja dolazi od Njega, a On vam je neće uskratiti. Već 76 godina poznajem Gospoda Isusa i ni jednom me nije napustio ili izneverio.

"Gle, da me i ubije, opet ću se uzdati u Nj" (Jov 13:15 RDK), jer ja znam da svima koji pobede, On će dati venac večnog života. Haleluja!

Izvor: "Prepared for the Coming Tribulation", Corrie Ten Boom. Otvoreno pismo hrišćanima koje je Kori napisala 1974. godine.

Kori Ten Bum (1892-1983) je rođena u Harlemu, u Holandiji. Za vreme nacističke okupacije, 1944. je uhapšena zbog pomaganja i sakrivanja Jevreja. Kori je provela poslednju godinu drugog svetskog rata u različitim zatvorima i logorima. Posle rata, je pozivana da kao govornik podeli svoja iskustva i svedočanstva u preko 60-tak zemalja sveta. Država Izrael ju je odlikovala za njenu hrabrost i zalaganje tokom rata. Njena životna priča, je sročena u knjigu pod imenom "Skrovište" (The Hiding Place), koja je izašla 1971. godine, a po kojoj je kasnije snimljen i igrani film. Kori je 1977. preselila u SAD, Kalifornija, gde je ostala sve do svoje smrti. Gospod ju je pozvao sebi 1983. godine, na njen 91 rođendan.

^vrh

misaone refleksije

ZNAŠ LI?

- L. Ceneti

Znaš li šta Isus

može od tvoga života učiniti?

Da vidiš ono što drugi ne

može ti oči otvoriti.

Znaš li šta Isus

može od tvoga života učiniti?

Da čuješ Njegov govor

može ti uči otvoriti.

Znaš li šta Isus

može od tvog života učiniti?

Da progovoriš ko niko

može ti usta otvoriti.

Znaš li šta Isus

može od tvog života učiniti?

Da daš drugima to što ti On daje

može ti ruke otvoriti.

Znaš li šta Isus

može od tvog života učiniti?

Budućnost i večni život može ti dati.

DUŠA MI ZAŽELI

- Sredoje Vidicki

Duša mi zaželi videti Isusa.

Uđoh u klet svoju.

Kraj mene spazih još jednog molitelja

u borbi, u znoju.

Za mene moli se, sa čela Njegovog

sliva se krvav znoj,

po tome poznadoh, to mora biti On

Isus - Spasitelj moj.

Duša mi zaželi videti Hristov lik.

Uđoh u svoju klet

Preda mnom Golgota i čovek pravednik

na krstu razapet

Rad mojih greha, gle, na krstu umire;

žrtvuje život svoj,

po tome poznadoh, to mora biti On,

Isus - Spasitelj moj.

Duša mi zaželi videti Isusa.

Klet mi bi uteha.

U tuzi i žalosti, nadah se da ću tam'

ugledat' Isusa.

Preda mnom prazan grob, duša mi pita se:

a gde je Gospod moj?

Dođe mi uteha, ne plač' gle, ja sam živ

Isus - Spasitelj tvoj.

(Iskre, 5/1986.)

^vrh

Smešna strana

MOLITVA SEDMOGODIŠNJAKA

"Dragi Bože, učili smo u školi da je Tomas Edison izumeo svetlost, a u Tvojoj Bibliji piše da si Ti rekao: 'Neka bude svetlost'. Meni se čini da je gospodin Edison ideju o svetlu ukrao od Tebe!?"

SEDE VLASI

Devojčica sedi majci u krilu i primeti da ima više sedih vlasi. Upita je znatiželjno: "Mama, zašto imaš ovu belu kosu?"

Majka joj odgovori: "Svaki put kad uradiš nešto loše i ne osećam se dobro zbog toga, rastužim se i dobijem po jednu belu vlas."

Devojčica se malo zamisli nad time, pa uputi sledeće pitanje: "Mama, a zašto je bakina kosa potpuno bela?"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 59 / 2010.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Da ljudi slave Oca na nebesima - Aleksandar Birviš

* Budi odgovor na nečiju molitvu - Vlado Pšenko

* Biti pozitivan - Andrew Wommack

* Sila molitve - K. H. Gromberg

* Punina čini razliku - Samuel Chadwick

* misaone refleksije

* Smešna strana

Isus nas upozorava: "Pazite da vam srca ne otupe od bančenja, opijanja i briga ovoga života, da vas taj dan ne iznenadi kao zamka, jer će doći na sve koji žive na licu cele zemlje." (Lk. 21,34-35 SSP).

Svakog dana se pokreće naš unutarnji aparat razno-raznih razmišljanja, nadanja, strahovanja, stresova i želja. Sve te to prirodno, tj. normalno. No, kada sve to počne opsesivno da gospodari nama, onda to biva pogrešno. Isus nas tako upozorava da svakodnevne brige ne bi trebalo da nas opterećuju, da ne bi smele da gospodare nad nama, jer one "otupljuju srce" ili kako to drugi prevodi kažu "otežavaju srce".

Isus brigu vidi kao neprijatelja naše duše, jer kada se seme brige posadi u naše srce skoro uvek donese rod nevere, a pored toga i stres, tj. narušeno telesno zdravlje. Engleski pisac Arčibald Kronin (Archibald Cronin) je to lepo rekao: "Briga je u svojoj najdubljoj biti jedna vrsta ateizma, odvraćanje ljudskog pouzdanja od Boga. To je kao da neko kaže: 'Neću nikada moći da ovo savladam, jer nema Boga koji bi mogao da mi pomogne'."

Dati se opteretiti od svakodnevnih briga znači učiniti svoje srce teškim, tj. na njega natovariti preko mere - pretovariti ga. Isus nas dakle na to upozorava, jer ako nas tako "pretovarene" iznenadi dan Njegovog ponovnog dolaska, najverovatnije da će nas zateći nespremne. Zbog toga bi naša "jedina briga" trebalo da bude priprema za taj Dan Gospodnji.

U pilotskom žargonu postoji "dan X", to je dan, kada novopečeni pilot treba prvi put da samostalno leti. No, pre toga pilot ima mnoge sate treninga u simulatoru koji je tačna kopija pilotske kabine. U njemu je moguće doživeti na stotine različitih problema i nepredviđenih situacija, i sve je to samo priprema za "veliki događaj" - za stvarni let.

Dragi naši čitaoci,

Isus nam govori: "Stalno budite na oprezu i molite se da možete da izbegnete sve što će se dogoditi i da stanete pred Sina čovečijega." (Lk. 21,36 SSP). Shvatimo taj poziv ozbiljno i položimo naš ovozemaljski trening koji se sastoji od mnogih i različitih problema i nepredviđenih situacija, kao naš ispit za Hristov "Dan X" koji je pred nama. Postanimo zabrinuti samo oko jedne stvari: Kako ćemo u onaj Dan stati pred "Sina čovečijeg"? Za hrišćanina je to jedina briga o kojoj bi trebao mnogo brinuti, briga koja ne "otupljuje srce" već ga olakšava i budi.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DA LJUDI SLAVE OCA NA NEBESIMA

- Aleksandar Birviš

"Tako neka zasvetli vaša svetlost pred ljudima, da vide vaša dobra dela i proslave Oca vašega koji je na nebesima." (Mt. 5,16 EČ)

Spasitelj govori o svetlosti svojih učenika. Šta je to što svetli u deci Božijoj? To je njihovo učeništvo. Gospod im je dao posebno življenje. Osobitost hrišćanskog života je u više slojeva. Osnovni sloj (temelj) hrišćanskog života je Gospod Isus Hristos. Ovaj temelj nosi na sebi otkrivenje živoga i jedinoga Boga. Dalja nadgradnja nam je poznata. Nju predstavljaju apostoli, proroci, pastiri i učitelji i svi drugi koji su pripadali i pripadaju crkvi kroz vekove. To je sveukupni duhovni život i služenje onih koji žive tim životom. Sve ove slojeve povezuje Sveti Duh. Zaštitnik nad sveukupnim zdanjem Carstva Božijeg je također Gospod Isus Hristos Svedržitelj.

Sinovi i kćeri Božije su živo kamenje u takvom zdanju. U sklopu živog kamenja pojavljuje se njihova svetlost. Ljudi ovoga sveta znaju da hrišćanin pripada Hristovom telu i zato sa osobitom pažnjom posmatraju hrišćaninovo ponašanje. Svaki vernik je kao otvorena knjiga. Čitalac je obično naklonjen knjizi koju čita, a kod hrišćana je to drukčije: oni su knjiga koja želi dobro svom čitaocu.

Šta svet čita u toj knjizi? Učenje? Bogosluženje? Ustrojstvo? Ne. Svet gleda na ono što je pouzdanije i shvatljivije. To su dobra dela. Ona sačinjavaju prošlost i sadašnjost hrišćanstva i pojedinih hrišćana. Ona određuju budućnost zajednice vernih ljudi i žena, mladića i devojaka, dece i odojčadi.

Dobra dela od Boga

Niko od nas nije izmislio dobra dela. Ona postoje. Ona potiču od Boga i poznata su svim ljudima. Među ljudima, pogotovu među misliocima, različita su poimanja dobra i zla, ali se svuda očekuje da ono što je dobro bude sprovedeno u život, da se dobra zamisao pretvori u dobro delo. Nebeski Otac je učinio da se ovo iščekivanje dobra ne izgubi u ljudima, bez obzira na greh u kome se nalaze.

Ko podstiče hrišćane da čine dobra dela? Naš Spasitelj. Pročitajmo jedan Njegov razgovor sa učenicima:

"Ja sam pravi čokot, a moj Otac je vinogradar. Svaku lozu na meni - koja ne rađa roda - on uklanja, i čisti svaku koja rađa rod - da više roda donosi. Vi ste već čisti zbog reči koju sam vam govorio. Ostanite u meni i ja ću ostati u vama. Kao što loza ne može da donosi rod sama od sebe - ako ne ostane na čokotu - tako ne možete ni vi, ako ne ostanete u meni. Ja sam čokot, vi ste loze. Ko ostaje u meni, i ja u njemu. taj donosi mnogo roda, jer bez mene ne možete ništa činiti. Ako ko ne ostaje u meni, toga izbacuju kao lozu i suši se, - nju skupljaju, bacaju u vatru i spaljuju. Ako ostanete u meni i moje reči ostanu u vama, ištite što god hoćete, i biće vam. Time se proslavio moj Otac, da donosite mnogo roda i da budete moji učenici. " (Jn. 15,1-8 EČ)

Podsticaj na donošenje rodova je ustvari podstrek na dobra dela. Spasitelj žarko želi da Njegovi sledbenici čine dobra dela. Ova dela treba da se umnožavaju na način kako je Gospod predvideo.

Hristos je primer dobrih dela. Apostoli ga opisuju kao dobročinitelja sa kojim se ništa ne može uporediti. Tako apostol Petar predstavlja Kornelijevim prijateljima: "Isusa iz Nazareta, kako ga je Bog pomazao Duhom Svetim i silom. On je prošao čineći dobra i lečeći sve koje je đavo savladao, jer je Bog bio s njim." (Dela 10,38 EČ).

Hrišćansko propovedanje često se zanima za Hristovu žrtvu na krstu. Međutim, Hristova žrtva je često predmet bogoslovstvovanja. Nije to nikakav greh, ali ne smemo ispustiti iz vida da je Spasiteljeva žrtva dobro delo Božije. Nebeski Otac je svog Sina darovao svemu svetu. Hrišćani vrlo mnogo dobijaju prihvatanjem žrtve na Golgoti. Ipak, taj dobitak ne sme da ih zaslepi te da zapostave Darodavca i Njegovo delo. Otac je darovao svog jedinorođenog Sina. Otac je učinio vrhunsko dobro delo dajući nam Hrista koji je uzor svih dobrih dela.

Dobra dela za Boga

Sin Božiji nam je objasnio šta su dobra dela. Razmotrimo poznati nam susret Gospoda Isusa i bogatog mladića:

"I gle, jedan mu pristupi i reče: učitelju, kakvo dobro da učinim da imam život večni? A on mu reče: što me pitaš za dobro? Jedan je dobar; ako pak hoćeš da uđeš u život, drži zapovesti. Reče mu: koje? A Isus reče: 'Ne ubij, ne čini preljube, ne kradi, ne svedoči lažno, poštuj oca i majku, i ljubi bližnjega svoga kao samoga sebe'. Reče mu mladić: sve sam to držao; šta mi još nedostaje? Reče mu Isus: ako želiš da budeš savršen, idi, prodaj svoje imanje i daj siromašnima, i imaćeš blago na nebu, i hajde za mnom. A mladić čuvši ovu reč ode ožalošćen; jer je imao mnoga imanja. A Isus reče svojim učenicima: zaista vam kažem da će bogataš teško ući u carstvo nebesko. I opet vam kažem, lakše je kamili da prođe kroz iglene uši, nego da bogataš uđe u carstvo Božije. A učenici čuvši uplašiše se jako i rekoše: ko onda može da se spase? Isus ih pogleda i reče im: ljudima je ovo nemogućno, ali je Bogu sve mogućno. Tada odgovori Petar i reče mu: eto, mi smo ostavili sve i pošli za tobom; šta ćemo dobiti? A Isus im reče: zaista vam kažem da ćete vi, koji pođoste za mnom, u novome svetu, kada Sin čovečiji sedne na presto slave svoje, i sami sesti na dvanaest prestola i suditi nad dvanaest plemena Izrailjevih. I svaki koji ostavi kuće, ili braću, ili sestre, ili oca, ili majku, ili ženu, ili decu, ili njive radi moga imena, primiće stostruko i naslediće život večni. Ali će mnogi prvi biti poslednji i poslednji prvi." (Mt. 19,16-30 EČ)

U opisanom događaju se jasno provlači jedna misao, dobro delo je povezano sa odricanjem. Valja žrtvovati, dati Bogu ono do čega nam je stalo. Život pruža mnogo. Svet nije siromašan zato što nema ono što hoće, nego zato što hoće ono što nema. Zlo nije ni u bogatstvu, ni u porodici, ni u rodbini - zlo je u čoveku koji Boga stavlja iza drugih vrednosti. Ako činiš dobro, to nije zato što biraš između korisnog i štetnog ili između prijatnog i neprijatnog nego je to zato što Boga voliš ispred svega ostalog i što znaš da se dobrim delima ugađa Gospodu.

Dobra dela će biti odlučujuće merilo na Hristovom sudu On nam objašnjava koja će se dela smatrati kao dobra:

"A kada dođe Sin čovečiji u svojoj slavi i svi anđeli s njime, onda će sesti na presto slave svoje; i biće okupljeni pred njim svi narodi, i on će ih odvojiti jedne od drugih, kao što pastir odvaja ovce od jaraca, i postaviće ovce sebi s desne strane a jarce s leve. Tada će reći car onima s desne strane: hodite, blagosloveni Oca moga, nasledite carstvo koje vam je pripremljeno od postanka sveta. Jer ogladneh i dadoste mi da jedem, ožedneh i napojiste me, stranac bejah i ugostiste me, go bejah i obukoste me, razboleh se i posetiste me, u tamnici bejah i dođoste k meni. Tada će mu odgovoriti pravednici i reći: Gospode, kada te videsmo gladna i nahranismo, ili žedna i napojismo? Kada te videsmo kao stranca i ugostismo, ili gola i odenusmo? Kada te videsmo bolesna ili u tamnici i dođosmo tebi? A car će im odgovoriti i reći: zaista vam kažem, u koliko učiniste jednom od ove moje najmanje braće, meni učiniste." (Mt. 25,31-40 EČ)

Spasitelj ovde govori bez uvijanja dobra dela su sasvim obična dela učinjena onima kojima je potrebno učiniti tako nešto. Upravo u onim delima hrišćanstvo je potrebno svetu, jer svet nikada neće biti bez oskudne pomoći.

Tu skoro jedan čovek me je prilično oštro napao zato što njegov mezimac (sin) svoje životne odluke donosi u skladu sa Svetim pismom, a ne sa voljom (inače bezbožnih) roditelja. Ipak, nešto je morao da prizna "Stvarno", rekao je, "to vaše društvo ne može da propadne. Vi se mnogo dobro ispomažete". Obradovalo me je kad sam video da i protivnici Evanđelja moraju da uzmaknu pred dokazima a ti dokazi su dobra dela.

Dobra dela po Bogu

Razume se hrišćani razgovaraju o istinitim dobrim delima. Spasitelj naređuje: "A ti kada činiš milostinju, neka ne zna tvoja leva ruka šta čini desna." (Mt. 6,3 EČ). Ta nepohvaljena i nepoznata dela nose u sebi nešto što svet ne može činiti - dela pokajnička.

Jovan Krstitelj, prethodnik našeg Spasitelja, govorio je: "Donesite dakle rod dostojan pokajanja..." (Mt. 3,8 EČ). Prva dobra dela donosi čovek koji je doživeo pravo pokajanje Bez tog iskustva život je površan. Namere i dela mogu biti plemeniti, ali podstrek dolazi zbog ljubavi prema sebi ili iz straha za sebe (Tako su nastale mnoge zadužbine u nekadašnjim vremenima.), čovek sebe stavlja u središte a drugi čovek mu nije bližnji, nego samo predmet na kome se nečija lična i sebična dobrota pokazuje. Pokajani čovek čini nešto drugo. On stavlja Boga u središte, a bližnjeg vidi kao sastradalnika, kao davljenika sa kojim se zajedno davi ali je u prilici da mu pruži ruku jer je i sam prihvatio moćnu desnicu svog Izbavitelja.

Dela Hristova ovako posmatrana, istinska dobra dela su dela što ih Hristos čini u hrišćanima i posredstvom hrišćana. Za verne je pisano da će biti "ispunjeni plodom pravednosti, koji se Hristom stiče, na slavu i hvalu Božiju." (Fil. 1,11 EČ). Kako ovo shvatamo? Verujemo da svako dobro ima svoj začetak u Gospodu. Ukoliko je čovek poslušniji Svetom Duhu, utoliko su mu jasniji zadaci što ih Bog stavlja pred svoje izabrane. Čovek hoće ono što hoće Bog i deluje prema tom nalogu. Tako je i pisano: "Jer Bog je taj što čini u vama da želite i da delate - da mu budete po volji." (Fil. 2,13 EČ)

Dela ljubavi

Dobra dela su proizvod ljubavi. To je nesporno. Trebalo bi da bude i poučno saznanje da čovek Božiji nije savršen i često mu se dešava da zapadne u raznolike utučenosti. Onda se pita: Ima li smisla sve dobro što sam ga činio? Nije li bolje da se manje brinem o svojim bližnjima? Bog je slavan i bez mene? Vidi li On sve što im se dešava?

Ovakva i slična pitanja pokazuju da su neka oduševljenja splasla a čovek misli da ga je Bog zaboravio. Nema potrebe za tako sumornim mislima. Bog ostaje isti, Gospod se ne menja, bez obzira šta se zbiva sa našim raspoloženjima To znači da će blagoslovi ponovo doći: "Jer Bog nije nepravedan pa da zaboravi vaše delo i ljubav koju ste pokazali prema njegovom imenu na taj način što ste poslužili svetima i što im i sada služite." (Jev. 6,10 EČ).

Prevedeno na jezik ove propovedi: "Ne obazirite se na utučenost nego ljubite. Učinite neke obične stvari: Očešljajte kakvu bolesnu staricu, posetite nekog bolesnika, operite nekog nepokretnog. Prevedite preko ulice neko dete ili slepog čoveka. Naravno, neka sve to bude za ime Hristovo. Vaša će utučenost nestati".

Dobra dela su lek. Ona se ne ograničavaju na nekoliko manjih poslova ili na kakvo veliko delo. Mnogo više, celokupni hrišćanski život pod zaštitom čudesnog i čudotvornog imena Hristovog je jedno dobro delo. Kao što savetuje Sveto pismo: "I sve što god činite rečju ili delom, sve činite u ime Gospoda Isusa, zahvaljujući Bogu kroz njega." (Kol. 3,17 EČ)

Dela sveobuhvatna. Sve se može uputiti na dobro. Sve! Jer Svevišnji ne trpi ograničenja. Uz Božiju pomoć otpadaju mnoge nedoumice i opterećenja čim hrišćanska ljubav počne da deluje. Istovremeno sav duhovni život postaje bogatiji i stvarniji.

"... jer bez mene ne možete činiti ništa"

Mnogo bi još imalo da se govori o dobrim delima. To obuhvata sav hrišćanski život i valja da traje tokom celog života. Dobrim ulaganjem dobrih dela hrišćanin može učiniti da njegovo delo živi i posle njega. Svim tim se najjasnije objavljuje slava Božija. Šta više, ni oni koji nisu odani Bogu ne mogu ostati ravnodušni prema dobrim delima Hristovih sledbenika. I oni Mu se moraju pokloniti.

Ne zaboravimo da dobra dela mogu činiti samo oni koji žive u prisnoj zajednici sa Spasiteljem. Čitali smo kako je On rekao:

"Ostanite u meni i ja ću ostati u vama. Kao što loza ne može da donosi rod sama od sebe - ako ne ostane na čokotu - tako ne možete ni vi, ako ne ostanete u meni. Ja sam čokot, vi ste loze. Ko ostaje u meni, i ja u njemu. taj donosi mnogo roda, jer bez mene ne možete ništa činiti." (Jn. 15,4-5 EČ)

Brate, sestro, prijatelju Hristov, sve čeka na tvoju svetlost, na tvoja dobra dela. Neka zasvetli videlo, neka se pokažu dela.

Izvor: Iskre, 11/1985.

^vrh

BUDI ODGOVOR NA NEČIJU MOLITVU

- Vlado Pšenko

Jesi li ikada bio u bezizlaznoj situaciji, kada si zaželeo iz dubine bića da ti dođe neko i pruži ruku pomoći? Zasigurno jesi. Što se mene tiče, to se događa često. No, u Bibliji je zapisano: "Blaženije je davati nego li primati." (Dela 20:35 EČ) Imaš li želju ti biti onaj koji će nekome biti pomoć u nevolji? Jednom sam prilikom čuo da je neki propovednik Božje reči dao naziv svojoj poruci: "Budi odgovor na nečiju molitvu!" Često razmišljam o tom podsticaju. Nosim li u sebi dovoljno Božje ljubavi i želje, da Bog učini upravo to - pošalje me kao odgovor na molitvu i vapaje nevoljnika?

Nakon obraćenja, apostol Pavle je služio Gospodu Isusu svim srcem svojim i svom dušom svojom. Nijedna ga prepreka nije mogla zaustaviti u tom poslanju, čak ni pretnje smrću i pogibije. Nakon što bi završio jedno misijsko putovanje, krenuo bi na drugo. Osnivao bi crkve, tešio, opominjao i hrabrio već postojeće. Bio je čovek koji je poticao na neprestanu molitvu. No, Pavle nije bio nadčovek, neki robot od metala, kojeg se nije ticalo da li pada kiša ili sunce sja. On je itekako bio podložan na zbivanja oko sebe, oviseći i o Božjoj i o ljudskoj pomoći. Duboko je proživljavao stanje u crkvama, koje je posećivao, te je vrlo često bio izranjavan ljudskim postupcima.

U svojoj drugoj poslanici crkvi u Korintu, u sedmom poglavlju, govori o jednoj teskobnoj situaciji za vreme boravka u pokrajini Makedoniji. Došao je navijestiti Radosnu vest o spasenju, a naišao je na otpor pagana, Jevreja i lažne braće u tom području. Sam opisuje turobno stanje srca: "Jer kad smo došli u Makedoniju, naše telo nije odahnulo, nego smo u svemu bili u nevolji: spolja borbe, iznutra strah." (2. Kor. 7:5 EČ)

Da, Pavle je bio čovek poput nas. Možda je razlika samo u tome što su duhovne borbe i strahovi kod Pavla proizlazili iz njegove posebne misije: "Hoće li me u ovom kraju primiti raširenih ruku? Hoće li Božja reč prodrijeti u njihova srca? Hoću li tu naći saradnike za širenje Radosne vesti o Isusu Hristu?" Kod nas je razlog malo drukčiji. Mi se pitamo kako ćemo platiti režije za ovaj ili idući mesec? Hoćemo li dobiti otkaz na poslu? Hoće li nas deca napustiti, pa ćemo ostati sami? Ili smo bolesni, pa se pitamo hoćemo li se ikada oporaviti? Dužni smo a nemamo mogućnosti vratiti dug. Spolja borbe - iznutra strahovanja. Zamislite da vam se u takvim trenucima pojavi neka osoba, prijatelj, znanac ili neko treći i kažem vam: "Evo, ovde sam da ti budem u pomoći, koliko je to moguće."

Apostol Pavle je doživeo tako nešto. Nakon opisa teških okolnosti u kojima se našao, Pavle nastavlja: "Ali Bog, koji teši smerne, utešio nas je Titovim dolaskom..." (2. Kor. 7:6 EČ) Tit je bio Pavlov prijatelj i saradnik. Pratio ga je na nekim putovanjima. No, ovaj put Tit nije bio s njim. Ipak, došao je u pravo vreme. Onda kad je velikom apostolu Pavlu trebala podrška i ohrabrenje. Tit je bio Božji odgovor Pavlu na njegove molitve i vapaje. Tit je Pavlu doneo i ohrabrujuće vesti od crkve u Korintu, koju je sam apostol utemeljio. Pavle zapisuje s ushićenjem: "Obavestio nas je o vašoj čežnji, o vašoj dubokoj žalosti, o vašoj velikoj brizi za mene, pa sam se još više obradovao." (2. Kor. 7:7 SSP) Svi bismo u ovom slučaju voleli biti Pavle, jer njemu je došla uteha i ohrabrenje. No, želiš li biti saradnik Tit? Tit je prevalio dug put da bi stigao do Pavla. Nosio je poruku, koja će ga ohrabriti. To je zaista je bio odgovor na molitvu za pomoć.

Nedavno sam i lično doživeo da mi Gospod odgovori na poziv za pomoć. Želim to podeliti s tobom. Pre nekog vremena sam putem dopisivanja upoznao Charletona Burgetta iz države Ohio u Americi. Tokom kratkotrajne razmene pisama doznao sam za vrlo zanimljivu službu, koje se prihvatio Charleton. Na Božji podsticaj je posećivao hrišćane u raznim delovima sveta, hrabrio ih, te molio s njima. Charleton je imao ugovor s poslodavcem u svojoj firmi, da može odsustvovati češće nego uobičajeno. Nakon što bi zaradio za avionsku kartu, zaputio bi se u onaj deo sveta za koji bi osetio poziv od Gospoda. Tamo bi nastojao susresti hrišćane i moliti s njima za njihov grad. Ako bi mu neko ponudio smeštaj i hranu - dobro, ako ne - onda bi tražio najjeftiniji način da preživi u tom kraju. Spomenuo je, da u bližoj budućnosti sprema posetu i ovom našem delu sveta. Zaželeo je, da nakratko svrati i u Zagreb, te da se nađe sa mnom. "Svakako, radujem se tome", bio je moj odgovor. Zamolio sam ga da me unapred obavesti o dolasku, kako bih se mogao pripremiti. Nakon nekog vremena, javio mi je o odlaganju puta. Zatim je prošlo više meseci a da se nismo čuli. Kako mi nije više pisao, mislio sam da on i neće doći. Malo po malo i zaboravio sam na njega.

Naišlo je jedno teže razdoblje u mom životu. Osećao sam se iscrpljeno i obeshrabreno pred mnogobrojnim obavezama. Tih sam se dana ustrajno molio Gospodu za utehu i ohrabrenje. Vapio sam za Božjim zahvatom i njegovom rukom pomoći. Toga sam jutra otvorio elektronsku poštu, kao što sam to uobičajeno i činio svakoga dana. Primetio sam da je stigla poruka od Charletona. Otprilike je ovako pisalo: "Sutra u 16:15, dolazim na stanicu. U veri očekujem da ćeš biti na stanici u to vreme. Možda ću biti sam a možda će još neko biti sa mnom. Prepoznaćeš me po tome što ću imati šešir na glavi. Neću biti u mogućnosti da primim povratnu informaciju od tebe. Nadam se da se vidimo!"

Prvo sam bio vrlo ljut. "Šta on misli? Samo mi napiše da dolazi a ne pita se imam li ja vremena, radim li u to vreme, jesam li negde otputovao!" U početku sam odlučno rekao sebi: "Ne idem na stanicu! Neka se nauči pameti!" Kako sam imao vrlo šture podatke o njemu, zaključio sam, nakon ove poruke, da on mora da je neki mlađi čovek, koji je zasigurno neozbiljan. Govorio sam sebi: "Kad ja idem na neko putovanje, mesecima unapred obavestim ljude o dolasku. Vodim računa i o najsitnijem detalju, a ovaj mladić mi dan pre javlja o dolasku i stavlja me pred gotov čin. To nije vera - to je neodgovornost!" Tokom dana me je ljutnja prošla. Uveče sam zaključio:"Kako sam slobodan sutra u to vreme, možda bih i mogao otići i sačekati tog mladića".

Idući dan sam, zajedno s još nekim prijateljima, pošao na stanicu. Čekalo me je još jedno iznenađenje. Charleton nije bio neki mladić već čovek u pedesetim godinama. I nije bio sam ili još s nekim, već sa suprugom i njihovo dvoje dece, te s još jednim prijateljem. Vozom su došli iz Mađarske, gde su proveli neko vreme sa hrišćanima. No, došli su u Zagreb u veri da ću ih sačekati na stanici, te da ćemo zajedno u molitvi provesti popodne. U trenu mi je ova porodica postala draga, pa više nije bilo ni traga ljutnje na meni. Njihova predanost Bogu, srdačnost i ljubaznost, sasvim je osvojila i prožela moje srce. Dok sam šetao s njima gradom, pio čaj, molio i pevao, osećao sam ushićenje i radost: "Bože, kako je malo potrebno da se očaj rasprši: dovoljan je i kratki susret sa dragim ljudima, koje ti šalješ i stavljaš na put."

Iako su pod meni čudnim okolnostima stigli, i vrlo kratko se zadržali, bili su mi poput Pavlovog saradnika Tita. Mogao sam reći: "Ali, Bog, koji teši potištene, uteši nas dolaskom Charletona Burgetta i njegove porodice." Imao sam osećaj kao da ih je Gospod spustio s neba i poručio mi kroz njih: "S tobom sam. Idi napred!" Bili su odgovor na moje vapaje za ohrabrenjem. Bog je spreman i tebe i mene poslati kao odgovor na nečiju molitvu: no, poput ove porodice, moramo nositi u sebi čvrstu želju da budemo na pomoć drugima i nepokolebljiv stav da krenemo u pomoć, kad god nam Gospod daje podsticaj za to.

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

BITI POZITIVAN

- Andrew Wommack

- Kako ostati pozitivan u negativnom svetu?

Ako niste primetili da živimo u negativnom svetu, onda ne obraćate dovoljno pažnje. Ja celo vreme kontaktiram sa ljudima koji su obeshrabreni ne zbog ličnih problema, već zbog negativnih stvari koje se događaju u svetu. Oni nisu svesni koliki uticaj njihova okolina i drugi ljudi imaju na njih.

Isus je zasigurno razumeo moć i uticaj negativnog okruženja. Kadgod je podizao ljude iz mrtvih, on je uvek tražio usamljenost. Izbacio bi napolje sve nevernike, jer je znao da njihova nevera može uticati na rezultate. U šestom poglavlju Markovog Evanđelja čitamo da Isus nije mogao učiniti silna dela u rodnom gradu zbog nevere meštana, jer Isus je uvek delovao u veri.

Pa kako onda ostati pozitivan u negativnom svetu? Počnimo pomoću reči saveta koje je Gospod dao Isusu Navinu:

"Niko se neće održati pred tobom svega veka tvog; sa tobom ću biti kao što sam bio sa Mojsijem, neću odstupiti od tebe niti ću te ostaviti. Budi slobodan i hrabar, jer ćeš ti predati tom narodu u nasledstvo zemlju za koju sam se zakleo ocima njihovim da ću im je dati. Samo budi slobodan i hrabar da držiš i tvoriš sve po zakonu koji ti je zapovedio Mojsije sluga moj, ne odstupaj od njega ni nadesno ni nalevo, da bi napredovao kuda god pođeš." (Isus Navin 1:5-7 RDK)

Ovde je Gospod govorio Isusu Navinu, koji je nasledio Mojsija, da mora učiniti nešto što je poput "nemoguće misije". Gospod mu je rekao: "Mojsije, sluga moj, umre; zato sada ustani, pređi preko tog Jordana ti i sav taj narod u zemlju koju ja dajem sinovima Izrailjevim." (Isus Navin 1:2 RDK). Zatim je rekao Isusu Navinu da bude jak i hrabar i da se ne boji i ne plaši. To su suprotne sile. Ako ste uplašeni i ako se bojite onda niste jaki i hrabri. To je nešto što je međusobno suprotno. Dakle, morate napraviti dve stvari i odupreti se dvema stvarima.

"Niko se neće moći održati pred tobom svega života tvojega. Kao što sam bio sa Mojsijem, tako ću biti i s tobom." Naglašavajući ovo, Bog je obećao Isusu Navinu da ako će on biti jak i hrabar, ništa neće sprečiti da se Božja volja ostvaruje kroz njegov život.

Gospod ne čini automatski stvari za vas! On protiče kroz vas, a ako ste obeshrabreni ili se plašite, možete zaustaviti taj proces. On kaže u Efescima 3:20: "A Onome koji može još izobilnije sve činiti šta ištemo ili mislimo, po sili koja čini u nama." Izraz "po" znači proporcionalno, odnosno prema stepenu moći koja deluje u nama. Bog protiče kroz ljude. Ako smo postali obeshrabreni (negativni i bez vere) zaustavili smo protok Božje sile - delovanja.

Evo još jednog primera. U Prvoj Samuilovoj, u 30 poglavlju, čitamo o strašnoj situaciji u kojoj se David našao. Njegov tast, Saul, ga je želeo ubiti. Trinaest ga je godina proganjao i pokušavao ubiti. I sada, sve mu je imanje bilo spaljeno, uzeli su njegove žene, i sve žene i decu njegovih ljudi, a vlastiti ljudi su ga želeli kamenovati. Ne baš sjajne okolnosti! Ipak, Prva Samuilova 30:6 kaže:

"I David beše na muci velikoj, jer narod govoraše da ga zaspu kamenjem; jer žalostan beše sav narod, svaki za sinovima svojim i za kćerima svojim; ali se David ohrabri u Gospodu Bogu svom."

Stvari su izgledale veoma loše, David je bio u situaciji gde je sve u fizičkom pogledu govorilo "da je normalno biti obeshrabren i plašiti se", ali David se ohrabrivao u Gospodu. Znate li kako je to učinio? On je uzeo Reč Božju i počeo se ohrabrivati, a sve ove nevolje su se dogodile samo nekoliko dana pre nego što je David postao carem, ispunilo se ono šta mu je Bog obećao. Da je odustao u tom poslednjem trenutku, on bi to obećanje izgubio.

Kažem vam, braćo i sestre, vidim mnogo ljudi danas koji čekaju na Boga neko vreme i onda odustanu. Kao da u njima postoji neko ograničenje u tome koliko će dugo verovati Bogu. Možda i ti razmišljaš: "Dobro, koliko dugo onda treba ja da čekam?" Odgovor je jednostavan: Čekaj toliko dugo dok ne počne delovati. Jednostavno, nikada ne odustaj. Ako kažeš: "Ovde povlačim crtu. Odlučio sam čekati samo do ovde." Ako je tako, onda ti mogu garantovati da je Sotona dovoljno oštrouman da sazna gde se ta crta nalazi i da će te brzo odgurati iznad te tačke. Ali kada ti kažeš: "Nikada neću prestati čekati, nikada. Nikada neću odustati", onda to čini veliku razliku u rezultatima (blagoslovima) koje na kraju dobiješ. To je ono što je Bog govorio Isusu Navinu: "Budi odvažan i hrabar, bez obzira na sve."

Morate prepoznati da Sotona koristi zle i negativne stvari ovoga sveta kako bi vas obeshrabrio, čak i ako one ne utiču direktno na vas lično. Možete postati obeshrabreni ukoliko pratite politiku, čitate novine ili slušate vesti. Ukoliko se ne oduprete tome, loše vesti će uzrokovati da se obeshrabrite i uplašite, a najgore od svega, vaša ljubav prema Bogu će ohladiti (Mt. 24:12). Morate odabrati da budete ohrabreni - da se ohrabrujete u Gospodu. To treba da postane vaš izbor.

Biblija kaže u Isaiji 26:3, da će Gospod dati savršeni mir onima koji se uzdaju u Njega, jer mu veruju. Naš mir je vezan direktno za ono o čemu razmišljamo. Uključeni smo u ovaj svet kao što ni jedna grupa hrišćana u istoriji pre nikada nije bila - čitamo, slušamo, gledamo iste bezbožnosti kao i svet, a onda se pitamo zašto smo nalik svetu. To je jednostavno: Ubaciš li smeće unutra, isto smeće će izaći i napolje. Ono što "upijamo" preko svojih čula to i postajemo.

Pismo nam govori da treba da se odupremo đavolu, i da će on pobeći od nas (Jak. 4,7). Klasičan primer neuspeha da to učinite je u Četvrtoj Mojsijevoj 13. Mojsije je poslao svoje ljude da izvide Obećanu zemlju. Zemlja je bila toliko blagorodna da su dvoje ljudi samo jedan grozd grožđa morali obesiti o motku i nositi ga između sebe. Izvestili su da je to zemlja kojom teče med i mleko, ali i da postoje i divovi u toj zemlji.

No, Halev i Isus Navin su dali pozitivan izveštaj, jer su na sve to gledali verom: "A Halev utišavaše narod pred Mojsijem; i govoraše: hajde da idemo da je uzmemo, jer je možemo pokoriti." (4. Moj. 13:30 RDK). Međutim, drugih je deset uhoda imalo negativan izveštaj: "Ali drugi ljudi koji idoše s njim govorahu: Ne možemo ići na onaj narod, jer je jači od nas." (4. Moj. 13:31 RDK)

Njih deset od dvanaest su bili uvereni da to ne mogu učiniti - oni su videli samo negativnu stranu problema. Samo su dvoje njih verovali Bogu.

Pogledajte šta se mnogo kasnije dogodilo, u Isusu Navinu, drugom poglavlju, nakon što Mojsije beše umro, a Izraelci su napokon bili spremni za ulazak u Obećanu zemlju. Poslali su dve uhode u Jerihon kako bi proveriti njihovu obranu. Bludnica Rava ih je primila u svoj dom, i evo šta je ona izjavila:

"I reče im: Znam da vam je Gospod dao ovu zemlju, jer nas popade strah od vas, i prepali su se od vas svi koji žive u ovoj zemlji..." (Isus Navin 2:9 RDK) "I kad to čusmo, rastopi se srce naše, i ni u kome već nema junaštva od straha od vas, jer je Gospod, Bog vaš, Bog gore na nebu i dole na zemlji." (Isus Navin 2:11 RDK)

Kada su Isus Navin i Halev izjavili: "Odstupio je od njih zaklon njihov" (4. Moj. 14:9), bili su u pravu, to je upravo ono što Rava potvrdila. Da su se Izraelci ohrabrili u Gospodu i slušali Boga, oni nikada ne bi proveli četrdeset godina u pustinji i generacija koja je došla iz Egipta ne bi morala umirati u pustinji.

Kažem vam, ako imate nameru da se namerno ne ohrabrujete u Gospodu, vi nećete biti ohrabreni. U današnjem svetu nije normalno biti ohrabren, normalno je da budete obeshrabreni, a abnormalno je da budete jaki i hrabri, ali to je svakako sve izvodljivo, jer Reč Božja će vam tačno reći kako to da učinite. I slava Bogu, jer i ja želim biti taj koji će vas ohrabriti i pomoći vam da budete jaki i hrabri.

Naslov izvornika: How To Stay Positive In A Negative World.

Andrew Wommack Ministries < http://www.awmi.net/ >

^vrh

SILA MOLITVE

- K. H. Gromberg

Sećam se sa izvesnom zavišću svoga dede sa očeve strane sa kojim smo živeli u istom domaćinstvu. On je bio redovan i istrajan molilac. Zatvorio bi za sobom vrata i glasno se molio za carstvo Božje, za lokalnu zajednicu, za naše domaćinstvo (bili smo zemljoradnici), za porodicu. Imao je veliki broj unuka i poimence ih je donosio pred Boga.

Isplatilo se! Pet njegovih unuka su sada propovednici Božje reči. Mnogi drugi veoma odano služe svome Gospodu. Ovaj primer me postiđuje. Rano sam naučio da volim Isusa, ali sam oduvek imao svojih problema sa molitvom. Nikada mi nije uspevao neki sistem. Kada samo pomislim na Hadsona Tejlora (Hudson Taylor), misionara u Kini, koga jutarnje sunce nije nikada našlo drukčije nego na kolenima, onda me peče savest. Istina, nikada nisam bio bez molitve, ali kada pomislim šta se sve moglo dogoditi da sam se istrajnije, odvažnije, borbenije i predanije molio, onda...

Dva otkrića koja su mi pomogla

Prva pomoć mi je došla pri razmišljanju nad Pavlovom reči iz Rimljanima 1,9-10: "I Bog, kome svojim duhom služim u objavljivanju evanđelja o njegovom Sinu, svedok mi je da vas se neprestano sećam svagda u svojim molitvama, moleći se da bi mi jednom pošlo za rukom da Božijom voljom dođem k vama." (EČ)

U svojoj detinjoj mašti je to za mene bio tehnički problem koji me je plašio. Pa, čovek bi morao da posvršava i neke druge poslove u toku dana, a kako onda može "neprestano = uvek" da se moli. No, polako mi je postalo jasno da je moguće voditi sa Bogom neku vrstu neprekidnog razgovora, naravno uz mnoge prekide, ali ipak stvarno. Sada sve više dozvoljavam da Bog sudeluje u mojim mislima, u mom životu, a kada niko ne sluša i reči prelaze preko usana: kada vozim kola ili sedim kraj pisaćeg stola ili kada vodim dušebrižnički razgovor ili dok čitam novine i dr. Uglavnom je to samo nekoliko rečenica, ponekad poput neke informacije, ponekad kao pitanje, ponekad kao kratka ljubavna izjava, ponekad kao neki uzvik ili molba za pomoć... Otkada ovakvo događanje zaokružuje moj "molitveni posao", nekako sam se više smirio.

Druga pomoć mi dolazi iz Rimljanima 8,26-27: "Isto tako i Duh pomaže našoj slabosti; jer mi ne znamo za šta treba da se molimo - kako priliči, ali sam Duh posreduje za nas uzdisajima koji se ne mogu iskazati. A onaj što ispituje srca zna šta je smeranje Duha, pošto se po Božijoj volji moli za svete." (EČ)

Svako poznaje ono nelagodno osećanje koje čoveka obuzme kada se nađe licem u lice sa nekim višim, jačim od sebe. Nedostaju nam reči, ili se zbunimo, ili počnemo mucati i sl. Iza toga uvek znamo šta smo zaboravili ili kako smo to mogli bolje reći ili gde smo pogrešili. Ovaj citat iz pisma Rimljanima me je beskonačno utešio i sve mi je draži. Suočeni sa beskonačnim veličanstvom Boga, mi smo toliko nespretni ali Sveti Duh počinje da našu molitvu tumači Ocu na nebu da bi bila "podobna" i da se može dopasti Bogu. On je moj Advokat, Zastupnik, koji pravilno razume moje misli. Ne mogu vam reći koliko mi je pomogao ovaj tekst. Bog je zaista dobar, za sve se brine, i za moje molitve.

Moliti se spontano

Kada doživimo da se nemoć molitelja pretvara u silu molitve, onda smo puni radosti i onda počinjemo shvatiti nešto od tajne molitve koja je zasnovana jedino u Bogu. To najbolje vidimo u Isusovom životu.

Da li je molitva nama potrebna ili je nepotrebna? Isus nam u tome treba biti uzor. No, opet, možda nekima to nije dovoljno i skloni smo da reagujemo poput Jovana Krstitelja, kada je Isus došao sa željom da ga krsti. Međutim, Isus je tada rekao: "Valja mi..." Isusu je to najmanje "trebalo" a opet je to učinio.

Ovu našu raspravu o molitvi on uopšte ne bi shvatio. Za njega molitva nije bila neka "teška obaveza", već istinska potreba. Sve ovo mogu jasno da vidim u Isusovom životu. Potpuno se prirodno ophodio sa Ocem na nebu. On se nije morao naročito "spremiti" za molitvu, da stvori određenu "atmosferu", da se "fokusira", da se "prvo smiri", ili kako mi to sve već nazivamo. Nekako sam sumnjičav kada mi ljudi pričaju o takvim preduslovima i da od njih sve zavisi. (Poznavao sam ljude koji su se mogli moliti samo kada bi sveće gorele, drugačije nisu mogli, tvrdili su da im je drugačije nemoguće. Veoma čudno...) Takvi ljudi kojima je potrebna naročita atmosfera ili spoljašnji stimulansi za molitvu, koji ne mogu otvoriti svoja usta ako se pre njih molio XY, onda je to veoma tužno i uputno u kakvom su oni uopšte duhovnom stanju. Isus je "stalno" molio. Pa jasno, za razgovor sa Ocem nije potrebna neka naročita atmosfera, izuzev ako su poremećeni odnosi.

Što je jednostavnije naše upoređivanje molitve sa normalnim razgovorom, to smo bliži istini, naše zajedništvo sa Bogom je prirodnije, stvarnije.

Sila molitve se dokazuje kroz plod

Onaj koji želi da odgovori na pitanje da li molitva koristi ili da li njegova molitva od koristi, mora da se zapita: "A šta je rezultat mojih molitva?" Ovakvo pitanje je dozvoljeno. Isus nam je rekao da je u duhovnim pitanjima važan plod. On ne samo da želi čuti našu molitvu u smislu "uzeti na znanje", On želi da na molitvu "odgovori". Njegova obećanja su toliko snažna da nam zastaje dah: "Ištite i daće vam se!" čitamo u Mateju 7,7 i onda u 8. stihu: "Jer koji ište, prima." No, još dramatičnije čitamo u Marku 11,22: "Sve što ištete u molitvi, ako verujete, primićete."

Da, Bog je dobar. On to dokazuje onome ko u to i veruje. Evo jedan primer. Prilikom jedne evangelizacije molili smo se na naročiti način. Neprekidno, ceo dan, 24 sata postojao je molitveni lanac kada su u svako doba najmanje jedna osoba, ponekad dve, ili tri bile na molitvi. Pa, Bogu nije ništa preostalo nego da blagosilja! Prvi put u životu sam prestao da brojim dušebrižničke razgovore... To godi. Nakon više od 125 razgovora više mi nije bilo važno. Više od 40 osoba se odlučilo na krštenje. Šta je rezultat molitve? Plod!

Naše neuslišene molitve ukazuju na neki nedostatak kod NAS, a ne kod Boga. On nam rado poklanja. Ali ne želi i neće to dozvoliti da Ga mi upregnemo u svoja kola. Mnoge naše molitve nisu ništa drugo do pobožan egoizam, ponizna nevera ili čisto telesno razmetanje. A za to je Bog gluv! Molitve koje vređaju Njegovu veličinu, koje Ga žele iskoristiti, On neće uslišiti. Jakov kaže: "Žudite - i nemate, ubijate i zavidite - i ne možete da postignete, borite se i vojujete; nemate zato što ne ištete. Vi ištete i ne primate, zato što zlo ištete, - da u svojim slastima potrošite." (Jak. 4,2-3 EČ)

Verujem da Bog uvek odgovara na iskrenu molitvu. Međutim, veoma često Bog odgovara sasvim drukčije, od onog kako smo mi očekivali i Njegov odgovor tako ne primetimo. Zbog toga se moramo naučiti i da ga slušamo.

Bog uvek sve čini tada i onako kako je to najbolje za nas. Bog je dobar, i On to dokazuje onome ko u to veruje.

^vrh

PUNINA ČINI RAZLIKU

- Samuel Chadwick

Dar Duha Svetog je nešto što hrišćansku religiju čini različitom od svih drugih religija. Takoreći, u današnjem razdoblju Crkve, Sveti Duh je sama duša hrišćanske vere, jer tajna celokupnog iskustva jednog hrišćanina sa uskrslim Hristom se nalazi u prisutnosti Njegovog Duha, takođe, u prisutnosti sile Duha leži dinamika svake hrišćanske službe.

Božja obećanja data u vezi sa Svetim Duhom u nama bi trebalo da stvore ushićenje, duhovni izazov i pokrenuće. Uopšte, ushićenje, jer se radi o Božjem Duhu. Da li izveštaj o Danu Pedesetnice u nama stvara izazov? Da li svedočanstva drugih ljudi o ispunjenju Duhom u nama stvaraju istu želju i čežnju? Zaista, ako ne čeznemo za puninom Duha, da li mi onda uopšte i verujemo u Svetog Duha?

Blagoslov Dana Pedesetnice je blagoslov punine Božje. Simboli vetra i ognja nam otkrivaju poslanje i kvalitet dara, no još je važnija istina da su taj dan svi oni bili ispunjeni Svetim Duhom. Njihova hrabrost i radost imale su svoj izvor u punini - u ispunjenosti Svetim Duhom. Iz njih je to "izviralo", jer je "njihova čaša bila prepunjena".

U gornjoj sobi prvog dana posle svog uskrsnuća Gospod je dunuo u svoje učenike i rekao: "Primite Duh Sveti." (Jn. 20,22). Dan Pedesetnice je potvrdio i dopunio prisutnost koja je tada bila usađena u njih, u iskustvo sile Duha koja se ispunjava. Punina Duha je ta koja pravi razliku u našem hrišćanskom iskustvu. Taj blagoslov dodiruje čitavo biće. Mesto boravka Duha u nama je u najskrivenijim delovima našeg duhovnog bića, i ona prožima, daje snagu i nadzire svaki deo naše prirode.

SVETI DUH U ČOVEKU

Dar Svetog Duha čini da osoba postane posvećeni vernik. Sveti Duh se nastanio u učenicima u gornjoj sobi, u onima koji su Ga iščekivali i On se još uvek nastanjuje i želi se nastaniti u posvećenim vernicima, u onima koji priznaju da Ga trebaju i očekuju. On oblači sebe njima i oni bivaju obučeni u Njega. U njima On nalazi telo, a u Njemu oni nalaze silu za duhovno izražavanje i delovanje. Bez zbrke, bez gubitka ličnosti i bez promena nasleđenih kvaliteta nastaje uzajamno usklađenje potreba i jedinstvo u delovanju. Na Dan Pedesetnice na apostolima su bili vidljivi svi ovi učinci. U svakom pojedinom se iskustvo podudaralo sa obećanjem kada je Isus rekao da će Duh doneti puninu poznanja: "U onaj dan spoznat ćete..." (Jn. 14:20 IŠ). Ono što ih On nije mogao naučiti, sa sigurnošću su spoznali tek kada je došao Duh Istine.

Na Dan Pedesetnice nije bilo ništa divnije od mudrosti i sigurnosti sa kojom su učenici poučavali narod. Proročanstvo je dobilo novo značenje, a činjenica Hristove smrti i uskrsnuća se tumačila u svetlu večnog Božjeg plana. Reč Božja je postala nova, a istorija Hristovog učenja i službe je za njih dobila novo značenje. Punina Duha je promenila čitavo njihovo gledište. Sveto pismo je bilo pojašnjeno, obasjano u njihovom umu kroz svetlo Svetoga Duha.

PROMENA KARAKTERA

A promena njihovih karaktera je bila čak i veća nego promena u njihovom saznanju (duhovnom razumevanju). Evanđelja prikazuju te iste ljude kao ponosne i svadljive, sebične i kao kukavičke, ali prve stranice Dela apostolskih govore jednu drugu priču o tim istim ljudima. Nešto se dogodilo između Pilatove sudnice i Golgote. Uskrsnuće ih je zateklo kako drhte od Jevreja iza zatvorenih vrata, ali na Dan Pedesetnice oni su otvoreno propovedali Isusa i optužili jevrejske vođe za Njegovu smrt.

Punina Duha ih je preobrazila. Bila je to punina koja je učinila razliku između bojažljivosti i radosne hrabrosti, između velike slabosti i trijumfalne sile. Oni su veselo klicali, bili su neustrašivi i silno srećni. To je razlika koju čini punina Duha u nama.

Da li i vas sve ovo izaziva? Jeste li doživeli puninu Duha, svoj lični Dan Pedesetnice? Nije li naše pogrešno mišljenje (teologija) o punini Duha baš zbog nedostatka iste, u našem ličnom životu? Kad jednom iskusimo puninu, nestaje i naša neizvesnost i isprazno pametovanje.

Imate li pobedu nad grehom? Ovo je važno pitanje, jer Duh Istine je i Duh Svetosti. On nas posvećuje u Istini. Dan Pedesetnice je promenio telesno (planiranje, napore) razmišljanje u duhovnu viziju, ponos u poniznost, sebičnost u ljubav, kukavičluk u hrabrost. On je promenio srca i preobrazio živote učenika. Puninom je došla pobeda. Imate li vi radost pobede nad grehom? Da li je vaš hrišćanski karakter blizu onog standarda Duhom ispunjene duše?

A šta je sa ljubavlju prema svetu? Isus je rekao da je On taj "koga svet ne može primiti." (Jn. 14,17). Oni su nepomirljivi protivnici. Šta se to danas desilo sa "starom naukom" o odvojenju od sveta? Ako su vernici ispunjeni Duhom, obilaze li oni šarolike vašare taštine ovoga sveta? Ne. Bogohulno je ispovedati puninu Duha a dahtati kao žedan pas za slastima ovoga sveta. Ovo dvoje nikad ne ide zajedno.

A šta da kažem o sili za službu? Koristimo li se manipulacijama, obmanama ili propovedamo evanđelje u sili Duha? Setite se te silne vojske "hrišćanskih radnika", širine i raznolikosti njihove službe, ozbiljnosti i domišljatosti njihovog rada, seminara, konferencija, itd, a iza svega toga opet oskudnih i mršavih rezultata. Punina Duha donosi buđenje, osvedočenje, obraćenja i krštenje. Razvoj i rast obraćenika i uvek nove i nove obraćenike. Dar Duha je dar sile, a nedostatak sile u službi rezultuje pomanjkanjem ploda.

JEDNO JE POTREBNO!

Nema sumnje, da ono što je danas potrebno Crkvi jeste blagoslov punine Duha. Samo bujica poput one na Dan Pedesetnice ima silu da odnese svo smeće, ispuni svaku rupu i nakvasi celu pustinju. Delo Božje se ne može izvršiti bez punine Duha. Bog svagda čeka da da svog Svetog Duha onima koji Ga traže. Njegova je volja da svako dete Božje bude ispunjeno Duhom, da se natapa u sili Duha i da u svemu pobeđuje nošeno tim Duhom. To je blagoslov i obećanje za sve. Uslovi su jednostavni, nepromenljivi i sveopšti. Bog čeka da ispuni obične ljude natprirodnom silom i da pretvori nesigurnu veru u žarku pobedu, iz slave u slavu.

Kako? Pitajte Petra, Jakova i Jovana! Oni su bili jako vezani za Gospoda Isusa, pre Dana Pedesetnice. Sve su radi Njega ostavili, ali su još uvek bili bez punine Duha. Verovali su u Isusa i bili su svedoci Njegove smrti i uskrsnuća. Oni su bili radnici, upravitelji, propovednici, evanđelisti, čak su činili i čuda - ali bez punine Duha. Onda su čuli za obećanje Duha i odlučili su tražiti, čekati i moliti, i prema Reči, Duh je došao - i svi su bili ispunjeni Svetim Duhom. Njihovi životi su se skroz na skroz pomenili, jer punina Duha je učinila da budu različiti, nikada više oni isti.

^vrh

misaone refleksije

"NAJGORA" MAMA NA SVETU

- Nepoznati autor

Imali smo najgoru mamu na svetu. Dok su druga deca za doručak imala slatkiše, mi smo ih jedva i probali pre ručka. Jele smo najčešće jaja i hleb od celog zrna pšenice. Kada su druga deca za ručak pila "koka kolu" i grickala čips i čokoladice, mi smo morale da jedemo sendviče. Verovatno ste shvatili da je, zahvaljujući našoj mami, i naša večera bila potpuno drugačija od večere druge dece.

Mama je uvek insistirala da joj kažemo gde se upravo nalazimo. Mogli bi ste pomisliti da smo bile kao zatvorenice. Uvek je morala da zna ko su naši prijatelji i šta sa njima radimo. Kada smo rekle da ćemo doći za sat vremena, uvek je insistirala da to i bude tako, da dođemo tačno za sat, ako ne i pre.

Sramota nas je da priznamo, ali je ona bila toliko drska, pa je narušavala Zakon o deci. Terala nas je da radimo po kući. Morale smo da peremo sudove, nameštamo posteljinu, morale smo učiti da kuvamo, usisavamo, peremo i radimo razne "robovske" poslove.

Išla je kasno na spavanje. Često mislim da je tako radila samo zbog nas, ne bi li nam izmislila još neku obavezu.

Uvek je od nas tražila da govorimo istinu - samo istinu i ništa drugo. Kada smo postale tinejdžerke znala je skoro svaku našu misao, i život je postao nepodnošljiv.

Nije dozvoljavala da momci kolima dolaze po nas i "sviruckaju" pred našom kućom. Morali su da dođu do ulaznih vrata, da bi se upoznala sa njima. Dok su sve druge devojke mogle da izlaze ne randevue sa momcima već sa dvanaest ili trinaest godina, mi smo na to morale čekati sve do navršenih šesnaest godina.

Zbog naše mame smo propustile mnogo uzbudljivih događaja, koje su druga deca imala puno. Niko od nas nije bio uhvaćen prilikom krađe u supermarketu ili prilikom uništavanja tuđe imovine, niko nije bio u zatvoru zbog nekog prestupa... I sve to njenom krivicom.

Nikada se nismo opile, nismo pušile, niti smo noću ostajale izvan kuće, niti smo radile na hiljade drugih stvari koje druge devojke i momci rade.

Nedelje su bile rezervisane za crkvu, i nismo mogle da izvrdamo odlazak na bogosluženje. Radije nismo ni pitale možemo li subotom uveče ostati sa društvom.

Sada, kad smo napustile porodičnu kuću i konačno smo slobodne, počinjemo da budemo jednako nepodnošljivi roditelji poput naše mame... i bivamo zabrinute što danas na svetu ima tako malo "loših majki" poput naše...

Izvor: ZOD, br. 73 - Jul, 2001.

^vrh

Smešna strana

PROFESIONALNA DEFORMACIJA

U toku je svadbena ceremonija u crkvi. Ženi se mladić koji dugo godina radi kao prodavac u jednoj uspešnoj zlatarskoj radnji. Dok je tako stajao ispred oltara sa svojom izabranicom, sveštenik je došao do onog dela obreda kada mladenci treba da izgovore zavete i da jedno drugom stave prstenje na ruku.

"Ponovite za mnom", obratio se sveštenik mladoženji, "Ovim prstenom..."

"Ovim prstenom", ponovi nervozno mladoženja a zatim brzo nastavi, "dobijate i pismenu garanciju da će vam novac biti vraćen u slučaju da niste zadovoljni njime."

NEMA MESTA ZA RADOST

Kad god bi propovednik izrekao neku veliku i lepu istinu u svojoj propovedi, na to bi neko od prisutnih glasno uzviknuo: "amen", "haleluja"! Ovakvo ponašanje je bilo veoma neuobičajno za tu crkvu.

Jedan od starešina crkve je rešio da reaguje i otišao je do čoveka koji je ovako vikao i upitao ga je: "Brate, u čemu je problem, zašto stalno dobacuješ?"

"O, ja sam zaista dodirnut Bogom, tako sam radostan", odgovori čovek.

Starešina mu odgovori: "Lepo, ali ovo nije mesto gde treba da pokazuješ svoju radost..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 60 / 2010.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Plata i dar - Aleksandar Birviš

* Jeremijin poziv - tvoj poziv - Vlado Pšenko

* Sila pobožnosti - Pavel Leštan

* Pripremi se, da vladaš sa Hristom - Derek Prince

* Molitva - Leonard Ravenhill

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Kako nam je njegova božanska sila darovala sve što je potrebno za život i pobožnost, poznanjem onoga koji nas je pozvao svojom slavom i silom." (2. Pet. 1:3 DS)

Dragi naši čitaoci,

ovaj stih nam tvrdi da imamo na raspolaganju svu riznicu neba, sve što nam je potrebno za naš duhovni rast i napredak, za naš život.

Koliko od nas zaista u to verujemo, i koliko od nas se ovim pravom i koristimo?

Zaista, činjenica je da možete imati nešto vrlo vredno, a da to ne znate. Iako to imate ne možete uživati u blagoslovima onoga što posedujete, jer ne razumete koliko je to što imate zaista vredno.

Postoji priča o farmeru koji je čitav život naporno radio na svojoj maloj farmi. Godinama je orao kamenito tlo, živeo je mučeći se, i konačno je umro nezadovoljan i siromašan. Nakon smrti, farma je došla u ruke njegovog sina. Dok je sin jednoga dana orao, pronašao je kamen koji je bio čudnog sjaja. Odneo ga je procenjivanje i saznao je da je to zlato. Mladić je ubrzo otkrio da farma leži na bogatoj zlatnoj žili. U trenutku on je postao bogat čovek. Međutim, za njegovog oca je to bogatstvo bilo izgubljeno iako je bilo na njegovoj zemlji, u njegovom posedu, iako je on čitavog života hodao po svom tom bogatstvu.

Tako je to i sa Božjom silom i darovima koji su dostupni svakom detetu Božjem. A ipak, mnoga od te dece žive u neznanju o onome što im je Otac darovao, i sili koja stanuje u njima.

Kako je to žalosno kada sretnete ljude koji sami sebe hvale kako su već 10, 15, 20 i više godina hrišćani, hvale se kako poznaju Bibliju, da su je pročitali na desetine ili čak na stotine puta... No, iz razgovora sa njima shvatite da oni ne shvataju i ne razumeju osnovne duhovne istine, da tako malo poznaju Gospoda (Božji karakter), da Reč koju čitaju ustvari tako malo oblikuje njihov pobožan karakter. Toliko utrošenih godina na "pobožnost" a ipak oni nikada nisu ušli u posed onoga što im je Bog darovao - namenio da imaju...

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

PLATA I DAR

- Aleksandar Birviš

"Smrt je, naime plata za greh, a blagodatni dar Božiji je - večni život u Hristu Isusu, Gospodu našem." (Rim. 6,23 EČ)

Ovaj stih je vrhunac raspleta rasprave što ju je ap. Pavle započeo još ranije rečima: "Šta ćemo, dakle, reći? Da ostanemo u grehu, te da milost izobiluje?" (Rim. 6,1). Ima proučavalaca Svetog pisma koji smatraju da rečena rasprava počinje daleko ranije, tamo kada apostol pita: "... da činimo zlo da dođe dobro?" (Rim. 3,8). Sam apostol odgovara: "Nipošto!" (Rim. 6,2).

(Rasprava se praktično završava sedmim poglavljem Poslanice. Osmo poglavlje ukazuje na rešenje: Sveti Duh).

Odgovor je određen i odsečan. On ne dopušta neko drugo ponašanje niti kakvu drugu pretpostavku dobra i zla. Ipak, ima hrišćana koji se ponašaju drugačije. Pozivaju se na Božiju milost (ne određujući potanko šta je to uopšte milost), tvrde da u Gospodnjoj milosti žive (ne znajući ni šta je život), pozivaju se na predodređenost po kojoj su spaseni grešili ili ne grešili.

I u jednom i u drugom slučaju propoveda se neka vrsta tupe prepuštenosti postojanju greha i smrti. Kao uteha se prihvata milost usinovljenja. Naime, ljudi veruju da im je Bog otac i da to očinstvo ne prestaje bez obzira u kakvom se blatu dete nalazilo. Iz tog shvatanja proizlazi da pojedinac može da greši koliko je voljan a ništa ga ne može odvojiti od spasenja.

Na prvi pogled izgleda privlačno. Međutim, ima tu nekih pogrešnih poređenja, odnosno čovek pretpostavlja o Bogu sa gledišta sopstvene ograničenosti. Šta znači kad kažemo "neotuđivo očinstvo"? To znači da je Bog primoran da bude nečiji otac samo ako taj neko uobrazi da mu je Bog otac. Koji čovek može da primora Boga na bilo šta? Može li iko ili išta da prinudi Gospoda da nešto postane, bude ili čini? Ne. Bog je otac zato što On tako hoće i On je onakav otac kakav hoće da bude. Uzaludno je učiti ga ili mu preporučivati koga i kako da spase. To je njegovo isključivo pravo. Mi smo srećni što On hoće da nas uključi u svoje delo - i blago nama ako u tom delu i učestvujemo svim darovima što nam ih je Bog dao.

Pretpostavimo da rođeni sin ministra pravde učini kakav zločin. Ako je zločinčev otac pravi ministar pravde, onda zločinac nema šta da očekuje: otac će prvi zahtevati da nedolični sin bude primerno kažnjen. Naravno, ima i nepoštenih očeva: oni bi sve učinili da se zločin zataška i da njihovo dete izbegne istragu i suđenje i kaznu. Međutim, ja govorim o ocu koji ima nešto časti i poštenja. Sin ministra pravde nije prestao da mu bude sin i iza rešetaka i na vešalima ili električnoj stolici. Bog je pravi otac. Njega nisu pokvarila osećanja prema svojim sinovima i kćerima: On prašta i ljubi, ali i kažnjava.

Jamačno, ovo pitanje se ne postavlja na ovaj način. Treba pitati drugim rečima: kako da se hrišćanin sačuva od duhovne lakomislenosti i od zanemarivanja poštenja i čestitosti? Kad kažem "hrišćanin", ja mislim na čoveka koji je opravdan verom i koji se obratio Gospodu za spasenje. Taj mora da pronađe kako da se sačuva od opasnog samozavaravanja. Spasonosna milost ne sme poslužiti kao zaklon za greh. Takvi omalovažavaju darodavca milosti. Njih opominje ap. Petar: "jer je tako volja Božija da dobrim delima zadržavate neznanje bezumnih ljudi, kao slobodni, a ne kao da biste imali slobodu za pokrivanje pakosti" (1. Pet. 2,15-16). Sa ovim je u duhovnom skladu i zahtev ap. Pavla da spasenje izgrađuje sa "strahom i trepetom" (Fil. 2,12).

Setimo se naših služenja, odn. robovanja. Bili smo robovi greha i živeli u strahu od smrti. Ta činjenica je nesporna kako biblijski tako i iskustveno. Ako danas služimo Hristu, onda nam neće biti teško da uporedimo pređašnjeg gospodara sa sadašnjim. Greh velikodušno plaća, ali sve što on daje svodi se na smrt. Hristos ustvari ne plaća nego dariva. Svi njegovi darovi su obuhvaćeni jednim darom: životom večnim.

O kakvoj je plati reč? Iako je u Spasiteljevo vreme postojao novac, ovde se - prilično očigledno - misli na plaćanje razmenom (trampom). "Plata za greh je smrt" ne znači "proizveo sam greh pa dobijam smrt", nego valja razumeti ovako: "Ja Bogu nema šta da pružim, nego greh - a on meni daje smrt". Naravno, pomenuta smrt nije ubijanje, kazna kao osveta (iako Gospod i na to ima pravo). Ova smrt je večna smrt - dakle večno ispaštanje (Otk. 20,14). Ona je suprotnost ponuđenom večnom životu, nepropadljivom, netruležnom nasledstvu što ga Bog čuva za nas na nebesima (1. Pet. 1,4).

Milost je dar od Boga. To spada u osnovna saznanja o njoj. Sadržaj milosti obuhvata Hristovu pobedu na krstu. Tom pobedom je milost (blagodat) postavila jedan drugi redosled: ne dolazi smrt posle života, nego život posle smrti. Slično je to ubiranju plodova: ono dolazi posle sejanja i rasta. Milost (to će reći: izbavljenje i spasenje) dolazi pre istine-osloboditeljke (Jn. 8,32). Naime, oslobođenje je nadgradnja izbavljenja. Istina-osloboditeljka nas postavlja pred određeni zadatak: zadobijanje ljudi za Hrista (1. Kor. 9,19) to jest, sloboda nas stavlja Bogu na potpuno raspolaganje. Ne mislimo da je zadobijanje duša samo ubedljivo razgovaranje sa neubeđenima, nego je to i mnoštvo drugih, naoko nepovezanih poslova. Sve služenje pravdi na posvećenje kao i sva služba Bogu treba da bude namenjena zadobijanju novih učenika Hristovih.

Nema granica milosti Božijoj. Ona je veća od svih naših znanja i pretpostavki o dužini, širini, visini i dubini. Međutim, neograničenost nije samo količinska. Milost je isto tako beskonačna po svojoj raznovrsnosti, vrednostima i mogućnostima.

Imati milost znači imati izuzetno prisustvo Božije: Bog je sa hrišćaninom i hrišćanin je sa Bogom. Pored toga: Gospod je uz hrišćanina i za hrišćanina. On se hrišćaninu ne postavlja kao sudija ni kao protivnik. Stoga je neuputno i slaboverno ograničavati svevišnju milost na neko mesto (na pr. Jerusalim, Rim, Carigrad, Aleksandriju, prošteništa i sl.) ili samo na neko vreme (razdoblje, prošlost, praznike itd.) ili samo na jednu vrstu obreda i kalendara (liturgički, harizmatski, bez propisa, sa novim propisima i šta se tu sve može reći) ili na samo jedan skup ljudi (crkvu, versku zajednicu, pokret, molitvenu grupu).

Milost uverava da je Bog s ljudima. Isto tako, spasenje pokazuje da je čovek s Bogom. Ni u spasenju milošću niko nema prava da ograničava Svevišnjeg. Neograničene su mogućnosti spasenja. Hristova žrtva je sveobuhvatna. Čovek se može priključiti Gospodu na beskonačno mnogo različitih načina. Nažalost, pod uticajem nastojanja na učinku i korisnosti, ljudi su načinili obrasce spasenja i čude se (katkad i bune) ako neko nije spasen po njihovim obrascima i propisima. Drugi, slično ovima, smatraju da je njihovo sopstveno iskustvo sa Bogom (a i to je pitanje) jedino merilo spasenja: ako neko nije spasen onako kako su oni spaseni, onda - po njihovom shvatanju - taj nije spasen uopšte. Međutim, u milosti mi stičemo smelost i pravo da ponovo gledamo očima vere (da budemo kao deca - Mt. 18,3). Umesto naših obrazaca potrebno nam je Sveto pismo. Njim vidimo ko smo, pokazuje nam se šta ćemo postati. Osećamo u čemu smo, a Bog nam objašnjava u šta ćemo se odenuti.

Nova odeća za hrišćanina je večni život, neraspadljivost (1. Kor. 15,53-54). Prema našem stihu (Rim. 6,23), to je dar Božiji. Rečenica je tako sastavljena da je namerno istaknuta reč "dar". Naime, večna propast je posledica i proizvod čovekovih postupaka, pre svega zloupotreba slobode i zanemarivanje odgovornosti. Na suprot tome, večni život nije nešto što čovek može sam da postigne. Sopstvene zasluge i napori ne doprinose večnosti. (Šta misliš kad bi neki stanovnik kakvog mikronežanskog ostrvceta pokušao da vodom iz svog bunara podigne nivo Tihog okeana?! Život večni nam ne mogu dodeliti ni naši prijatelji (ni nebeski ni zemaljski). Dar je poklon živog Boga. Otud se hrišćanstvo prva dva veka nije klanjalo pred svetiteljima, niti je čeznulo za ljudima koji će posredovati u saopštavanju milosti. Štaviše, strogo je odbacivano i služenje anđelima (Kol. 2,18), a kamoli ljudima. Nikakvo posredništvo ne dolazi u obzir, osim Gospoda Isusa Hrista (1. Tim. 2,5).

Ovo nisu mašte i snovi, nego je to sadržaj vere koja će nas održati i uvesti u prisustvo Duha Svetog (o čemu Poslanica Rimljanima obilato izveštava u osmom poglavlju, što je sam ap. Pavle uobličio kao posebnu raspravu). Hrišćaninov lični život je zaštićen, ali je potrebno stalno bdeti na straži. Doduše, i najboljem stražaru se dogode propusti, ali ti nemoj očajavati. Nebeski Otac nas ne ostavlja bez nade. On je dao Gospoda Isusa Hrista. Ko ima Hrista ima život, jer večni život i jeste u Hristu (1. Jn. 5,11-12). To je tvoj posed.

Izvor: Iskre 10/1983.

^vrh

JEREMIJIN POZIV - TVOJ POZIV

- Vlado Pšenko

Dragi čitaoče! Zasigurno te primanje nekakvog poziva ne ostavlja mirnim i ravnodušnim. To može biti poziv za vojsku ili na sud - možda čak telefonski poziv nekog poznanika, kojega godinama nisi čuo ni video. No, šta misliš kako je kada Bog uputi poziv? Evo kako biblijski prorok Jeremija, u prvom poglavlju svoje knjige, opisuje trenutak Božjeg poziva u službu: "I dođe mi reč Gospodnja govoreći: Pre nego te sazdah u utrobi, znah te; i pre nego iziđe iz utrobe, posvetih te; za proroka narodima postavih te... A Gospod mi reče: Ne govori: Dete sam; nego idi kuda te god pošaljem, i govori šta ti god kažem." (Jer. 1:4-5, Jer. 1:7 RDK)

Jeremija je živeo u malom mestu, koje se zvalo Anatot. Nalazilo se nedaleko od Jerusalima - glavnog grada Judeje. Poziv koji je primio od Boga nije bio poput dolaska nekog bogatog rođaka, koji ti kaže: "Sinko, hajde sa mnom u grad. Videćeš mnoge lepe stvari, naći ću ti dobar posao, pa ćeš i raditi, ali se i dobro provoditi. Tvoji će biti srećni što se nećeš morati mučiti poput njih!" Bog daje Jeremiji vrlo težak zadatak: govoriće u njegovo ime narodu koji je postao neposlušan i nepokoran. To neće - u prvom redu - biti poruka nade, koja se uglavnom s radošću prima. Ne, zadatak je izuzetno težak: "Vidi, postavljam te danas nad narodima i carstvima da istrebljuješ i obaraš, i da zatireš i raskopavaš, i da gradiš i da sadiš." (Jer. 1:10 RDK) Pre poruke nade za narod, trebalo je doći poruka osude. Stoga se mladić uplašio tako odgovornog zadatka, te se kolebao da ga preuzme. Odgovorio je Bogu plaho: "A ja rekoh: Oh, Gospode, Gospode! Evo, ne znam govoriti, jer sam dete." (Jer. 1:6 RDK) No, Bog je obećao Jeremiji da će biti uz njega, te ga izbaviti iz opasnih situacija. Mladiću je to bilo dovoljno: kročio je na težak put u ispunjenju Božjeg zadatka.

Dragi čitaoče! Ti i ja nakon ovoga možemo reći: "Pa šta mi imamo sa time. Jeremiju je Bog pozvao na zadatak. On je zasigurno čuo glas Božiji ili glas njegovog anđela, koji mu je jasno rekao šta treba činiti. A ja niti čujem glas Božiji niti vidim njegovog anđela. Meni niko ništa ne govori. Kakve ja veze imam sa Jeremijom?" No, ja mislim da smo jako povezani sa ovim Jeremijinim pozivom. Uveren sam da Bog i tebi i meni poručuje: "Pre nego te sazdah u utrobi, znah te; i pre nego iziđe iz utrobe, posvetih te; za proroka narodima postavih te... dodelio sam ti i zadatak na ovome svetu, no još uvek čekam - na tvoj odgovor."

To je zasigurno istina da nam se nije ukazao anđeo i rekao nam na sav glas što trebamo činiti. No, u Bibliji je zapisana živa Božija reč. U jevanđeljima nailazimo da je Isus dao poslanje svojim sledbenicima: "Zato idite i načinite sve narode mojim učenicima!" (Mt. 28:19 EČ) Sveto pismo nam daje pregršt podsticaja da se pokrenemo na Božije delo. Stoga je moja molitva za tebe i sebe - da ne ostavimo Boga bez odgovora na njegov poziv. U biblijskoj hronici početaka Crkve, u Delima apostolskim, piše o onima koji su slušali Petrovo propovedanje Božije reči: "A kad su ovo čuli, kosnu ih u srce, te rekoše Petru i ostalim apostolima: braćo, šta da činimo? A Petar im reče: pokajte se i neka se svaki od vas krsti u ime Isusa Hrista za oproštenje svojih grehova, pa ćete primiti dar Duha Svetoga." (Dela 2:37-38 EČ) Duh Sveti je darovan onima koji su doživeli obraćenje. Duh Sveti želi potresti i moje i tvoje srce te nam dati podsticaj da odgovorimo na Božiji poziv. Svet u našem okruženju treba jednako Božije delovanje, kao i u Petrovo i Jeremijino vreme.

Jeremija je strahovito patio i trpeo progonstva dok je izvršavao zadatak. Jadikovao je pred Bogom: "Zašto bol moj jednako traje? I zašto je rana moja smrtna, te neće da se isceli?" (Jer. 15:18 RDK) vapio je i pitao se: "Zašto iziđoh iz utrobe da vidim muku i žalost i da se svrše u sramoti dani moji?" (Jer. 20:18 RDK) Čak je došlo do toga da je hteo odustati: "I rekoh: Neću Ga više pominjati, niti ću više govoriti u ime Njegovo." (Jer. 20:9 RDK) No, Jeremijina knjiga je svedočanstvo da ovaj Božji čovek nije odustao, već je u potpunosti ispunio svoj zadatak. Ti možeš reći: "Ah, takav zadatak ne bi nikako hteo da prihvatim: kakav je to život u kojem te stalno proganjaju, odbacuju a ti moraš jadikovati i vapiti za milost!" Takvo je razmišljanje sasvim razumljivo. No, Jeremijin je život imao dubinu i bogatstvo kakvo nam je teško razumeti. Razmišljao sam o njegovim podsticajima, o pokretačkoj sili za ovako tešku službu.

U prvom redu, Jeremija je bio svestan da služi Stvoritelju neba i zemlje te da ima njegovu podršku. Stoga je mogao i ovako uzvikivati: "Gospode, kreposti moja i grade moj i utočište moje u nevolji!" (Jer. 16:19 RDK) Zatim, Jeremiju je vodila ljubav prema svome narodu. Posle poruke o kazni, dolazila je poruka nade: "Ići će plačući, i s molitvama ću ih dovesti natrag!" (Jer. 31:9 RDK) i "promeniću žalost njihovu na radost, i utešiću ih, i razveseliću ih po žalosti njihovoj." (Jer. 31:13 RDK) Jeremija je imao snažan cilj u svome životu. Martin Luter King, poznati crnački borac za građanska prava u Americi, je rekao: "Ako čovek u svom životu ne nađe nešto za šta je voljan umreti, onda njegov život nije vredan življenja." Jeremija je upravo imao ono za što je bilo vredno umreti.

Sa setom se sećam rane mladosti. Bio sam plah i povučen. No, imao sam cilj, odnosno, viziju života, za koju sam bio spreman, u svojim mogućnostima, dati život. Otići ću u taj i taj grad, pohađati i završiti tu i tu školu, postići to i to. U potpunosti sam se odvažio na ostvarenje životne vizije, bez obzira na cenu koju je trebalo da platim za nju! Ispisao sam se na polugodištu drugog razreda srednje škole, na veliko iznenađenje nastavnika i školskih prijatelja. Bio sam dobar učenik, pa je to teško bilo razumeti zašto sam se odlučio na tako - za njih - nerazuman čin. No, ja sam pred sobom imao viziju: otići u veliki grad i ostvariti mladalačke snove. To je moglo da znači da ću pretrpeti mnoge poteškoće, no, moj je cilj za mene bio vredan svake žrtve i truda. Imao sam nešto što je u mojim očima bilo vredno življenja. Moja vizija me je nadahnjivala i ispunjavala te se svojih namisli nisam hteo odreći ni za šta na svetu. No, ljudski ciljevi često nemaju daleki domet i trajnu vrednost, te nas odvedu u skroz pogrešnom smeru. Mene je u ranoj mladosti pokretala sanjalačka priroda, te - na kraju - nisam puno postigao time što sam se izborio da završim školu, koja mi je bila na srcu. Ipak, kad se danas setim tih dana, shvatam da je bilo vredno imati jasan cilj u životu i boriti se za njega. Naučio sam iz toga da plemenit cilj obogaćuje život i daje mu dublji smisao. Verujem da je vizija života, kao plod Božjeg delovanja u našem srcu te njegovog rukovodstva, ono do čega nas Božija ruka želi dovesti.

Dragi čitaoče! Majka Tereza je živela u Kalkuti, u Indiji. Nakon što je krenula na odmor u neko planinsko mesto - primila je novi poziv od Gospoda, "poziv unutar poziva", kako ga je ona nazvala. Napustila je udobnost okruženja u kojem se nalazila i u potpunosti se posvetila najsiromašnijima. Tebi i meni treba upravo taj poziv unutar poziva: nešto iza čega će Bog stajati, a što će se odnositi na spasenje ljudskih duša. Nešto za šta ćemo moći reći: "Sad znam za šta sam rođen! Sad znam koji je smisao toga što sam došao na ovaj svet!" Ohrabrujem te da istrajno moliš za Božiji poziv.

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

SILA POBOŽNOSTI

- Pavel Leštan

- Govoriti o carstvu ili ostvarivati carstvo?

Proklamovati istinu i verovati u nju nije isto što i sprovoditi je u delo.

Jedan propovednik je rekao: "Mnogi hrišćani su neustrašivo spremni, ali nikako da dođu do same bitke."

U svojoj službi, Jovan Krstitelj je došao do prelomne tačke, i nije slučajno da su upravo tada protiv njega ustale demonske sile i on je završio u zatvoru. Zbunjen i obeshrabren, on šalje svoje učenike da pitaju Isusa neverovatno pitanje: "Jesi li onaj koji je trebao doći ili da drugog čekamo?" (Lk. 7:19) Zamislite, to je isti onaj Jovan koji je hrabro promovisao Isusa kao Mesiju i Jagnje Božije.

Demonska opozicija koja ga je spopala bila je tada utelovljena u ženi Herodijadi, supruzi kralja Heroda. Ova žena je ustala protiv Jovana. Njena je ideja i zavera bila da Jovan bude utamničen a kasnije i smaknut.

Šta se ovde desilo? Zar to ne liči na događaj iz Starog zaveta, opisan u Prvoj Carevima (18. i 19. pog.). Ilija, posle neverovatnog trijumfa nad lažnim religioznim sistemom i njegovim predstavnicima i promoterima na brdu Karmel, ubrzo biva suočen sa demonskim besom kraljice Jezavelje, i ovaj prorok, heroj odjednom gubi snagu da se bori. Jednostavno beži od nje i pada u očaj, u depresiju.

Ilija se valjano umešao u sve strukture svog vremena, pomrsio konce đavolu. Suprotstavio se demonskim utvrdama, suprotstavio se nepravdi u društvu, suprotstavio se pogrešnim političkim tokovima... I kada se činilo da je uspeo da promeni svet, odjednom je protiv njega ustalo nešto, sa čime nije mogao da se bori.

Ko je to ustao protiv njega? Žena - Jezavelja. Kraljica koja je svog muža - kralja Ahava manipulisala toliko, da on sam nije ni imao svoju volju. Ona je u stvari vladala Izraelom kroz njega. I do jednog trenutka je sve bilo relativno u redu. Bio je mir, moglo se živeti, sve dok nije došao Ilija da iskomplikuje stvari u Jezaveljinom kraljevstvu.

Šta je Iliji trebalo da se meša u sve te strukture? Zar nije bilo dovoljno da se moli Bogu i da blagosilja narod?

Danas mnoge crkve srećno i samozadovoljno uzvikuju: "Bogu hvala, niko nas ne progoni!"

Istina, ima li neko razloga da progoni crkvu? Šta je to crkva uradila zbog čega bi se đavo digao protiv nje? U kojoj se to sferi crkva suprotstavlja demonskim strukturama? Demonske sile nemaju nikakvog razloga da diraju crkvu, jer im crkva, takva kakva jeste savršeno odgovara, pa čak i radi za njih.

Kakva je slika crkve koja odgovara đavolu?

- Crkva koja se ni u šta ne meša. Pasivnost.

- Crkva koja (iz)umire od dosade. Duh Sveti je isključen, da ne remeti mir (počinak).

- Crkva koja nema viziju ili koja nema konkretnu (jasnu) viziju.

- Crkva koja ne moli ili ne zna za šta da moli ili ne računa na moć molitve ili moli svoje "sitne" i sebične molitve.

- Crkva koja je zagledana samo u sebe i svoje potrebe.

- Crkva koja se boji progonstva i zato se radije izoluje, zatvara se.

Protiv ovakve crkve đavo nema razloga da ustaje. Ovakva crkva savršeno odgovara đavolu, da ne kažem - ili da kažem - savršeno dobro služi đavolu. Ako se počnemo angažovati na način kao Ilija ili Jovan Krstitelj, onda đavo neće sedeti skrštenih ruku kao sada.

Ako proučavamo istoriju hrišćanstva, istoriju probuđenja i pokreta koje je vodio Duh Sveti, videćemo da se svaki put kada je Bog nešto radio među ljudima, digla snažna opozicija koja je pokušavala da suzbije i spreči Božije delo. Počev od Jerusalima, preko svih progonstava koja je rimska vlast vršila po čitavoj imperiji, preko inkvizicije i spaljivanja i proklinjanja reformatora, do današnjih progonstava bilo da se radi o pojedinačnim ili masovnim represalijama.

"Nas, Bogu hvala, niko ne dira." Da li je ovo onda ispravno rečeno? Nije li ispravnije reći: "Niko nas ne dira, Bože oprosti nam što ništa ne radimo. Oprosti nam da nismo nikakva opasnost za sile tame..."

Vapimo za probuđenjem, očekujemo da Bog napuni naše crkve i da nam bude tesno, ali to se ne dešava. Naravno, probuđenje daje Bog. Možda je Bog kriv što se ljudi ne obraćaju dovoljno. Možda nam je teško da svedočimo, jer to može značiti raditi nešto "opasno po život", jer ako nas uhvate da svedočimo o Hristu, bacaju nas lavovima i spaljuju na lomačama, zatvaraju nas u zatvore i primoravaju da se klanjamo idolima...?! Ne, ništa od toga.

Zašto se onda ljudi ne obraćaju? Imamo li dobro svedočanstvo? Šta ne valja ovde? Ljudi nas ignorišu, vlasti nas ignorišu, đavo nas ignoriše... E pa da, sad bih ja hteo da nas đavo ne ignoriše. Da!

Dok god nas đavo ignoriše dotle će nas ignorisati i svet i vlast i nećemo imati nikakav značajan uticaj na društvo u kome živimo. Ili obrnuto, dok nas ignorišu ljudi i vlasti dotle ni đavolu ne predstavljamo nešto zbog čega bi se on uzbuđivao.

Ovde (na području bivše Jugoslavije) još nije bilo probuđenja. Ovo što mi danas imamo je daleko od probuđenja. Mi nismo još ni krenuli tim putem. Još nismo počeli kao crkva ni da zapravo molimo za to. Da molimo onako kako treba. Molitve koje će pokrenu Boga. Par dana u godini kad imamo takve kampanje pobuđenja ili evangelizacije, konferencije, predavanja, molitvene šetnje ili jutarnje molitve na brdima, sve je to još uvek daleko od nečega što bi se moglo nazvati: Sistematsko i strateško delovanje u cilju osvajanja zemlje za Boga. Takvog delovanja nema, jer je glavni komandant i strateg svake duhovne bitke je gurnut u stranu. Umesto da se pokorimo zapovestima i komandi Svetoga Duha, mi pokušavamo našom mudrošću i snagom da dobijemo bitku u "vazdušnim prostranstvima" iznad naše zemlje ili grada. "Ne silom ni krepošću nego Duhom mojim, veli Gospod nad vojskama!" (Zah. 6:4 RDK)

Dakle, do čega nas ovo dovodi? Šta nam govori? Do toga da bi mi trebali odvažno da se borimo za veće stvari. Pre svega za veći nivo Božjeg pomazanja. Više Svetog Duha u našim životima, u našim crkvama.

Danas je isuviše mnogo hrišćana koji "duhovno životare". Mnogo nas kao takvih koji su bez dovoljno sile za ono što se očekuje od njih da urade, da ispune svoju svrhu i Božje poslanje u svom životu. Možemo biti u crkvi, možemo izgledati OK, možemo se lepo moliti i divno slaviti Boga. No, to nije TO! Pitanje je, imamo li sile? To je ONO što trebamo imati. Spoljašnji izgled pobožnosti nije isto što i sila pobožnosti. I sam crni đavo može izgledati kao "anđeo svetla".

Apostol Pavle kaže da će u poslednja vremena biti teško (2. Tim. 3:1-7), jer će ljudi imati "izgled pobožnosti" ali neće imati silu pobožnosti, čak će i odricati sile pobožnosti. Kako se može poreći ili odreći se sile pobožnosti? Da li tu Pavle misli na neko negativno ispovedanje? Neko lažno učenje? Između ostalog, da. Međutim, poricati silu može se i na drugi način. To se može učiniti i kroz način življenja.

Kako treba da razumem situaciju u crkvi, da se molitveni sastanak ne može održati zato što niko nije došao na njega, ako ne upravo kao poricanje sile molitve? Zar ne dolazak na bogosluženje nije poricanje sile zajedničkog slavljenja i obožavanja Boga kao i sile reči koja se propoveda?

Sila pobožnosti je ključna stvar za našu svrhu, naše poslanje. Bez te sile ne možemo učiniti ništa za Božije carstvo. Božije carstvo nije sa ovoga sveta. Ono se ne može ostvariti metodima ovoga sveta. Božije carstvo je ono što dolazi sa neba, od Boga. I za njegovo ostvarenje nam je potrebno ono što dolazi sa neba - pomazanje Duha Svetog.

Molitva: "Neka dođe carstvo Tvoje..." ne znači: "Bože, Ti si odgovoran da uspostaviš red na Zemlji." Ona znači: "Gospode, daj mi natprirodno oruđe i natprirodnu silu, natprirodnu milost i istrajnost da budem upotrebljen za ostvarivanje tvoga carstva na Zemlji."

Odgovornost je na nama. Bog je ponudio sredstva. Ponudio je pomazanje. Ali da li je nivo pomazanja u kome se sada nalazimo dovoljan za veća ostvarenja? Imamo li ga uopšte?

Da jeste ili da ga imamo, već bi zakoračili tamo. Već bi bili na putu ostvarivanja Božjeg carstva u našem okruženju. Jer pomazanje je DELOTVORNA SILA Svetog Duha, i ona ne može stajati neiskorišćena. Ona se ne može dobiti ako nije sa svrhom. Ako postoji pomazanje, ono funkcioniše, ono se manifestuje, ono je vidljivo. Ako se ne manifestuje, onda ga nema. A ako ga nema, trebalo bi da padnemo na kolena i molimo: "Oprosti nam Gospode, jer smo umisli da smo 'bogati i da nam ništa ne treba', da se odričemo 'sile pobožnosti'. Oprosti nam što smo 'mlaki'..." (Otk. 3:14-20).

^vrh

PRIPREMI SE, DA VLADAŠ SA HRISTOM

- Derek Prince

"... zar ne znate da će sveti suditi svetu?" (1. Kor. 6:2 EČ)

Bog nas je iskupio za dvostruku svrhu. Jedna je ta negativna strana, da nas je spasio od pakla - za šta treba da smo (i bićemo) Mu večno zahvalni. Dok pozitivna strana jeste da smo odeljeni za Njega i pripremani da delimo tron Hristov - saučestvujemo sa Hristom u Njegovoj budućoj vlasti.

Pre nego nastaviš dalje da čitaš, zastani na časak i razmisli o ovoj istini, šta ona znači za tebe lično, kao hrišćanina, i da li razumeš da bi TI trebalo da uložiš svaki napor, da sebe pripremiš za večno vladanje sa Hristom? Moraš se pripremiti, moraš odraditi svoj deo u tome. Ja i moja žena (Rut) smo otkrili da Sveti Duh stavlja sve više i više naglasak na to da sebe treba pripremati za tu večnu budućnost.

Obećanje vladavine je jasno dato:

"... zaista vam kažem da ćete vi, koji pođoste za mnom, u novome svetu, kada Sin čovečiji sedne na presto slave svoje, i sami sesti na dvanaest prestola i suditi nad dvanaest plemena Izrailjevih." (Mt. 19:28 EČ)

"I onome koji pobeđuje i drži moja dela do kraja, tome ću dati vlast nad mnogobošcima, i biće im pastir sa gvozdenom palicom, kao što se razbija zemljano posuđe." (Otk. 2:26-27 EČ)

Priprema za vladavinu

Za ovu veliku i ozbiljnu odgovornost u deljenju vlasti sa Hristom, mi moramo sebe veoma pažljivo pripremiti. Za ovakvu čast i odgovornost, nije dovoljno se uzdati samo u svoje "novorođenje", već pre svega tu se traži posedovanje određenog karaktera. U nastavku, evo nekih najvažnijih karakternih osobina.

1. Istrajnost

"Vi ste ti što su istrajali sa mnom u mojim iskušenjima. I ja vam određujem carstvo, kao što je meni moj otac odredio, da jedete i pijete za mojom trpezom u mom carstvu, i da sedite na prestolima i da sudite dvanaest plemena Izrailjevih." (Lk. 22:28-30 EČ)

Mnogi ljudi su počeli kao učenici Hristovi, međutim, samo njih 12 je čvrsto i rešeno nastavljalo da Ga sledi do samog kraja, samo oni su uzeti kao dostojni da sa Njime vladaju nad Izraelom u budućnosti. (Juda Iskariotski je kroz svoju izdaju izgubio svoje pravo na tron, ono je dato drugome, vidi Dela 1:15-26.)

"Istinita je reč: ako smo s njim umrli, s njim ćemo i živeti. Ako podnosimo, s njim ćemo i carovati." (2. Tim. 2:11-12 EČ)

Ako želimo da imamo udeo u Hristovom uzdizanju, onda prvo moramo uzeti učešće u Njegovoj smrti, a posle toga Ga nastaviti istrajno slediti kroz sve nevolje i kušnje.

2. Siromaštvo u duhu i krotkost

"Blaženi su siromašni duhom, jer je njihovo carstvo nebesko." (Mt. 5:3 EČ)

"Blaženi su krotki, jer će oni naslediti zemlju." (Mt. 5:5 EČ)

Bog pristup u svoje carstvo ne otvara onome ko je arogantan i drzak (previše samosvestan), već samo onima koji prepoznaju činjenicu u sebi da su potpuno nedostojni takve velike časti. Ana, majka Samuilova je izjavila to u svojoj pesmi na sledeći način:

"Siromaha [Bog] podiže iz praha, i iz bunjišta uzvišuje ubogog da ga posadi s knezovima, i daje im da naslede presto slave..." (1. Sam. 2:8 RDK)

Oko hiljadu godina kasnije, Marija, u svojoj pesmi veličanja Božje milosti, ističe istu istinu:

"Zbaci vladaoce sa prestola i uzvisi ponizne." (Lk. 1:52 EČ)

3. Čistota (posvećenje)

"[Hrist] koji je dao samoga sebe za nas, da nas izbavi od svakoga bezakonja i očisti sebi narod koji mu pripada, koji revnuje za dobra dela." (Tit 2:14 EČ)

Ljudi koje je Hrist priznao za svoje, jesu oni koje je On iskupio i oprostio im grehe, tj. iskupio od dela bezakonja i koje je On za sebe očistio - učinio nevinima pred sobom i posvetio ih.

Međutim, postoje dve strane ovog procesa očišćenja: prva je božanska a druga ljudska. U Prvoj Jovanovoj 3:2-3, apostol govori o našoj nadi da ćemo biti transformisani u Hristovo obličje, da ćemo postati Hristoliki, onda kada se Hrist vrati na Zemlju, no, Jovan još i dodaje: "I ko god polaže ovu nadu u njega, čisti se kao što je i on čist." (SSP) Dakle, Hrist će očistiti samo one koji na Božje očišćenje, koje je učinjeno na njima, na to odgovaraju svojim zalaganjem da budu i ostanu čisti. Koji rade na svom ličnom posvećenju. Štaviše, Bog ima samo jedan standard čistoće: "kao što je i On [Isus] čist".

Prva Petrova 1:22 nam govori kako možemo očistiti svoje duše, da je to moguće "poslušnošću istini", a ova "poslušnost istini" rezultira (vidljiva je) u "nelicemernom bratoljublju", takva duša "voli iz sveg srca". Dakle, očišćena duša pokazuje ljubav, ona je ispunjena ljubavlju (vidi 1. Kor. 13).

4. Ljubav prema istini

U Edenskom vrtu, Sotona je na jedan veoma lukav i prepreden način zaveo Adama i Evu da se ogluše o Božju zapovest. On ih je naveo na pobunu protiv Boga i od tada to je njegovo glavno oružje protiv čovečanstva. U Otkrivenju 12:9, za Sotonu se kaže da je "stara zmija... koja ceo svet dovodi u zabludu".

U Drugoj Solunjanima 2:9-11, Pavle upozorava da će ova sotonska taktika dostići svoj vrhunac preko antihrista, koji će lažnim čudima i znakovima zavesti sve one koji su "odbili da vole istinu i da se tako spasu".

Ovo dakle, je naša jedina zaštita: da sa ljubavlju prihvatimo i držimo istinu. Da zavolimo istinu! Svi oni koji odbiju da se ovako postave, ne samo da će biti zavedeni od Sotone, već će i sam Bog učiniti da budu uvedeni u zabludu, i to će biti Njegov sud nad njima.

Ljubav prema istini nije samo puki pristanak na propisana religiozna pravila, koja ma koliko god da "ortodoksno" (pravoverno) nam izgledaju ili čak da nam gode. To nije ni redovno čitanje Biblije, ni u mnogim ili redovnim molitvenim časovima. To je nešto što zahteva potpuno i bezrezervno predanje da se veruje i posluša svaka Reč Božja - da se u vezi te Reči odbije učini bilo kakav kompromis, ni najmanje odstupanje.

U Isusovo vreme mnogi Jevreji su prepoznali da je Isus očekivani Mesija, ali zbog straha od posledica koje bi ih mogle zadesiti od strane religioznih autoriteta toga vremena, oni su odbili da Ga javno priznaju, "... jer su više voleli ljudsku slavu, nego li slavu Božiju." (Jn. 12:42-43 EČ) To je srž kompromisa. Mi bi trebalo da se zapitamo: Šta mi više znači: Ono što o meni misli Bog ili ljudi? Božja pohvala ili pohvala od ljudi?

U Pričama 23:23, čitamo sledeći savet: "Kupuj istinu i ne prodaji je..." Istina nije nešto što se jeftino nudi. Ona traži da se u nju uloži mnogo vremena u molitvi i studiranju Pisma, a zatim dalje, treba da sledi njeno primenjivanje u svakodnevnom životu. Ona treba da ima prioritet nad svim jeftinim formama zabave koje nudi sekularna kultura. To je obaveza predanja za ceo život.

Mi smo, takođe, upozoreni da ne prodajemo istinu. Možemo biti kušani da postanemo omiljeni ili popularni od ljudi za cenu istine, tako što ćemo sve Isusove "tvrde reči" iz evanđelja izostaviti ili prećutati. Nećemo govoriti evanđelje koje zahteva žrtvu, umiranje sebi, svetost, ostavljanje sveta, progonstvo od sveta, već ćemo samo govoriti o lepim obećanjima. No, o ovakvom evanđelju Isus je jasno dao izjavu upozorenja: "Kao što su uska vrata i tesan put što vode u život, i malo ih je koji ga nalaze." (Mt. 7:14 EČ)

Ako imaš iskrenu želju da saučestvuješ sa Hristom u Njegovom dolazećem carstvu, dozvoli mi da ti onda posavetujem da ponovo pažljivo pročitaš sve biblijske navode koje sam naveo, i da se zapitaš koliko svaki od njih je prisutan u tvome životu. Svakako, ako nije, onda primeni date principe. Sveti Duh će ti pokazati oblasti u kojima si podbacio, traži Njegovu pomoć da možeš učiniti potrebne promene, i na ovaj način tvoja budućnost će biti budućnost duhovnog rasta i izvršavanja Reči.

Izvor: Teaching Letter, No. 2.

^vrh

MOLITVA

- Leonard Ravenhill

Jevanđelje molitve

Ništa toliko ne preobražava kao molitva. Ljudi me često pitaju: "Zašto toliko ustrajavaš na molitvi?" Odgovor je vrlo jednostavan: jer i Isus ustrajavao. Jevanđelje po Luki mogli bi da preimenujemo u "Jevanđelje molitve", jer ono opisuje Isusov molitveni život. Ostali evanđelisti kažu da kada je Isus bio na Jordanu, Duh Sveti se spustio na Njega poput goluba, a Luka kaže da se to desilo dok se On molio, da je upravo tada Duh sišao na Njega. Ostali evanđelisti kažu da je Isus odabrao dvanaest učenika, a Luka kaže da je izabrao dvanaest učenika nakon što je celu noć proveo u molitvi. Ostali evanđelisti kažu da je Isus umro na krstu, a Luka kaže da dok je umirao, On je molio za one koji su ga razapeli. Ostali evanđelisti kažu da je Isus otišao na goru i preobrazio se, a Luka kaže da dok je molio, preobrazio se. Ništa toliko ne preobražava kao molitva.

Pismo govori da su učenici otišli u krevet, na spavanje, a Isus na molitvu, kao što mu je bio običaj - navika. Običaj mu je bio moliti. Isus je bio Sin Božiji i definitivno je bio pomazan za svoju službu. No, ako je Isus sve to vreme provodio u molitvi, ne treba li onda i vi i ja da provodimo vreme u molitvi? Ako je Isusu trebala u svakoj svojoj krizi, ne treba li onda vama i meni još više?

Priča govori da je jedna grupa turista posetila neko živopisno selo i videla starca koji je sedeo na nekoj ogradi. Na pomalo licemeran način, jedan od posetilaca ga je zapitao: "Jesu li u ovom vašem malom selu rođeni neki veliki ljudi?" Ne podigavši pogled, starac je odgovorio: "Ne, samo male bebe..." I najveći ljudi su jednom bili samo male bebe. I najveći sveci su jednom u stvarima Duha bili samo kao mala deca.

C.H. Spurgeon obratio se sa 16 godina a počeo je već javno propovedati u Londonu kada je imao 19. Kad je imao 27 godina, sagradili su mu dvoranu sa šest hiljada sedišta koju je dvaput u nedelji potpuno napunio. Kako? On je čekao na Boga. Ostajao je nasamo sa Bogom. Proučavao je Reč... i molio.

Očajnička molitva

Bog sve svoje najbolje sluge stvara (oblikuje) u samoći. Znate li šta je tajna molitve? Molitva je tajna. "A ti kad se moliš, uđi u svoju sobu, zatvori vrata..." (Mt. 6,6). Kad su vrata zatvorena i nikoga nema u sobi, ne moraš se praviti važan. Ne moraš pokazivati svoje darove. Druge možeš impresionirati, ali ne i Boga.

Prva Samuilova 1,1-15 nas izveštava o godišnjem putu Elkane i njegove žene Ane do Sila da se poklone i prinesu žrtvu Gospodu. U to vreme, Ana je bila potištena, jer nije mogla svome mužu začeti sina. Ovaj odlomak Pisma daje nam prilično detaljno izveštaj o vremenu koje je ona provela u molitvi u vezi sa svojom neplodnošću. Pismo govori da je Ana plakala. I više od toga, plakala je sve do boli. Izlivali je svoju dušu pred Gospodom. Srce joj je bilo žalosno, a duša ojađena, te je gorko plakala.

Tu je spisak njenih muka: žalost, nevolja i sve ostalo što je došlo na nju. No, suština cele ove situacije jeste to da je ona bila žena molitve. U 20. stihu čitamo da je primila svoju nagradu: "I kad bi vreme, pošto Ana zatrudne, rodi sina i nade mu ime Samuilo, jer reče, isprosih ga u Gospoda."

Često kažem, a ljudima se to ne sviđa, da Bog ne odgovara na bilo kakvu molitvu. Bog odgovara na očajničku molitvu! Vaš molitveni život govori koliko se oslanjate na sopstvenu sposobnost i koliko stvarno verujete u svom srcu kada pevate: "Ništa u svojim rukama nisam doneo, samo sam se na tvoj krst oslonio..." Što više samopouzdanja imate, manje molite. Šta manje samopouzdanja imate, više morate moliti.

Šta kaže Pismo? Ono kaže da Bog uzima niske stvari, stvari kojih nema. Pavle u Prvoj Korinćanima 1,28 kaže da Bog uzima "ono što je ništa" da bi uništio "ono što nešto jeste", tako da se niko ne može ponositi u Njegovoj prisustvu. Danas nam je potrebna gomila ljudi "koji su ništa"!

Jezik jadnih

Molitva je jezik siromašnih. Iznova i iznova David, car Izrailjev, govori: "Prigni, Gospode! Uho svoje i usliši me, jer sam nevoljan i ništ." (Ps. 86,1 RDK). A poznato vam je da jedan od najvećih psalama koje je napisao govori: "Ovaj stradalac zavika, i Gospod ga ču!" (Ps. 34,6 RDK).

Apostol Pavle me potpuno savladava svojom duhovnošću, poreklom i ogromnim znanjem. Međutim, on govori da je vrlo svestan da kada je slab, da je samo onda jak. Uvek je pokušavao da dokaže sebi i drugima da je on niko - najmanji od svih.

Prava molitva je uvek dvosmerna veza. Ja govorim Bogu i Bog govori meni. Ne znam kako Duh stvara vezu ili zašto je Bogu potrebno da molim, ali na taj način Bog uvek radi.

"Ustani i moli!"

Jednoga dana sam bio na konferenciji dr V. Rejmonda Edmana, on je jedan od najvećih hrišćanskih pedagoga u ovoj zemlji. Ispričao nam je jedno iskustvo koje je imao dok je kao misionar bio u Ekvadoru. Nije bio dugo tamo kad se razboleo i umirao. Bio je tako blizu smrti da su mu već iskopali grob. Na čelu su mu već bile velike kapi hladnog znoja, a grlu mu smrtni grč. A onda je iznenada seo na krevet i rekao ženi: "Donesi mi odeću!" Niko nije znao šta se dogodilo, ali on je iznenada ozdravio.

Godinama kasnije prepričavao je tu priču u Bostonu. Posle mu se približila jedna stara gospođa sa nekom istrošenom sveskom punom magarećih ušiju i upitala ga: "Šta ste ono rekli, kad ste to umirali? Kolikoj sati je tada bilo u Ekvadoru? Koliko bi to sati bilo u Bostonu?" Kad joj je odgovorio, njenoj naborano lice je zasvetlilo. Pokazujući na svoju svesku, rekla je: "Ovde je, vidite? U dva ujutro Bog mi je rekao da se dignem i molim, jer u Ekvadoru đavo pokušava ubiti Rejmonda Edmana." Digla se i molila.

Dankan Kumpbel je ispričao priču kako je čuo jednog farmera da moli u polju. Molio je za Grčku. Kasnije ga je pitao zašto je tako molio. Čovek je rekao: "Ne znam. Imao sam breme u duhu i Bog mi je rekao: 'Moli, u Grčkoj je neko u veoma lošoj situaciji.' Molio sam dok nisam primio mir. " Dve ili tri godine kasnije farmer je bio na nekom sastanku gde je govorio jedan misionar. Čovek je govorio o vremenu dok je radio u Grčkoj. Bio je u ozbiljnoj nevolji. Vreme? Dve ili tri godine ranije. Čovek je pregledao svoje beleške i otkrio da je to bilo istog dana kada je Bog na jednom malom ostrvcetu blizu Škotske obale, dotakao jednog farmera da moli za nekog čoveka u Grčkoj, čije ime čak nije ni znao.

Možda se čini da vam Gospod daje čudne stvari za molitvu. Meni to nije važno. Ako vam Gospod nešto govori, učinite to, poslušajte.

"Ko će uzići na goru Gospodnju?"

Još je jedno iskustvo ispričao Dankan Kumpbel dok je radio u Škotskoj.

"Jednom nisam mogao propovedati", pričao je, "nisam se mogao probiti do Boga. Nebo je bilo neprobojno. Činilo se kao da je nada mnom tri metra debeli čelični plafon." I tako je digao ruke od propovedanja. Zatim je zamolio mladića imenom Džon Kameron da moli. Momak se digao i rekao: "Kakva korist od molitve ako nismo u ispravnom odnosu sa Bogom?" Zatim je citirao Psalam 24: "Ko će izaći na goru Gospodnju? I ko će stati na svetom mestu njegovom? U koga su čiste ruke i srce bezazleno, ko ne izriče ime Njegovo uzalud i ne kune se lažno." (Ps. 24,3-4 RDK).

Ne možete se približiti Bogu ako vam ruke nisu čiste, što znači, vaši odnosi sa drugima moraju biti čisti i vaše srce mora biti čisto. Tek onda možete zakoračiti pred Boga.

Nakon što je iz glave izrecitovao Psalam 24, počeo je moliti. Molio je deset, petnaest, dvadeset minuta. A onda je iznenada rekao:

"Izvini me, Gospode, dok se ne oduprem đavolu." Okrenuo se i počeo govoriti đavlu kuda da ide i kako da tamo dospe. Borio se za sve što mu je bilo vredno. Kad je završio odupiranje đavolu, završio je i molitvu. Molio je četrdeset pet minuta! Kad je završio, činilo se kao da je Bog na nebu pritisnuo neki prekidač. Duh Božji je sišao na crkvu, na okrug, na plesnu dvoranu na drugom kraju grada i na kafanu na drugom kraju. U toj molitvi rođeno je bilo probuđenje!

Pismo na kraju, u Malahiji, govori: "... iznenada će doći u crkvu svoju Gospod... kog vi želite, evo doći će, veli Gospod nad vojskama..." (Mal. 3,1 RDK). Volim ovu reč "iznenada"! Sećate li se šta Pismo kaže za pastire? Dok su noću čuvali svoja stada, iznenada je došla buka nebeske vojske. Sećate li se grupe ljudi koji su čekali u gornjoj sobi? Iznenada je u toj sobi Duh Sveti sišao na njih.

Postoji datum u istoriji koji mnogo volim. Bila je sreda, 13. avgust 1737. godine. U Moravskoj je jedna mala grupa čekala na molitvenom sastanku. Iznenada, u 11 sati, Duh Sveti je sišao na njih. Znate li šta se dalje dogodilo? Molitveni sastanak koji je započeo u 11 sati, 13. avgust 1737. godine, trajao je narednih sto godina! Da, tako je. Ona prostorija za molitvu se nije ispraznila čitav jedan vek! To je najduža molitva za koju sam ja čuo. Čak su se i deca od šest i sedam godina smrtno borila u molitvi za one čija imena nisu mogla ni ispravno izgovoriti.

Zašto nemamo probuđenje?

U jednom starom gradu u Irskoj sa strahopoštovanjem će vam pokazati mesto gde se četvoro mladića iz noći u noć sastajalo na molitvu za probuđenje. Na velškim brdima postoji mesto gde se troje ili četvoro mladića, stari tek 18 ili 19 godina, sastajalo i molilo iz noći u noć. Nisu puštali Boga; nisu prihvatali "ne" kao odgovor. Oni su izmolili probuđenje! Ako mislite da će se u vašoj crkvi desiti probuđenje bez ikakvog zalaganja i žrtve, zaboravite na njega, niste dorasli tome. Probuđenje mnogo košta, a najčešće sve.

Mogu vam dati jedan jednostavan razlog zašto ovde u našoj zemlji nemamo probuđenje. Jer smo zadovoljni životom bez njega. Mi ne tražimo Boga, mi tražimo čuda; mi tražimo velike evangelizacije, mi tražimo ove ili one blagoslove. No, u Četvrtoj Mojsijevoj 11,14-15. Mojsije je rekao Bogu: "Ne mogu ja sam nositi sav narod ovaj, jer je teško za mene. Ako ćeš tako činiti sa mnom, ubij me bolje, ako sam našao milost pred Tobom!" Volite li dovoljno svoju zemlju da kažete: "Bože, pošalji probuđenje ili me ubij!" Mislite li da je došlo vreme da zamenimo molitvu Patrika Henrija: "Daj mi slobodu ili daj da umrem" u "Daj mi probuđenje ili me pusti da umrem"?

U 30. poglavlju Prve Mojsijeve, Rahilja odlazi Jakovu i u očaju se baca pred njega. I kaže: "Daj mi dece, ili ću umreti!" Jeste li spremni baciti se pred Boga i tražiti duhovno rođenje duhovne dece u našoj zemlji?

Ljudi kažu: "Ispunjen sam Duhom Svetim." Ako dolazak Duha nije radikalno promenio vaš molitveni život, preispitajte se u vezi ove vaše izjave. Nisam siguran da ste dobili ono što vam Bog želi dati, već ste samo umislili malo više o sebi.

Rekli smo da molitva menja stvari (okolnosti). Ne! Molitva ne menja stvari. Molitva menja ljude, a oni menjaju stvari. Svi mi želimo da one teške i neprijatne stvari obavi anđeo Gavrilo. A Bog kaže da to moraš da sam učiniš, ali Njegovom dovoljnošću i Njegovom silom!

Svi moramo postati kao Ana. Šta je ona činila? Plakala je i tugovala, rekla da ima pritužbu, postila i molila. Isus, Pomazanik Božji, učinio je molitvu svojim običajem. Pavle, sa svim svojim poreklom i inteligencijom, zavisio je o molitvi jer je rekao da je slab. Car David sam je sebe nazvao jadnik i vapio Gospodu. Ana je molila za sina i rodila proroka. Molitve izrečene od jedne šačice mladića zapalile su veliku vatru probuđenja.

Ništa toliko ne preobražava kao molitva.

^vrh

misaone refleksije

PROVOKATIVNI INTERVJU

- nepoznati autor

Kći jednog poznatog evanđeliste je intervjuisana u jutarnjem programu američke televizije. Voditeljica ju je upitala u vezi sa tragedijom u Nju Jorku 11. septembra 2001. godine: "Kako je dobar Bog mogao dopustiti da se nešto takvo strašno dogodi?"

Devojka je dala pronicljiv odgovor, nad kojim se treba zamisliti:

"Verujem da je Bog duboko rastužen ovom tragedijom, baš kao što smo i mi sami, ali mi sami smo mu odavno rekli da se udalji od naših škola, od naše vlade i iz naših života. A budući da je On pažljiv i poštuje naše odluke, mirno se udaljio. Kako možemo očekivati da će nam Bog dati svoj blagoslov i zaštitu ako smo mu rekli da nas ostavi na miru?

Čini mi se da je sve počelo kada je Madeline O'Hara (koja je poginula i njeno telo je nedavno pronađeno) rekla da ne želi nikakve molitve u našim školama, a mi kao društvo smo se sa time složili. Zatim je neko rekao: 'Bolje je ne čitati Bibliju u školama!' Bibliju koja uči: 'Ne ubij, ne kradi, ljubi svoga bližnjega kao sebe samoga', a mi smo se i sa time složili. Kasnije je doktor Benjamin Spock rekao da nije dobro tući po stražnjici našu decu kada se ona ponašaju zločesto, jer bi se njihove ličnosti mogle deformisati i time bi se moglo narušiti njihovo samopoštovanje (usput, sin doktora Spocka je izvršio samoubistvo), a mi smo i njemu rekli: 'U redu', jer smo smatrali da on kao stručnjak zna šta je najbolje za našu decu.

Zatim je neko rekao da je bolje da nastavnici i direktori škola ne kažnjavaju decu koja se ponašaju neodgovorno. A pedagozi u školama su odlučili da ni jedan nastavnik se nesme ni dotaknuti učenika kada se on ponaša zločesto, jer se ne želi loš publicitet zbog navodnog zlostavljanja (kažnjavanja) dece. Mi smo se i tada složili.

Kasnije je neko opet rekao: 'Dozvolimo našim maloletnim kćerima da abortiraju ako to one žele, a to nećemo reći njihovim roditeljima. To je njihovo pravo.' I sa time mi, kao društvo smo se složili.

Posle toga je neko rekao: 'Štampajmo revije sa slikama golih žena i to nazovimo divljenjem lepoti ženskog tela.' Opet smo rekli da je i to u redu. Zatim je industrija zabave rekla: 'Napravimo TV programe i filmove koji podstiču blasfemiju, nasilje i seks. Snimajmo muziku koja potiče na krađu, droge, ubistva, samoubistva, sotonske sadržaje.' Mi smo tada odgovorili: 'Ma, to je samo bezazlena zabava, nema tu nikakvih posledica i tako niko ništa od toga ne uzima za ozbiljno.'

Sada, posle svega, se pitamo zašto naša deca nemaju savesti. Zašto ne razlikuju dobro od lošega? I zašto se usuđuju da ubijaju različite od sebe, svoje kolege iz razreda ili sebe same? Brzo planu i sklona su nasilju. Depresivna, nezadovoljna, zbunjena, buntovna...

No, nemojmo se čuditi svemu tome, jer mi danas samo: 'žanjemo ono što smo posejali'."

Preuzeto sa Interneta. Parafrazirano.

^vrh

Smešna strana

SAVRŠEN BRAK

Adam i Eva su imali savršen brak:

- Adam nije morao da sluša, za koga sve drugog i boljeg se Eva mogla udati...

- Eva nije morala da sluša kako je Adamova majka znala bolje da kuva od nje...

ILUSTRACIJA ZA VERU

Propovednik koji je propovedao duže od sat vremena, na temu "Šta je vera", je svoju propoved završio ovako:

"Dakle, šta je vera? To da vi sedite danas ovde - to je činjenica. Da ja danas stojim ovde i govorim - to je isto činjenica. No, da li je neko slušao šta sam danas govorio - to je već u području vere!"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 61 / 2010.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* "Nadoknadiću vam godine..." - Vlado Pšenko

* Čiji potpis nosite? - Edit Šefer

* Ako je ko žedan? - Gipsy Smith

* Poslednje Isusove reči - Bernard Guy

* Svedočiti intelektualcima - Alan Crosby

* misaone refleksije

* Smešna strana

U mesecu novembru ove godine se navršava 10 godina od postojanja E-magazina SIONSKA TRUBA. Uh, 10 godina! Dosta je i izbrojiti do 10 a kamoli opisati 10 godina službovanja SIONSKE TRUBE. No, kažu, da je red da se povodom toga i nešto napiše i opiše, jer ipak 10 godina nije tako mala stvar...

Davne, 2000. godine, na početku, SIONSKA TRUBA je prvenstveno bila zamišljena kao Internet magazin (e-zine), koji bi izlazio dvomesečno i slao bi se isključivo putem elektronske pošte.

Sama forma magazina od svog nastanka je doživela mnoge tehničke promene, prvih 15. brojeva (2000-2003) izašlo u WinHelp formatu da bi nadalje nastavio u .HTML i .PDF formatu i naravno kao on-line magazin - sa svojim sajtom.

Ustvari, 2001. godine SIONSKA TRUBA je dobila svoj prvi sajt koji je bio veoma jednostavan, a čija prvenstvena namena je bila uglavnom da se sa njega preuzmu stari brojevi magazina. No, vremenom oko same arhive magazina počinju da se nižu i razni drugi tekstovi, članci, knjige, kao i niz raznog off-line/download materijala: e-Knjiga, e-Biblija i raznog sitnog softvera. Tokom godina, sajt se menjao više puta i po izgledu i po tehničkim karakteristikama, a ovaj današnji je po redu neka četvrta verzija.

Evidentno, da je danas e-magazin SIONSKA TRUBA postala on-line služba (tzv. ministries) i da ima dvojako stremljenje: Da radi na tome da što bolje upotrebi savremenu tehnologiju i Internet u dosezanju sveta sa porukom Isusa Hrista, na jednoj strani, a na drugoj da pruži ohrabrenje i učenje vernicima - potpomogne izgradnju Hristovog Tela - Crkve.

Kada se osvrnemo unazad, u ovih 10 godina, i vidimo obilje materijala i stranica koje su se tokom tih godina nanizale, čini nam se kao da još uvek nismo daleko odmakli. Jer dok gledamo razvijanje Interneta i sve veći broj ljudi koji se na njega "kači", možemo zaključiti da će posla biti još više i da će nova Internet polja trebati svoje žeteoce (Mt. 9:38), ali i više Božjeg pomazanja (Zah. 4:6), i zato vas molimo, sećajte nas se u svojim molitvama.

No, pre svega molite za ljude, ekipu SIONSKE TRUBE, a tek onda za planove i programe, jer ljudi su ti koji sve to mogu ostvariti - Bog upotrebljava ljude.

Na kraju... Dragi naši čitaoci, ne možemo izostaviti reči zahvalnosti.

Kao prvo, želimo da za sve ove godine zahvalimo našem Gospodu, da nas je podržavao, hrabrio, ispravljao, snažio i darivao nam ideje. Zaista... "Sve je, naime, od Njega, kroz Njega, i za Njega." (Rim. 11:36). On je stvarni razlog postojanja SIONSKE TRUBE ovih 10 godina.

Hvala Ti Gospode Isuse.

Kao drugo, zahvalni smo za sve one koji su nam se tokom svih ovih godina javljali pismima podrške, kao i za sve susrete koje smo mogli da imamo sa njima, na svakoj pomoći koju su nam pružili. Zahvalni smo i za sve naše saradnike, one koji su nam slali tekstove, prevodili ih, prekucavali, ispravljali, i tako ulagali sebe u službu Gospodnju, a koja je bila kanalisana kroz SIONSKU TRUBU. Verujemo da On neće zaboraviti sav njihov trud i zalaganje u širenju Njegovog carstva (Jev. 6:10).

Hvala vam, da možemo raditi zajedno sa svima vama, i radujemo se našim budućim zajedničkim uspesima.

Zahvaljujemo Gospodu i za svakoga od VAS, koji već 10 godina slušate (čitate) naše "trubljenje", ali i za to da mnogi od VAS naše reči "rastrubljuju" - šire dalje - radujemo se što svi možemo biti u jednom Božjem orkestru.

Ne znamo šta nam donosi budućnost, mnogo posla - to sigurno. Nove vizije, iskušenja, napade, radosti i tuge - i to će doći, jer je to obavezan deo svakog služenja Bogu. No, nastojaćemo i dalje SIONSKU TRUBU držati "naštimovanu" na melodije Božje Reči, a svirku, samo duvanje u SIONSKU TRUBU, to ćemo prepustiti Svetome Duhu, jer On najbolje zna kome je šta potrebno da čuje (tj. pročita).

A ako i VI čujete "melodiju" koja vas lično poziva, onda razmislite da nam se možda i priključite u ovoj "elektronskoj žetvi" - "zauzimanju Interneta za Hrista". ZATRUBITE!

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

"NADOKNADIĆU VAM GODINE..."

- Vlado Pšenko

"I naknadiću vam godine koje izjede skakavac, hrušt i crv i gusenica, velika vojska moja, koju slah na vas." (Joil 2:25 RDK)

Ponekad se osećam kao da sam neke godine svoga života izgubio. Kao da su prošle uzalud, jer sam ulagao puno napora da ostvarim svoje snove i naume, a sve se srušilo poput kule od karata. Ako se i ti tako osećaš, razumem te. Moja je molitva za tebe danas: "Neka ti Gospod nadoknadi godine, koje si izgubio!" Poznajem jednu vrlo dragu osobu, gospođu Mariju, koja je izgubila puno toga. U mladosti je volela da recituje stihove pesnika. Putovala je u razna mesta i družila se sa pesnicima. Iz Slavonije se preselila u Bosnu. Mukotrpno je radila i sagradila poveću kuću na sprat. Međutim, i jedno i drugo je izgubila - i ljubav prema poeziji, i kuću.

Biblija nam takođe govori o ljudima, koji su iz raznih razloga postali gubitnici. Prorok Joil je govorio o izgubljenoj letini na polju zbog najezde skakavaca. Da, Joil je najavljivao dane gladi u Izraelu kao posledicu navale skakavaca, gusenica i drugih štetočina, koje se spremaju poharati i opustošiti polja. Na početku svoje proročke knjige, on kaže: "Šta osta iza gusenice izjede skakavac, i šta osta iza skakavca izjede hrušt, i šta osta iza hrušta izjede crv." (Joil 1:4 RDK). U pozadini ove poruke jeste Božji sud nad Izraelcima - Božjim narodom, koji je ostavio Boga u Joilovo vreme. Dok su Izraelci bili u sužanjstvu u Egiptu, Bog je slao skakavce na izraelske tlačitelje. No, ovog puta ih je poslao na polja, koja su obrađivali sami Izraelci. Joil zapisuje šta se dogodilo kao posledica ove pošasti. On kaže: "Opuste polje, tuži zemlja; jer je potrveno žito, usahlo vino, nestalo ulja." (Joil 1:10 RDK) Svi koji su obrađivali polja i sejali, izgubili su svu letinu. Izgubili su godinu napornog rada i našli se pred danima gladi.

Bila je to samo Božja poruka opomene. Bog kao da kaže: "Napustili ste me. Zašli ste s moga puta. Pošli ste putem nepravde i nepoštenja. Stoga vas opominjem. Ostavljam vam život, ali vaša polja ostavljam bez letine, kao opomenu, da zastanete i zapitate se gde stojite preda mnom." Prorok Joil je pozvao Izraelce na pokajanje i saopštio im Božju reč: "Zato još govori Gospod: Obratite se k meni svim srcem svojim i posteći i plačući i tužeći." (Joil 2:12 RDK) Bog je poslao opomenu Izraelcima kroz najezdu skakavaca, koja je opustošila njihova polja. No, ja verujem da su "skakavci" na delu svakodnevno. Oni dolaze u naš život ili kao Božja opomena, ili kao posledica naših greha ili greha palog čovečanstva. Često su harali i mojim srcem te ostavljali snove i planove opustošene i usahle. Međutim, Bog je spreman da nadoknadi izgubljeno onoj duši koja Ga traži i koja Mu se želi vratiti.

Želim se vratiti gospođi Mariji iz uvoda ove priče. Mnogi je od milja zovu baka Marija. Uskoro će zaći u 77. godinu života. Prva se najezda skakavaca dogodila, onda kad se baka Marija, još u mladim danima, zaposlila u velikoj trgovini. Potpuno je prionula uz posao. Rad i samo rad, preterana predanost radu, bili su skakavci koji su poharali njeno srce i lišili je mladenačke ljubavi prema stihovima i druženja sa pesnicima, i drugim prijateljima. Ipak, vredno je radila i uz velike napore sagradila ogromnu kuću u jednom bosanskom selu, u koje se preselila. Kao samohrana majka, othranila je dvoje dece i poslala ih na studije u Zagreb. Međutim, onda je nova najezda "skakavaca" poharala njen dom. Ratna zbivanja i strahote učinile su da u šezdesetoj godini ostane bez svoga imanja, te da se kao izbeglica sa zavežljajem u ruci i ranjena nađe u velikom gradu. Nakon oporavka, ostala je u Zagrebu, živeći kod jednog od sinova i njegove porodice.

Možda ćete pomisliti: "O, jadna baka Marija! Kako mi je žao takve osobe! Sigurno ju je to sve slomilo!" No, podsećam te na proroka Joila! U njegovoj je proročkoj knjizi postojalo i obećanje za ljude koji se okrenu Bogu i zavape mu celim bićem. Prorok Joil ovako prenosi reč Božju: "I naknadiću vam godine koje izjede skakavac, hrušt i crv i gusenica, velika vojska moja, koju slah na vas. I ješćete izobila, i bićete siti i hvalićete ime Gospoda Boga svog, koji učini s vama čudesa, i narod moj neće se posramiti doveka." (Joil 2:25-26 RDK).

U baki Mariji vidim ispunjenje ovoga Božjeg obećanja. Kako je Bog nadoknadio izgubljene stvari? Krenimo redom. Čim se malo oporavila od rana, zadobijenih u ratu, baka Marija se javljala na oglase za pomoć u kući. Jednom je došla pred vrata gospođe, koja je dala takav oglas. Gospođa je malo ustuknula, kad je ugledala postariju osobu. Ipak, baki Mariji je dala priliku počistiti njen stan. Već nakon nekoliko dana stekla je takvo poverenje u baku Mariju, da joj je dala i ključeve od stana, kako bi mogla čistiti i u njenom odsustvu. Nakon nekog vremena, baku Mariju je preporučila svojim prijateljima i poznanicima. Danas baka Marija ima takvih šest-sedam obitelji, kojima pomaže u održavanju kuće, čuva stan ili čisti sobe. Baki Mariji su izuzetno vredna prijateljstva, koja je na taj način stekla. Dok je ranije radila kao poslovođa u trgovini, gledala je da pošteno radi, ali je teško sklapala prijateljstva. Danas za ove ljude, kojima pomaže u kući, kaže: "Da me pozovu i u ponoć, ja bi odmah pošla raditi kod njih, šta god im treba. A isto tako, da meni bila šta ustreba, znam da će oni i meni pomoći. Zahvalna sam Bogu za to!"

Ipak, najznačajnija stvar u životu bake Marije je bilo to što je upoznala Hrista kao svog ličnog Spasitelja. U Zagrebu je upoznala ljude, predane Hristu i našla je svoj duhovni dom, mir i odmor u maloj hrišćanskoj zajednici. Ranije je bila zaokupljena radom i uspehom, a o Bogu i nije puno razmišljala. Međutim, druženje sa hrišćanima, podstaklo ju je da svoj život preda u potpunosti Bogu u ruke, te dublje doživi Njegovo delovanje u svome životu. Ona sama kaže: "Da se nije dogodilo to što se dogodilo, nikada ne bi bila okružena dragim hrišćanskim prijateljima. Nikada Boga ne bi upoznala na dublji način."

Ranije je jutrom i večerom znala izgovoriti kratku molitvu, čisto onako: "Bože, čuvaj me!" i odmah je išla dalje. No, danas, kad se hrani biblijskim podsticajima, zapaža jasnije Božje vodstvo u svom životu, oseća da je On čuva u zdravlju i da joj svakodnevno obnavlja snagu. Zahvalna je Bogu za duhovnu porodicu. U njenom srcu nema ni traga mržnje prema ljudima, koji su joj porušili kuću, niti oseća veliku žalost za onim što je izgubila. Baka Marija se vratila Bogu svim svojim srcem a svom snagom se usmerila prema napred. U svome okruženju, postala je primer u služenju, požrtvovanosti i neumornom nastojanju da svojim rukama zaradi hleb, kako za sebe tako i za bližnje. Bog je baki Mariji nadoknadio i onu mladenačku ljubav - želju za recitovanjem poezije. Godinama redovno učestvuje na hrišćanskim pesničkim večerima. Neumorno blagosilja druge kazivajući im njoj drage stihove ili tople ljudske poruke. Često možemo čuti od nje ove reči: "Nikada nisam mogla ni pretpostaviti da ću pod stare dane recitovati poeziju!"

O, dragi prijatelju! Osećaš li da si i ti među onima, koje je zahvatilo pustošenje skakavaca? Vrati se Gospodu, jer On je dao obećanje: "Ja ću ti nadoknaditi!" Ako kažeš: "Puno toga sam izgubio da bi to iko mogao nadoknaditi", no, seti se da Bog na raspolaganju za tebe ima i ovaj zemaljski život ali i onaj večni život. On je spreman u ovom zemaljskom životu da ti pokaže predukus večnog života, tako što će ti nadoknaditi izgubljene godine i propuste novim vrednim stvarima, baš kao što je to učinio za baku Mariju. Najezda "skakavaca" zna oteti mnoge stvari, do kojih nam je stalo. Međutim, Božje "skakavce" prihvati kao opomenu i poziv da Mu se vratiš. Uvek imaj na umu da je Bog spreman manje vredne stvari, nadoknaditi novim i vrednijim. Bog je baki Mariji dao nova prijateljstva i nove prilike da služi drugima, što nadilazi vrednost mnogih ranijih godina života.

Kada Bog kaže: "Nadoknadiću ti!" On pod time ozbiljno misli da će manje vredne stvari nadoknaditi vrednijima. Dakle, hoćeš li mu se vratiti svim srcem i prihvatiti Njegove vrednosti, i Njegovo vodstvo?

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

ČIJI POTPIS NOSITE?

- Edit Šefer

Postoji priča da je pre mnogo godina neka prodavnica u čuvenoj njujorškoj Petoj aveniji pozvala nastranog Salvadora Dalija da joj uredi izlog. Dali je sutradan po završenom poslu došao i zaključio da je neko izmenio značajne detalje u njegovoj postavci. Ovo ga je toliko razbesnelo da je sve stvari razbacao, razbio staklo na izlogu i uništio sve što je ranije uradio. Dali nije mogao da dozvoli da postavka u kojoj je bilo tuđih detalja nosi njegov potpis.

Zaista, svaki stvaralac bi se pobunio izmeni svoga dela, bez obzira da li se radi o slici, skulpturi, haljini ili bilo čemu drugom. Potpisi na delima govore čija su ta dela. Izmene na urađenom delu ne dozvoljavaju da potpis ostane. Stručnjacima za umetnička dela potrebni su meseci da utvrde ko je tvorac neke slike ili nečega drugog. Prodavati dela sa lažnim potpisom jeste prevara, kriminal, obmana.

Dakle, bunimo se kada neko menja naše delo, a jedva se ko pobuni kad ljudi menjaju Božje delo. Kad je Bog dovršio stvaranje sveta kaže Sveto pismo, za Njegovo delo: "Tada pogleda Bog sve što je stvorio, i gle, dobro beše veoma." (1. Moj. 1,31 RDK). To je Božja izjava, deklaracija, činjenično stanje. No, od onda do sada, Božje delo se svakodnevno uništava. Sada je Njegova tvorevina uništena, razorena, ukaljana grehom, i na veliko se potpisuje kao "slučajnost" - proizvod evolucije.

Vekovima su ljudi upotrebljavali Božji potpis za svoja loša dela. Za svoje genocidne verske ratove, i progonstva ne istomišljenima - inkviziciju. No, sve to je počelo veoma davno. Na primer, kada je Mojsije primao ploče sa Deset zapovesti, Aron je gradio "zlatno tele". Kad je sve bilo gotovo, reče narodu: "Ovo su bogovi tvoji, Izrailju, koji te izvedoše iz zemlje misirske." (2. Moj. 32,4 RDK).

Dakle, Aron je na ovo zlatno tele utisnuo Božje ime. Božje ime, Njegov potpis je stavljen na ljudsku tvorevinu koja Ga uz to još pogrešno prikazuje. Ovo štovanje idola je trebalo da bude zamena za štovanje živoga Boga, kao da među njima uopšte nema razlike.

Izraelci su tako sebi "načinili boga po svome ukusu", i pripisali mu veličanstven čin svog oslobođenja iz egipatskog ropstva. Nije ni malo čudno što se tako velika Božja srdžba raspalila na narod. Zar da živi Bog da svoju slavu jednom smešnom kipu zlatnog teleta? Ne, jer Bog ne trpi falsifikovanje svog svetog potpisa (Isa. 42:8).

Znamo da se falsifikovanje potpisa pojavljuje u dva oblika. Prvi, kada se jedan nevažan potpis zameni drugim, važnijim, i drugi, kada se nečiji potpis stavlja na delo koje dotična osoba nije uradila. Oba ova slučaja falsifikovanja pojavljuju se na Božjoj reči. Ljudska bića bez ustezanja menjaju Božju reč i tvrde da je Njegovo ono šta On nikada nije rekao, tj. svojim tumačenjima i filozofiranjem iskrivljuju reč Božju. Ili, brišu Božji potpis; pa tvrde da je to njihovo delo, tj. da reč Božja je od ljudi: Da Pismo nije baš svo nadahnuto od Boga. Međutim, ovo je stari sotonin trik, da na nas baci sumnju u vezi autoriteta Božje reči. Adam i Eva su na to naseli (1. Moj. 3:1 i dalje), dok Isus kada je bio kušan je sotoni zapušio usta (Mt. 4:1-11).

Treba da pokažemo više strahopoštovanja prema Njegovoj reči, zar ne čitamo upozorenje:

"Ništa ne dodajte k reči koju vam ja zapovedam, niti oduzmite od nje..." (5. Moj. 4,2 RDK) "

"Jer svedočim svakome koji čuje reči proroštva knjige ove; ako ko dometne ovome, Bog će nametnuti na njega zla napisana u knjizi ovoj. I ako ko oduzme od reči knjige proroštva ovog, Bog će oduzeti njegov deo od knjige života, i od grada svetog, i od onog što je napisano u knjizi ovoj." (Otk. 22,18-19 RDK)

Ovo je upozorenje koje treba da nas veoma uplaši. Treba nam više strahopoštovanja prema svemu što je Bog rekao u Bibliji. Naš odnos prema Božjoj reči govori sve o našoj duhovnosti i istinoljubivosti. Trebalo bi da pokažemo više svetog straha, kada se bavimo Božjom rečju, ako želimo imati Božju naklonost:

"Ali na koga ću pogledati? Na nevoljnog i na onog ko je skrušenog duha i ko drhće od moje reči." (Isa. 66:2 RDK)

Fariseji su bili veoma pobožni, veoma religiozni ljudi, ali u isto vreme i veoma ponosni ljudi. Njihova religioznost je učinila da prestanu "drhtati" pred Rečju Božjom, reč ljudska im postala važnija od reči Božje (Mt. 15:1-9). Nedostatak Božjeg straha je u njima proizveo samodovoljnost, oni nisu imali traženu "skrušenost", a sve ovo je na kraju proizvelo jedno pretvaračko ponašanje - licemernu veru (Lk. 12:1). Isus na mnogo mesta ukorava versko licemerje a svakako je najupečatljivija priča o "Fariseju i cariniku" (Lk. 18:9-14).

Ako nismo oprezni, veoma lako se može desiti da Bogu pripišemo ono šta On nikada nije rekao, ili prisvojiti za sebe nešto šta je isključivo Njegovo.

Zapanjuje li nas opominjuća istina iz Isusove priče o "Bogatašu i prosjaku"? Bogataš je želeo da Avraam pošalje Lazara da upozori njegovu braću, a Avraam mu odgovara: "Ako ne slušaju Mojsija i proroke, da ko i iz mrtvih ustane neće verovati" (Lk. 16,31 RDK). Isus ukorava farizeje u evanđelju po Jovanu, jer su Božjoj reči dodali toliko mnogo svojih reči (tradicije i predanja) da Istinu (Mesiju) nisu mogli više ni razumeti niti prepoznati, iako je ova stajala ispred njih. Zato im Istina (Jn. 14:6) i kaže: "Pregledajte pisma, jer vi mislite da imate u njima život večni; i ona svedoče za mene... Jer da ste verovali Mojsiju tako biste verovali i meni; jer on pisa za mene." (Jn. 5,39-46 RDK)

Staviti nečiji potpis na svoje delo prekršaj je koji traje za određeno vreme; učiniti to sa Božjim potpisom prekršaj je koji traje večno, a posledice će isto tako večno trajati. Iz tog razloga budimo veoma oprezni kako govorimo Reč Božju drugima, i još više kako je živimo pred drugima.

Danas živimo u vreme mlakog hrišćanstva, kada postoji toliko lažne duhovnosti - licemerne religioznosti. Prečesto sebi dozvoljavamo, bez imalo "drhtanja", da na svu tu našu religioznost stavimo "Božji potpis", kao Izraelci na svoje "zlatno tele", i tako pravimo falsifikat. Umesto prave stvari mi ljudima nudimo nekakav surogat hrišćanstva. Zar mislite da će ovo naše "zlatno tele" da Bog blagoslovi? Ne. Razbijte svoje "zlatno tele", odbacite svoje "religiozne maske" da vas Bog ne bi odbacio (2. Kor. 6:16-18, Isa. 52:11, Otk. 18:4).

Ovome svetu su potrebni "originali" a ne "falsifikati" sledbenika Isusa Hrista. Ako učinimo potpunu poslušnost Božjoj Reči, i predanje Svetom Duhu, sam Bog će na naše živote staviti svoj potpis, postaćemo Njegovo jedinstveno delo u kome se odražava slika Njegovog Sina (Rim. 8:29, 2. Kor. 3:18, 1. Jn. 3:1-3).

^vrh

AKO JE KO ŽEDAN?

- Gipsy Smith

"A poslednjeg, velikog dana praznika stajao je Isus i vikao govoreći: ako je ko žedan, neka dođe k meni i neka pije. Ko veruje u mene - kao što reče Pismo - iz njegova tela će poteći reke žive vode." (Jn. 7,37-38 EČ)

Isus je tačno znao kako uprti prst u ljudske potrebe. Poznavao je potrebu mnoštva koje je mu je dolazilo i odlazilo, a koje se verovatno onoga poslednjeg dana praznika okupilo u najvećem broju u Hramu. Samo svetkovanje praznika nije uspelo da im ugasi žeđ i On je znao da su još uvek žedni. Zbog toga im je rekao: "Ako je ko žedan, neka dođe k meni i neka pije."

Mnogi su danas poput onog mnoštva tamo: pokazuju znakove žeđi. Luda jurnjava koja je zahvatila današnje ljude i ta večna potraga za nečim što će ih zadovoljiti je upravo pokazatelj prisutnosti te velike i duboke žeđi.

Neki od vas bi hteli još i još onoga čega već imate dovoljno. Nije li tako? Uzbuđenje tih želja čini da na sve zaboravite dok to ne dobijete, ali posle toga dolazi nova želja za još i tako u nedogled. No, zemaljske stvari vas ne mogu zadovoljiti. Zemaljske su vode bljutave. Zemaljske vode ne gase žeđ besmrtne duše. Đavo je veliki umetnik i stvara prekrasne slike za poželeti, ali one su samo fatamorgana. Kad pomislite da ste dospeli do njih, da ih konačno imate, one se pretvaraju u pustinjski pesak, koji se gubi među prstima.

Potrebno vam je više odeće. Potrebno vam je da imate više od lepe kuće. Potrebno vam je više od običnog automobila. Potrebno vam još više nakita za vaše prste i vrat. Potrebno vam je još više od nekretnina i para u banci. Međutim, vi niste lutka koju se odeva i stavlja u izlog prodavnice. Izgrađeni ste od istog materijala od kojega je Bog sazdao večnost. Vi niste lutka. Vi ste večna duša. Potrebno vam je više od hrane, odela, kuće i novca da se vaša večna duša zadovolji.

Čovek ne živi samo od hleba, već od svake reči koja izlazi iz usta Božjih. Pitam se: Jeste li u sebi svesni sile koja nije od ovoga sveta? Da li nedeljama unapred očekujete neki društveni događaj, a kad dođete tamo, osećate se "promašeno" i zaključite: "Kakva sam budala bio da sam se ovome toliko radovao i nadao. Ovo je isprazno, vašar taštine!" Da, jer te stvari ne zadovoljavaju večnu dušu.

Isus kaže: "... ako je ko žedan, neka dođe k meni i neka pije. Ko veruje u mene - kao što reče Pismo - iz njegova tela će poteći reke žive vode." Ko god pije od vode koju svet nudi, opet će ožedneti. A ko pije od vode koju mu Isus nudi, neće nikada ožedneti. Štaviše, voda koju Isus daje postaće u njemu izvor Božje vode što struji u život večni. To je voda koju nam Isus nudi.

Kad je Jenny Lind bila "idol Engleske i Amerike", miljenica miliona fanova, neko ju je zamolio za autogram i da nešto pored toga napiše. Evo šta je napisala: "Uzalud u svim stvorenim dobrima tražim mir; sve to još me uvek ostavlja neblagoslovljenom, te čini da i dalje vapim Bogu. Sigurno je, da mir neću naći dok ga moja duša ne nađe u Njemu."

Bio sam jedan od putnika na brodu Aquitania kad se Ella Wheeler Wilcox vraćala iz Engleske kući da umre. Potpuno je bila propala; malo je ostalo od onoga lepog tela na koje je jednom bila tako ponosna. Jednoga dana su je u stolici doneli gore na palubu. Doslovce je bila sva skvrčena; morali su je nositi. Znala je da se poslednji put vraća kući te je poslala po mene i malo smo razgovarali.

"Gospodine Smit", rekla je, "došla sam do tačke kad želim samo Boga."

"O, da ste to samo ranije otkrili", rekao sam joj.

Kako je to tužno. Problem je u tome što su ljudi voljni pustiti Boga u svoj dom, srce ili životni plan i program kad im je život već gotov, pri kraju, a ne dok je u njima još vatra mladosti i mogućnost za službu tom Bogu. Zašto Bogu ne dati svoju alabastrenu posudu punu dragocena mirisa iz punine života, umesto slomljenih parčića profućkanog života?

"Ako je ko žedan, neka dođe k meni i neka pije..."

Razmišljamo li o zemaljskim rekama, znamo da su one varljive. Mnoge, za vreme letnjih meseci tako opadnu da ih se može preći i suvih nogu. Sa Božjom rekom nije tako. Isusova reka je uvek puna i uvek teče, i uvek je sveža.

Reći ću vam zašto je to tako. Zemaljske reke teku u okean. One se pune potočićima i izvorima koji spuštaju ili dižu njihov nivo, zavisno već prema tome koliko vode se u njih uliva. Božja reka teče iz okeana i ona nikada neće presušiti, jer njeno izvorište je stabilno, konstantno - večno.

"Ko veruje u mene - kao što reče Pismo - iz njegova tela će poteći reke žive vode."

Da li je svaki hrišćanin i svaka hrišćanka ono što bi trebao biti, reka je milosti, reka "žive vode"? Gde je vaša reka? Neki od vas više ličite na ustajalu baruštinu, a ponekad je i to teško naći, jer uopšte nemate vode, nemate života. Stanje vaše duše je dospelo na tako nizak nivo, da voda koju vam je Isus u početku dao, više ne teče, usahla je.

O, ako je to tvoje stanje, dođi u dodir sa Hristovim okeanom žive vode da i iz tebe ponovo mogu da poteku reke Njegovih blagoslova!

Govoreći o Duhu, Isus je upotrebio sliku reke. Dar vaznesenog Hrista njegovom narodu je bio Duh, Duh Sveti koji dolazi da boravi i živi u njegovom narodu kao živa sila, kao Božja prisutnost. Duh Sveti je izvršna vlast Božanstva.

Pitam se: Da li zaista poznajete Duha Svetoga? Je li On u vama? Pitam se: Jeste li vi hram Duha Svetoga? Znate li vi da niste svoji, već da ste hram Božji, jer Duh Sveti boravi u vama? Član ste crkve? To nije ništa, jer možete biti u crkvi a nemati Božjeg Duha u sebi. Pitanje je: Da li je Duh Sveti u vama? Ne bi li bilo sve drukčije kada bi svaki član "vaše crkve", u vašem gradu, bio ispunjen Duhom?

Pitam se šta bi se dogodilo ako bi Pavle došao propovedati u neku našu crkvu. Jedna od prvih stvari koju bi učinio bila bi da stavi prst na njezin puls i utvrdi šta to nije u redu sa njom. Uveren sam da jedna od prvih stvari koju bi pitao, bila bi: "Jeste li vi primili Svetoga Duha kad ste poverovali?" Zašto? Zato, jer većina crkava izgleda tako kao da je bez prisutnosti Duha. A crkva, ako bi bila iskrena, morala bi odgovoriti kao i oni učenici: "Pa, nismo ni čuli za Njega". Ili možda: "Čuli smo o tome, verujemo u to, ali to iskustvo nemamo..."

Mi danas ne častimo Svetoga Duha. Niti mu dajemo prilike da se ispolji. Potpuno je izguran iz crkvenog života. Neki Ga ni ne žele, jer više vole raditi po svome, po svojim planovima i metodima, a više od svega, držati sve pod svojom kontrolom.

Da li razumete da Duhom ispunjena osoba je silno oruđe u Božjim rukama?

Tokom velškog probuđenja, video sam tinejdžerku koja je otišla u jedan gradić u dolini Rhonda i silom Duha Svetoga postala kanal blagoslova ljudima onog kraja. Gradić je bio tako potresen da su i londonske novine pisale o tamošnjem probuđenju.

Svakog dana se stotine rudara obraćalo. Devojka, koja je bila tako mlada da se njezina majka bojala reći koliko zaista ima godina, iako je izgledala starije, i nije imala veliko obrazovanje niti sposobnost govora, ali je bila svedok sile Duha Svetoga u Isusu Hristu.

A ljudi su se obraćali Bogu, jer je Hrist primao čast, bio je uzdignut kroz nju.

Jedan veliki londonski dnevni list poslao je tamo novinara da razgovara sa devojkom. Novinar ju je upitao: "Odakle dolaziš?"

"Iz Grada propast", rekla je.

"Kuda ideš?" upućeno joj je bilo drugo pitanje.

"Idem u nebo", odgovorila je.

"Gde je nebo?"

"U mom srcu", rekla je.

"Šta je nebo?"

"Nebo je svesno izbegavanje vređanja Boga i čoveka."

Ona nije bila ni teolog ni veliki govornik, ali je u sebi imala izvor žive vode, koji je privlačio ljude k njoj, tako da im je mogla govoriti sa silom o Isusu.

Imate li i vi to iskustvo? Znate li uopšte za tako nešto?

"A poslednjeg, velikog dana praznika stajao je Isus i vikao govoreći: ako je ko žedan, neka dođe k meni i neka pije. Ko veruje u mene - kao što reče Pismo - iz njegova tela će poteći reke žive vode."

O žedno srce, dođi i pij! A onda otvori brane da iz tebe krene bujica Božja. Nemoj sputavati Duha, dozvoli Mu da teče kako On to želi. Samo tako ćeš imati neprekidno kretanje u Duhu i Bog će se proslaviti, a ti obogatiti.

Dođite i pijte! Poslušajte! Neki od vas nosite ogromnu odgovornost, jer je Bog u vas stavio veći ulog nego u mene te zauzvrat više očekuje. Neki od vas imate veći društveni položaj od mene i možete učiniti više za društvo. Neki od vas ste od veće poslovne važnosti od mene i trebalo bi da ste uzori za Hrista u poslovnom svetu. Ne zaboravite iskoristiti prilike koje vam je Bog dao. Iskoristite položaj u društvu, iskoristite svoje obrazovanje. Iskoristite sve što vam je Bog dao do sve punine i za najveću slavu Sina Božjeg. I iz vas će poteći reka koja će nekoga obogatiti.

Prihvatite izazov Duha. Učinite da neki vrt ponovno ozeleni i da neka bezvodna pustinja ponovno procveta kao vrt Gospodnji.

Skraćeno i parafrazirano.

^vrh

POSLEDNJE ISUSOVE REČI

- Bernard Guy

Kažu da poslednje reči koje čovek izgovori pre same smrti dolaze pravo iz srca. Kažu da je Napoleon Bonaparte, poznati francuski general, dok je ležao i umirao rekao sledeće: "Umirem pre svog vremena i telo će mi se vratiti u zemlju. To je sudbina čoveka kojeg zovemo Veliki Napoleon." Na svojoj smrtnoj postelji, francuski pisac i filozof Voltaire, je uputio ove reči svome lekaru: "Napustili su me i Bog i ljudi! Daću ti pola svog bogatstva ukoliko mi produžiš život za još šest meseci". Isus je takođe tokom zadnjih šest sati svog života, dok je visio između neba i zemlje, i prolazio kroz veliku patnju, rekao sedam reči i time nam otkrio bogatstvo svog unutrašnjeg bića.

Razapeti nekog, bio je oblik mučenja koji je doslovno oduzimao dah iz raspete osobe. Težina tela koju bi nosile samo ruke bi odmah izazvala jak bol u prsima, paralizovala bi pektoralne mišiće i zbog toga bi disanje postalo izuzetno teško. Osoba koja je razapeta mogla bi udahnuti, ali bi imala velikih poteškoća izdahnuti. Kako bi izdahnula, trebalo je da se odupre stopalima i ispraviti noge kako bi popustio pritisak koji se nalazio na rukama i prsima. Međutim, to bi izazvalo tako strašnu bol u stopalima koja su bila pribijena čavlima da bi ona odmah prestala sa takvim naprezanjem. Smrt bi obično nastupila za dva-tri dana. No, kada su Rimljani želeli prekinuti agoniju raspetog, oni bi mu polomili noge. On tada ne bi mogao odupreti se i ispraviti noge i ubrzo bi se ugušio. Vojnici su polomili noge razbojnicima koji su bili razapeti sa Isusom kako bi im ubrzali smrt, Isusu ih nisu polomili, jer je On već bio umro (Jn. 19:31-33). Tako se ispunilo proroštvo iz Starog zaveta gde se kaže da mu ni jedna kost neće biti polomljena (Jn. 19:36). Upravo u takvoj je situaciji, boreći se za svaki dah, Isus izgovorio svoje poslednje reči.

Većina razbojnika i kriminalaca, puni prkosa i besa, verovatno bi uzvikivali psovke i uvrede dok su ih pribijali za krst. Međutim, Isus, pun zapanjujuće mirnoće i neizrecive ljubavi je posredovao kod svog Oca za svoje mučitelje. Molio je za njih: "Oče, oprosti im, jer ne znaju šta čine." (Lk. 23:34 EČ). Ovu sliku je najbolje opisao jedan anglikanski biskup, rekavši: "Kada je krv najveće žrtve počela teći, najveći od svih sveštenika počeo je posredovati." Obzirom da je Isus bio Bog u obliku čoveka (bogočovek), On je mogao osuditi svoje mučitelje ili ih jednim svojim dahom uništiti. Međutim, šta bi On tada svojom patnjom postigao? On je došao spasiti a ne osuditi i uništiti. Njemu je bilo draže umreti za krivce, a složićete se sa mnom, za to je trebalo imati više snage i hrabrosti, nego li za osvetu.

Nije nimalo ljudski moliti se za svoje mučitelje, u prirodi čoveka je da uzvrati, da se osveti. No, Isus je bio u stanju da postupi drugačije zbog svog bliskog odnosa sa Ocem. To mu je dalo unutrašnju snagu da oprosti. Učinivši to, ispunio je reči proroka Isaije: "... jer je dao dušu svoju na smrt, i bi metnut među zločince, i sam nosi grehe mnogih, i za zločince se moli." (Isa. 53:12 RDK).

Dirnut pokajanjem i verom jednog od razbojnika koji je bio razapet istovremeno sa Njime, Isus mu je rekao: "Zaista, kažem ti. Danas ćeš sa mnom biti u raju." (Lk. 23:43 DS).

Priča o razbojniku koji se pokajao pokazuje da je Bog zadovoljan jedino sa poniznima. Rulja, dželati, vojnici i drugi razbojnik, svi su mu se rugali (Lk. 35-39). Oni nisu mogli videti ko je Isus zapravo bio, jer su bili prepuni sebe. No, taj je razbojnik imao potpuno drugačiji stav (Lk. 23:40-43). On je prepoznao svoju vlastitu krivicu i jad, i pravednost određene mu kazne, opet, on je razumeo da je Isus bio nevin (41. stih) i prepoznao je Isusa kao Mesiju (42. stih). Ovo pokajničko ponašanje i vera, pokrenulo je Isusa i On obećao mu je više nego što je ovaj ikada mogao i da zamisli. Razbojnik je Isusa zamolio da ga ne zaboravi, za možda deset, petnaest ili pedeset godina, kada se On bude vratio da uspostavi svoje carstvo. Međutim, Isus ga je uverio da će ga tog istog dana uzeti sa sobom u Raj, da će mu dati nešto još bolje.

Izraz "raj" (eng. paradise) je reč persijskog porekla i označava vrt užitaka. Ta se je reč koristila u Septuaginti (LXX), grčkom prevodu Starog zaveta, da bi se opisao rajski vrt. Ova reč se, takođe, koristi i u Drugoj Korinćanima 12:34, gde se govori o nebu, i u Otkrivenju 2:7. U ovoj priči o razbojniku pokajniku možemo videti sa koliko velikim zadovoljstvom Isus oprašta grehe. Stoga, dođimo ponizno Isusu da primimo oproštenje, zdravlje i osigurano mestu u Božjem raju.

Čak i dok je umirao, Isus je bio preokupiran drugima. Mislio je na svoju majku, između ostalih, i napravio aranžmane kako joj ništa ne bi nedostajalo. "A Isus, videvši majku i kraj nje učenika koga je ljubio, reče majci: ženo, eto ti sina. Zatim reče učeniku: eto ti majke. I od onoga časa uze je učenik k sebi." (Jn. 19:26-27 EČ).

Kada patimo, mi postanemo toliko preokupirani vlastitom patnjom da zaboravimo na one oko sebe. Sve što treba je slaba zubobolja ili glavobolja i odmah sve počne da nas nervira i postanemo osetljivi, razdražljivi. Stoga je neverovatno ovde pogledati na Isusa, raspetog na krstu, kako pravi planove da zbrine svoju majku. Marija, Marijina sestra, Marija Magdalena i Jovan svi su oni stajali na podnožju krsta i Isus je bio željan da ih uteši. Usprkos patnjama kroz koje je prolazio, teškoće koje je imao prilikom disanja, agonija i tuga koja mu je ispunjavala dušu, On nije mogao ostati hladan prema očaju onih koji su Ga sledili sve do tog časa i koji se nisu bojali da se identifikuju sa Njime. U stvari, u evanđeljima možemo videti da je Isus uvek bio vrlo osetljiv sa onima koje bi susreo. (Mt. 9:36; Mt. 14:14; Mt. 15:32; Mt. 20:34).

Marija, Njegova majka, vrlo potresena gledajući kako joj muče i vređaju sina kao kakvog kriminalca, sigurno bi rado zamenila svoje mesto sa Njime, da je to bilo moguće. Ona je puno pretrpela zbog Njega i On je bio svestan toga. Kada je Simeon držao u rukama Isusa, dok je bio beba, pre trideset godina, izjavio joj je da će jednoga dana zbog njenog deteta, duša joj biti kao mačem probodena (Lk. 2:35).

Obzirom da je Marija bila udovica, Isus, njen prvorođenac, bio je službeno dužan pobrinuti se o tome, kada On ode da njegovoj majci ništa ne nedostaje. Ali za Isusa je to bilo više od dužnosti. On je doživljavao njezinu bol i bio je brižan pobrinuti se za njenu dobrobit. Viseći tako između neba i zemlje, On je napravio najbolji mogući aranžman za nju. Zadužio je Jovana da se brine za nju, svog učenika i najboljeg prijatelja (Jn. 13:23). Znao je da će se Jovan brinuti o njoj kao za svoju vlastitu majku (Jn. 19:27).

Jesu li naša srca ispunjena samilošću kao što je bilo i Gospodnje srce? Jesmo li voljni učestvovati u patnjama onih oko nas? Često možemo čuti kako ne bi smo smeli sebi dozvoliti "da se istrošimo" pomažući drugima, nego da moramo svoju "energiju" sačuvati za sebe i kako ne bi trebalo da smo "previše osećajni" za druge. Ali, osim da se zaštitimo od slamanja, zar nismo pozvani širiti malo više ljubavi u ovom haotičnom svetu? Zar služiti drugima ne znači "trošiti se"? Zar nas to ne uči Isus?

Nakon pet i po sati agonije, na vrhuncu svoje patnje, Gospod je uzviknuo: "... Bože moj, Bože moj, zašto me ostavi?" (Mt. 27:46 EČ).

Kada je Matej, evanđelista, zapisao ove reči on je naglasio da je Isus postao odvojen od Boga onako kako je trebalo da budemo zauvek mi odvojeni od Njega. Nikada pre ovaj bliski odnos između Isusa i Njegovog Oca nije bio narušen. Osećaj napuštenosti koji je Isus imao, bio je više nego stvaran. Otac ga je bukvalno napustio i okrenuo se od Njega zbog naših greha. To se dogodilo upravo onako kako je prorok Isaija to predvideo pre nekoliko stotina godina:

"Prezren beše i odbačen između ljudi, bolnik i vičan bolestima, i kao jedan od koga svak zaklanja lice, prezren da Ga nizašta ne uzimasmo. A On bolesti naše nosi i nemoći naše uze na se, a mi mišljasmo da je ranjen, da Ga Bog bije i muči." (Isa. 53:4-6 RDK).

Bog se okrenuo od Isusa i izlio svoj gnev na Njega kada je On na krstu na sebe preuzeo naše grehe. Ne možemo izmeriti patnju koju mu je ovo razdvajanje nanelo, ali možemo dobiti ideju o tome kada vidimo Njegovu strašnu agoniju kroz koju je prolazio u Getsimanskom vrtu (Mk. 14:33; Lk. 22:41-44).

Isus je rekao, dok je još bio sa svojim učenicima, da nema veće ljubavi od ove, kada čovek položi svoj život za prijatelje (Jn.15:13). Apostol Jovan je ponovio to u svom prvom pismu kada je napisao: "Po tom spoznasmo ljubav Božju, što on za nas život svoj položi; tako moramo i mi položiti život za braću." (1. Jn. 3:16).

Položiti svoj život za druge nije lako. No, i pre nego li pomislimo kako bi smo položili svoj život, možda bi smo mogli pokloniti malo više vremena, pažnje i ljubavi onima oko nas, upravo sada i to svakodnevno. Da im se svakodnevno dajemo, služimo im, žrtvujemo za njih...

Pred samu svoju smrt, ispucanih usana, Isus je povikao: "... Žedan sam!" (Jn.19:28 RDK).

Isus je bio Bog. Božji Sin je umro na krstu za naše grehe. No, Isus je bio u celosti i čovek. Kao čovek, On je kao i mi osećao glad, žeđ i umor, i nije se ustručavao da to kaže. Kada je na krstu povikao da je žedan, Isus je ispunio proroštvo koje se nalazi u Psalmima (Ps. 69:21). Ko bi pomislio da će Onaj ko je došao kao izvor žive vode svim ljudima jednog dana sam patiti od žeđi?

Obzirom da je Isus, kao ljudsko biće, osetio glad, žeđ, usamljenost i druge ljudske stvari, On je u stanju da nas razume i pomaže nam. On je u stanju da uteši i ohrabri nas u trenucima naših ličnih patnji (Jev. 2:18 i Jev. 4:15-16).

Pre nego li izdahnu Isus još reče: "... Dovršeno je." (Jn. 19:30 SSP).

U tri se evanđelja kaže da je Isus uzviknuo pre nego što je izdahnuo, ali samo Jovan kaže šta je Isus rekao. Isus je glasno povikao. Njegov uzvik nije bio uzvik smrti nego uzvik pobede. On je upravo ostvario najveću pobedu ikada ostvarenu. Svoj je život živeo savršeno poslušan Bogu i Njegova smrt na krstu je upravo otvorila čoveku vrata do nebesa. On je uništio zid koji je razdvajao čoveka od Boga i uskraćivao ga Božje naklonosti.

Sada kada je put do neba raščišćen, šta je nama činiti? Biblija kaže: "Stoga i može sasvim da spase one koji njegovim posredstvom prilaze Bogu, pošto svagda živi - da se moli za njih." (Jev. 7:25 EČ). Mi, apsolutno ništa ne možemo učiniti kako bi smo zaradili svoje mesto u Raju (Ef. 2:8); Isus je to za nas zaradio. Jednostavno Ga zapitajmo da nam oprosti grehe i da nas pomiri danas sa Ocem. Premda mi još nismo tamo, već od danas možemo uživati u radostima večnog života (Jn. 7:38).

"Tada Isus povika veoma glasno i reče: Oče, predajem svoj duh u tvoje ruke. I kad ovo reče, izdahnu." (Lk. 23:46 EČ)

Ove zadnje Isusove reči su istovetne sa molitvama koje su jevrejske majke učile svoju decu da izmole pre odlaska na spavanje. Ova je molitva izraz potpunog poverenja u Boga. Dolazi iz psalma u kojem je car David stavio svoju budućnost u ruke Gospoda Boga potpuno siguran da će Bog delovati i pomoći mu (Ps. 31:16). Umirući, Isus se prepustio Očevim rukama jer je znao da je Bog za Njega pripremio divne stvari. Ustvari, Isus je znao da će ga Otac, nakon Njegove patnje, uskrsnuti i posaditi na najviše mesto iznad svega drugoga. Kada je ove svoje patnje Isus spomenuo nekim svojim učenicima On je uvek govorio i o slavi koja nakon njih Ga čeka (Mt. 16:21, Mt. 17:9, Mt. 17:22-23). Ova nada slave koju će imati dala je Isusu snage da prođe kroz patnje i da ustraje sve do kraja (Jev. 12:12).

A šta je sa nama?

U vremenima kada prolazimo kroz patnju, kada nam se čini kao da nas samo mrak okružuje, kada smo obeshrabreni i ispunjeni tugom, okrenemo li se tada Bogu? Predamo li sami sebe Njemu na brigu? Da li zaista verujemo da je On za nas pripremio velike stvari i slavne stvari - život večni?

Šta tebe još sprečava da danas svoj život predaš u Njegove ruke? On te želi blagosloviti i okružiti te svojom naklonošću.

^vrh

SVEDOČITI INTELEKTUALCIMA

- Alan Crosby

Mudrost traži od nas da koristimo različite pristupe kada govorimo o duhovnim stvarima sa ljudima koji dolaze iz različitih obrazovnih pozadina i socijalnih statusa. Gospod Isus i apostol Pavle su to veoma uspešno radili i stoga bi i mi trebalo da sledimo njihove primere.

Njihov pristup

Isus je prišao neobrazovanoj, nemoralnoj ženi Samarjanki i započeo razgovor sa njom tako što joj je pokazao da je On prihvata kao osobu - čoveka. On je to učinio kada je zatražio da mu ona da vode da se napije, nešto što jedan ortodoksni Jevrejin nikada ne bi učinio. To učinivši, On je otvorio put za razgovor sa njom o "živoj vodi" i na kraju ju je svojim rečima presvedočio tako duboko, da je žena ovo otkrivenje Hrista prenela i na svoje sugrađane, da je On očekivani "Spasitelj sveta" (Jn. 4:42). Na ovo ženino svedočenje ceo grad se uskomešao. Dakle, da je Isus na početku razgovora učini nešto što bi u ženi prouzrokovalo da se ona oseća manje vrednom (povređenom) njoj se srce nikad ne bi otvorilo za istinu spasenja.

Opet, sa obrazovanim i religioznim Nikodimom, Isusov prilaz je bio sasvim drugačiji. Nikodim je bio "učitelj Izraelu" i imao je visoki društveni status "kao član Jevrejskog veća" (Jn. 3:1, Jn. 3:10). Takva je osoba bila spremna slušati o Božjem carstvu i kako bi se u isto ušlo, a tek kasnije čuo o potrebi ponovnog rođenja, i veri u Sina Božjeg (Jn. 3:5-7, Jn. 3:16-18).

U Delima 17:22-34, Pavle nam daje savršen primer kako svedočiti ljudima koji su (nad)obrazovani svetovnom (pre)mudrošću, a koji su po pitanju biblijske duhovnosti potpuno nepismeni. Atinski su ga filozofi odveli na Areopag kako bi razgovarao sa misliocima koji su se redovno tamo sastajali. Pavle nije započeo sa kontraverznim stvarima kao što je uskrsnuće mrtvih ili sa uznemirujućim stvarima kao Božji sud koji je nad njima zbog njihovog idolopoklonstva. Naravno, da je do tih stvari stigao, ali on je počeo od tamo gde su se oni intelektualno i duhovno nalazili, a to je što bi smo i mi trebalo da radimo.

Počnite od mesta na kojem se oni nalaze

Atenjani su imali žrtvenik "Nepoznatom Bogu" (Dela 17:23) i Pavle se koristio tom činjenicom kao polaznom tačkom kako bi probudio njihov interes prema istini koju im je hteo objaviti. Oni su stvarno mislili da bi mogao postojati neki Bog kojeg još ne znaju, a Pavle se ponudio upoznati ih sa Njime. Pažljivo zapazite da ih on nije ni na koji način kritikovao kako to neki žele prikazati tumačeći ili prevodeći ovaj odeljak. On im se jednostavno obratio kao "vrlo religioznim" i "vrlo pobožnim" ljudima (Dela 17:22), dakle, on je pohvalio njihovo religijsko nastojanje, bez obzira koliko je ono bilo pogrešno, on ga nije osudio.

1) Bog je Stvoritelj

Pavlovo svedočenje je otpočelo sa činjenicom da ovaj Bog, kojeg oni nisu znali, zaista postoji i da je On Stvoritelj svega (Dela 17:24-28). Nije nam rečeno kako je on uopšte objasnio njima ovu svoju tvrdnju, ali ono šta znamo jeste da je ljude usmerio - one koji Sveto pismo nisu smatrali autoritetom - onom drugom otkrivenju Boga, kroz Njegovo stvorenje, gde se "ono što se na Njemu ne može videti od postanka sveta moglo se je spoznati i videti na stvorenjima; Njegova večna sila i božanstvo" (Rim. 1:20). Zapazite da se Pavle nije uhvatio datog izveštaja u knjizi Postanja, a ne bi trebalo ni mi. Lako bi onda mogla nastati rasprava o tome kada i kako je Bog sve stvorio - a ove stvari nisu ključne za spasenje.

2) Bog je osoba

Danas živimo u vreme ekspanzije Nju Ejdž filozofije, koja o bogu govori kao o nekakvoj "kosmičkoj energiji" a ne o stvarnoj osobi. Svakako, to nije Bog o kome govori Biblija i nije dovoljno da ljudi prihvate Boga samo kao puku stvaralačku silu, već kao Osobu sa kojom je moguće imati zajedništvo. Stoga, govoreći o Bogu, Pavle je nadalje rekao da Bog želi da Ga ljudi "traže, ne bi li Ga kako napipali i našli" (Dela 17:27).

Mi moramo ohrabrivati čak i agnostike da to čine, da se usude tražiti Boga, da sami svoja uverenja stave na probu. U jednom dugačkom razgovoru koji sam imao sa vrlo obrazovanim agnostikom, najefektivnija stvar koju sam mu rekao jeste jednostavno: "Pokušaj, razgovarati sa Njime! Ništa te ne košta. Napravi eksperiment: Obrati mu se! Traži Ga!" Agnostik je kasnije upravo to i napravio - tražio Boga i pronašao Ga!

3) Koristite se istinama koje oni prihvataju

To je način na koji je Pavle propovedao evanđelje! On je prepoznao najvažniju činjenicu: Sva istina jeste Božja istina! Znajući da Pismo ne bi bilo važno onima koji su slušali, on je uspešno pokazao svoje stajalište govoreći istine koje su oni prihvatali, tj. razumeli ih. Čak se poslužio van biblijskim materijalima" (Dela 17:28). Kada im kaže: "... u Njemu hodamo i živimo" je ustvari navod iz Epimenidesa a sledeća rečenica "mi smo Njegovo potomstvo" je navod iz pesme Phenomena kojeg je napisao Aratus od Cilice.

Sa vernicima on je uvek koristio Pismo kao jedini autoritativni materijal, a tako bi i mi trebalo. Činjenica da je Pismo Božja Reč je najvažnija istina, ali njegovo prihvatanje kod nevernika može biti problematično, zbog predrasuda i sujete, može ih potpuno zatvoriti ili odbiti. Iz tog razloga treba ići veoma polako i nežno i reći im istine Pisma kada su spremni da ih saslušaju otvorenog uma i srca.

4) Pozvati ih na obraćenje

Pripisujući njihovo idolopoklonstvo neznanju, Pavle ih nije osudio, nego ih pozvao na obraćenje, govoreći: "Ne gledajući dakle Bog na vremena neznanja, sad zapoveda svima ljudima svuda da se pokaju" (Dela 17:30). Sa istom blagošću mi, takođe, možemo naglasiti Božju milost i strpljivost, i pozivati na obraćenje. Intelektualci, ako su zaista iskreni sami sa sobom, oni znaju da ima loših stvari od kojih treba da se okrenu, znaju da su skloni zlo činiti: ljutiti se, psovati, lagati, obmanjivati, krasti, bludničiti, itd..

5) Biće Božjeg Suda

Poziv za obraćenjem je dat zbog dolaska Božjeg suda. Pavle i mi objavljujemo da je Bog "odredio dan u kojem će suditi celome svetu po pravdi, preko Isusa kojeg je postavio i pred svima potvrdio podižući Ga iz mrtvih" (Dela 17:31). Svako, a naročito oni koji su dobro obavešteni, prepoznaju da nepravda vlada u svetu, i svako potajno želi da se nepravda kazni. Prihvatljivo je onda to da je "ljudima određeno jednom umreti, a potom dolazi sud" (Jev. 9:27). Smrt nije izlaz, ni kraj!

6) Biće uskrsnuća

Na ovoj činjenici se mora insistirati. Mnogo će ljudi poverovati da postoji Bog koji je osoban i da je Stvoritelj, a mnogi čak i verovati da je Isus čovek koji je dao velika učenja. Međutim, kada im se kaže da moraju verovati u doslovno uskrsnuće mrtvih tela (1. Kor. 15:16-17), oni će učiniti ono što je rečeno da su i neki Atinjani učinili: "neki su se narugali" (Dela 17:32). Uskrsnuće se mora prikazati na isti način kako je to Pavle učinio kako bi ga dokazao Korinćanima (1. Kor. 15), ne kao "doktrinu" nego kao činjenicu. Međutim, hajdemo iskreno priznati da mi ne znamo, u smislu nauke, kako mrtvi ustaju, niti u biološkom smislu, ali znamo kakvo ćemo telo imati kada ćemo biti uskrsnuti, i da ćemo zasigurno biti uskrsnuti. To je rekao Isus, a pošto je On uskrsnuo to je jak temelj i budućeg vaskrsenja mrtvih (Jn. 5:29).

Nemojte se obeshrabriti

Na kraju, kakva je bila reakcija na ovu Pavlovu izvrsnu prezentaciju Evanđelja? Neki su se narugali, neki su odugovlačili i samo ih je nekolicina poverovala (Dela 17:32-34).

Naš je Gospod bio najveći učitelj koji je ikada hodao po Zemlji, pa ipak je veliki broj ljudi odbio i Njega i Njegovo učenje. Treba da razumemo da ljudi ne dolaze Gospodu zbog naših "metoda" ili "izvrsnih prezentacija". Mi posejemo Božje seme, ali je Bog taj koji daje da to seme uzraste (1. Kor. 3:5-7). Dakle, mi treba da radimo zajedno sa Svetim Duhom, kao Božji saradnici (1. Kor. 3:9), da mu dozvolimo da nas On upotrebi kada to On želi, i kako to On želi. To je prava evangelizacija (Dela 8:26-40).

Izvor: G&T, juli/avg. 2000.

^vrh

misaone refleksije

SVE ZAVISI OD UGLA GLEDANJA

- nepoznati autor

Otac i sin su putovali automobilom kroz jedan pust kraj, i dogodi se da im se kola pokvare. Pokušali su mobilnom telefonom da pozovu pomoć, ali signala nije bilo. Kad je već počeo da pada mrak, u daljini su primetili slabu svetlost koja se približavala putem. Bio je to neki stari, mali kamion. Sin i otac počeli su da mašu da stane.

Vozač kamiona je stao i izašao napolje, saslušao ih i rekao ocu: "Čujete gospodine, moja kuća je dole niz ovaj put. Možete prenoćiti u mojoj kući,sa mojom porodicom, a sutra da onda mojim kolima odemo do grada po automehaničara, jer nemamo telefon."

Tako su i učinili, a sutradan kasno uveče sin i otac su nastavili svoj put u popravljenom autu... Dugo su ćutali, a onda je sin rekao: "Tata, ovo je bilo jedno veliko iskustvo za mene. Videti kako neki ljudi žive..."

"O, da sine, strašno kako žive! Tako su jadni!", ubaci mu se u reč otac.

Sin dalje nastavi: "Mi imamo jednog psa, a oni imaju četiri, mi imamo bazen iza naše kuće, a oni imaju veliko jezero, mi imamo pet televizora, a oni šetnje po šumi, pecanje i kupanje u jezeru, smeh i igru, mi imamo lepo osvetljeno dvorište i vrt, a oni imaju mesec i zvezde, mi imamo divan trem sa koga gledamo na naš vrt, a oni ispred kuće imaju čitavu šumu, ja nemam ni brata ni sestru, a njih je troje braće i dve sestre..."

I dok je sin sve to govorio, otac je od zbunjenosti ostao bez reči, pokušavajući da razume šta to sin želi da kaže. No, na kraju sin još doda: "Znaš tata, tek sada vidim koliko smo mi, ustvari siromašni..."

MALA DELA - VELIKE POSLEDICE

- nepoznati autor

Dok su deda i unuk vraćali sa pijace prolazili su pored nekog prosjaka invalida, inače, njima dobro znanog, jer je na tom istom mestu stajao iz dana u dan.

Starac mu je prišao, pozdravio ga, a zatim iz torbe u kojoj je nosio nešto jabuka što ih je kupio na pijaci, izabrao dve jabuke i dao ih prosjaku.

Unuku je sve to gledao i kad su se udaljili od prosjaka, rekao dedi: "Zar zaista misliš da si mu pomogao davši mu te dve jabuke?"

"Da li je čovek učinio nešto veliko za okean ako je izlio lonče vode u okean?" Zapita starac unuka, i nastavi sa uzdahom starac: "Zaista, treba znati gledati na ovaj svet..."

Posle par minuta tišine, oštroumno će unuk: "Nije li okean o kojem ti govoriš zapravo čovečanstvo?"

"Da, jeste!" odgovori starac. "Lončić vode za čitavo čovečanstvo je premalo, ali za žedna čoveka je ponekad ne samo dovoljno, nego i možda presudno. Mnogi ljudi i ne slute kolike bi sudbine bile ukrašene osmesima umesto bolima da su oni u pravo vreme izlili u veliki okean svoj mali lončić vode."

"Zaista vam kažem: kad učiniste jednom od ove moje najmanje braće, meni učiniste... I ako ko napoji jednog od ovih malih samo čašom studene vode u ime učeničko, zaista vam kažem, neće mu plata propasti." (Mt. 25:40, Mt. 10:42)

Voleti znači činiti male stvari i tako otvoriti put za velike...

^vrh

Smešna strana

TEŠKA ODLUKA

Posle bogosluženja pastir priđe Milanu i zapita ga: "Brate, što te nije bilo prošle nedelje na bogosluženju?"

Milan odgovori: "Ma, hteo sam ja da dođem, ali mi je Bog rekao da idem na utakmicu."

"Kako? Bog ti je rekao da ne dođeš na bogosluženje, već da ideš na utakmicu?", iznenađeno će pastir.

"Pa, vidite", krene da objašnjava Milan, "Ja sam se pomolio, a zatim sam bacio novčić, i ako bi pao na 'pismo' to bi značilo da idem u crkvu, a ako je 'glava' to bi značilo da idem na utakmicu."

"I znači", prekine ga pastir, "pade na 'glavu'!"

"Da, ali tek iz sedmog puta, pošto prvih šest puta je moralo biti poništeno zbog neregularnosti - lošeg bacanja."

MOLITVA ZA SENILNOST

Bože, daj mi senilnost da zaboravim ljude koje ionako nikada nisam voleo, sreću da naletim na one koje volim, i razum da uočim razliku između njih.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 62 / 2011.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Imati otvorene oči srca za Božja dela - Vlado Pšenko

* Radosna vest ožalošćenima - Stj. Orčić

* Druga milja - Judita G. Volf

* Božićna žalost - Keith Green

* Vi imate rak - Stjepan Beleš

* misaone refleksije

* Smešna strana

"... javljam vam veliku radost koja će biti svemu narodu, zato što vam se danas rodio Spasitelj u Davidovom gradu, koji je Hristos Gospod." (Lk. 2:10-11 EČ)

"Spasitelj" nije bio nikakav redak naziv u danima kada je Sin Božji došao na svet. Mnogi idoli neznabožačkih naroda su ga nosili a i rimski carevi su ga sebi pripisivali. Na jednom spomeniku u Efesu se još i danas može pročitati: "Car, bog i spasitelj ljudskog života". Domicijan, rimski car, pod kojim je apostol Jovan bio prognan na ostrvo Patmos pripisao je sebi naziv "Spasitelj sve Zemlje". Ovaj naziv je izražavao pobedu, slavlje i sjaj njihovog vladalačkog prestola. Oni su bili "spasitelji" koji su obećavali da će izvesti narod iz svake nevolje. Predstavljali su se kao rešenje svih ljudskih problema.

Međutim, Bog sam šalje i daje svoga Sina svetu da On bude Spasitelj. Bog tako ispunjava svoja mnogostruka vekovna obećanja čovečanstvu. Bog je "Bog spasenja", kako su ga proroci nazivali. Stoga nije ni čudo da ga Pavle u svojim poslanicama naziva Bogom-Spasiteljem. Ono što je pri tome ostvario putem Isusa Hrista u ovom svetu sve do krsta, tek je početak Njegovog spasiteljskog delovanja.

Isusova titula "Spasitelj" znači više od ozdravljivača duha, duše i tela. Bilo bi premalo verovati da je Isus došao samo zato da otkloni teret naših greha i njegove žalosne posledice. "Spasitelj" poziva u novi odnos, da se "ima svoga ličnog Spasitelja". To opet znači, da kao oni koji su Njegovim posredstvom spaseni mogu da učestvuju u božanskom životu (1. Jn. 3:1-2).

Dragi naši čitaoci,

zakoračimo zajedno sa našim Spasiteljem i u ovu Novu godinu. On nas može i želi sačuvati, i konačno nas i dovesti cilju našeg verovanja i nadanja, jer On je "Bog Spasitelj" (Isa. 45:22).

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

IMATI OTVORENE

OČI SRCA ZA BOŽJA DELA

- Vlado Pšenko

Verujem da ćete se složiti sa mnom, kad kažem da je naš susret sa poteškoćama i nevoljama u životu neizbežan. Čak možete biti miroljubivi, povučeni, "nikome ne stajati na putu", a opet biti na meti ljudskih napada ili ispraštati posledice bolesti, razvoda braka, gubitka posla. Životni put je trnovit i sa mnogim nedaćama, koje nam zadaju glavobolju ili nas teraju u očaj. Ponekad smo shrvani pred svim tim preprekama. Naše ljudske oči vide samo visoki zid, koji nas sprečava da idemo dalje. No, zar zaista nema izlaza?

Uveren sam da Bog nije ostavio ovaj svet na milost i nemilost okrutne sudbine. Naprotiv, On deluje tiho i nenametljivo, nastojeći nam pomoći u svakodnevnim izazovima. Stvoritelj neba i zemlje spreman je i više od toga učiniti za svoje stvorenje. Neko je rekao: "Kada je noć najdublja, svetlost zvezda je najjasnija." Tako je i sa Bogom: Kada ti je najteže, Božje se delovanje očituje na puno jasniji i snažniji način. Veruješ li da je Bog spreman napraviti čudesan zahvat u tvom životu, baš onda kada ti je izuzetno teško, kad ti srce i duša plaču nad beznadnim okolnostima? Možda kažeš: "Ako je tako, zašto onda Bog ne ukloni bolne prepreke preda mnom?" Moje je iskustvo da Bog ne deluje prema našim očekivanjima ili željama, već otvara duhovne oči onome ko je slep da vidi Njegova dela.

U Bibliji, u devetom poglavlju Jovanovog evanđelja, zapis je o slepcu od rođenja. Isusovi su učenici zapazili slepog čoveka. Vladalo je uverenje da je bolest posledica greha, stoga su i zapitali Isusa: "Ravi, ko je zgrešio, on, ili njegovi roditelji pa se slep rodio?" (Jn. 9:2 EČ) Da je Isus odgovorio: "njegovi roditelji", možda bi njihov komentar bio: "Vidiš kako je to strašno kada čovek mora ispaštati zbog greha drugih, ni kriv ni dužan. Zašto Bog takvo nešto dozvoljava?" Da je Isus rekao: "greh je njegov", možda bi prigovor bio: "Ako je greh njegov, onda neka ispašta za ono šta je počinio. Jadni njegovi roditelji, bolje bi bilo za njih da im se takav sin nije ni rodio!" Skloni smo da izvodimo takve zaključke, zar ne?

Međutim, Isusov je odgovor drugačiji, iznenađujući za prisutne: "Niti je on zgrešio niti roditelji njegovi... - rekao je Isus - nego (to bi) da se na njemu pokažu dela Božja." (Jn. 9:3 DS) U sledećem trenutku, slepac i prisutni Isusovi učenici bili su svedoci dela Božjeg! Isus je prišao slepcu, pljuvačkom napravio malo blata, premazao mu njime oči i poslao ga da se umije. Slepac je sve to učinio i - progledao. Delo Božje se u ovom slučaju očitovalo u fizičkom povratku vida. Pored toga, i duhovne oči ovog čoveka su bile ovim Božjim delom takođe otvorene. Kada mu je Isus postavio pitanje da li veruje u Sina Čovečjega, ovaj je odgovorio potvrdno: "Verujem, Gospode!" (Jn. 9:38 EČ) Na to mu je Isus saopštio pravu svrhu svoga poslanja: "Ja sam došao na ovaj svet za sud, da vide koji ne vide i da postanu slepi oni koji vide...!" (Jn. 9:39 EČ) Slepoj i gluvonemoj Helen Keller, neko je jednom postavio pitanje: "Zar nije najgore na svetu biti slep?" A ona je odgovorila: "Niti upola toliko strašno kao imati dva zdrava oka a ne videti ništa!"

Prijatelju! Ako si dospeo u škripac, i suočen si za tebe nerešivim problemom, nemoj se odreći nadanju i veri. Čak i ako okolnosti ostaju takve kakve jesu. Možda Isus i za tebe kaže, kao što je rekao i za slepca, da je ono što ti se događa upravo prilika za očitovanje Božjeg dela! Tvoj problem nije nerešiv, ponor pred tobom nije nepremostiv. Nemoj tražiti da prepreka nestane, već moli da ti Bog otvori oči za Njegova dela.

Znaš li da se u Bibliji nalazi zapis o jednoj ženi, koja se našla sama sa sinom, još malim detetom, u pustinji? Zvala se Agara a njen sin Ismailo. Prva knjiga Mojsijeva, u 21. poglavlju, govori o kakvoj se to očajnoj situaciji radilo. Agara je sa detetom lutala pustinjom sve dok nije ostala bez vode. Tada je izgubila nadu da će preživeti. Dete je ostavila pokraj nekog grma, a ona je pošla malo dalje kako ne bi morala gledati polagano umiranje svog sina. Zatim je, tako bespomoćna, udarila u jecanje. Biblija nam zatim opisuje Božji zahvat u njenoj nevolji. Anđeo se Božji sa neba javio Agari i doneo joj utehu. Objavio joj je da će dečak ostati živ i da će Bog od njega podići velik narod. Knjiga Mojsijeva ovako zaključuje događaj u pustinji: "I Bog joj otvori oči, te ugleda studenac; i otišavši napuni mešinu vode, i napoji dete." (1. Moj. 21:19 RDK) Dok Bog nije načinio zahvat i otvorio joj oči, još uvek slepe za Božje spasonosno rešenje za nju, ona nije videla studenac!

Isus - kao da me uvek iznova podseća: "Već delujem u tvome životu. Činim velike i male zahvate. Ali, još uvek ti si slep, još uvek se držiš samo onog što ljudske oči vide." Sećam se jednog ličnog primera - događaja. Bio je to jedan moj dan kada sam doživeo jedan od većih udaraca u životu. Neki su mi ljudi podgrejavali nade da ću dobiti posao, koji mi je puno značio. Sve je govorilo da će tako i biti - do poslednjeg trenutka. A onda - šok: ništa od toga. Tog dana sam hodao ulicama grada, ne nalazeći ni trunka nade za oporavak moje slomljene nade. Dok sam tako hodao spuštenog pogleda, plačući gorko u sebi, slučajno sam - prolazeći uz tramvajsku stanicu - podigao pogled i zapazio moju poznanicu Dadu. U isti je tren i ona pogledala prema meni. Dada je čekala tramvaj na stanici. Nekoliko smo godina pre ovog slučajnog susreta zajedno radili u pozorištu: ja sam bio biljeter (prodavac karata) a ona je radila na garderobi. Nakon početnog iznenađenja što se posle dužeg vremena ponovo vidimo, kratko smo popričali a onda sam ja hteo krenuti dalje pešice. Pošto je i ona trebala poći u istom pravcu, ali tramvajem, rekla mi je: "Idem i ja deo puta sa tobom pešice, da ti pravim društvo." Usput mi je pričala o nekim svojim teškoćama i brigama. Ne znam tačno kako je došlo do toga, ali veći deo puta ja sam joj govorio o Bogu, što je ona vrlo pažljivo slušala i prihvatala. Iako sam taj dan doživeo težak udarac, gubitak nade, odjednom sam osetio Božje nadahnuće da je utešim i ohrabrim u njezinim teškim okolnostima. Posle smo se rastali i do dan-danas se više nismo videli.

Nakon susreta s Dadom, osetio sam olakšanje. Nestalo je očaja, u kojem sam se do malopre gušio. To što sam jednom ljudskom biću u potrebi za utehom, govorio o Božjoj nadi, ugrejalo je moju dušu. Kad god se prisetim ovog događaja, u meni se javlja slika Isusa, Božjeg Sina, koji otvara oči onima koji su slepi. Toliko jasno osećam da je Bog tada skinuo koprenu sa mojih očiju, da mogu videti Njegovo delo. Nakon što se izjalovila prilika da dobijem željeni posao, samo sam gledao u pravcu razočaranja. Ipak, iznenadni susret sa Dadom, delovao je na mene tako, kao da Bog kaže: "Vidiš, ti nisi dobio posao koji si hteo. No, ja ti sada otvaram oči da bi uvideo da te ja uvek mogu držati uposlenim za moje delo: da deluješ na dobrobit druge ljudske duše." To što sam mogao delovati na dobrobit druge ljudske duše, bilo je kao da sam ugledao studenac u pustinji, preko potreban da me održi u životu. Božji je svet daleko veći od našega - samo treba imati otvorene naše duhovne oči.

Prijatelju! Pozivam te na molitvu.

"O Gospode, molim te onako kako je tvoj sluga apostol Pavle molio za tvoju crkvu u Efesu. Molim te, za dušu koja ovo čita, da joj daš 'prosvetljene oči srca', da uvidi 'koliku nadu pruža (tvoj) poziv, koliko bogatstvo slave krije (tvoje) nasledstvo među svetima', koliko je u onima, koji veruju 'izvanredno velika (tvoja) snaga...' (Ef. 1:18-19) U ime Isusa Hrista to molim. Amin!"

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

RADOSNA VEST OŽALOŠĆENIMA

- Stj. Orčić

Isus je na početku svoje službe ljudima. Iza njega su neki značajni događaji. Kršten je, Svetim Duhom je ovlašćen za službu spasenja, postio je 40 dana i đavo ga je kušao tri puta. Još je bez učenika. I evo ga u Nazaretu, gradu u kojem je odrastao. Verovatno su ga svi znali, jer je bio zanatlija, a proizvodio je kako bi se danas reklo "robu široke potrošnje", "drvenu galanteriju" - viljuške, kašike, stolove i ostale potrepštine za domaćinstvo.

Ali toga subotnjeg jutra svi se čude i "sablažnjavaju". Biblijski izveštaj o početku Isusove službe ljudima kaže: "I vrati se Isus u sili Duha u Galileju; i glas o njemu raširi se po svoj okolini. Učio je takođe u njihovim sinagogama i svi su ga hvalili. I dođe u Nazaret, gde je odrastao, pa uđe u subotnji dan u sinagogu - po svom običaju, te usta da čita." (Lk. 4,14-16 EČ).

Sigurno je Isus i ranije redovito posećivao sinagogu i učestvovao u razgovorima o Zakonu. Dali su mu da čita Sveta pisma, jer to je bio običaj da se uvaženim gostima dade da čitaju određeni odeljak. Do tada još nije bilo nesporazuma između njega i fariseja.

Isus čita odeljak iz Isaije 61,1-3. Verovatno ga je sam odabrao. Ovaj je odeljak je bio onaj pravi za ovaj trenutak. Isus nije bio čudotvorac, iako je činio čuda. Nije bio šarlatan, iako su se ljudi u masama okupljali oko njega. Nije bio narodni vođa za proterivanje Rimljana, iako su u jednom trenutku ljudi to zaželeli. Bio je Spasitelj sveta - Mesija. Jedini je on mogao ostvariti poslove koje je Isaija video koju stotinu godina ranije.

Isus je čitao odeljak i verovatno ga i objašnjavao, što Luka nije zabeležio. Odeljak je bogat i obuhvaća Isusovo poslanje.

1. "NA MENI JE DUH GOSPODNJI, JER ME POMAZAO"

Pomazanje je bio čin prenošenja vlasti, čin posvećenja za određenu službu. Kraljeve su pomazivali za kraljevsku službu, a naziv "pomazanik" nalagao je poseban odnos prema pomazanom, ljudi nisu pomazali Isusa, jer ga nisu priznavali ni za kralja, ni za proroka. Njega je Bog poslao, ovlastio i pomazao. Davno, reče za njega pisac u 45. Psalmu: "Ljubiš pravdu i mrziš na bezakonje; toga radi pomaza te, Bože, Bog Tvoj uljem radosti više nego drugove Tvoje." (7. stih, RDK). Isusovo je pomazanje bio onaj izuzetan trenutak neposredno posle krštenja za koji evanđelist Marko kaže: "I odmah izlazeći iz vode, vide otvorena nebesa i Duha gde silazi na njega kao golub. I ču se glas sa nebesa: ti si Sin moj ljubljeni, ti si po mojoj volji." (Mk. 1,10-11 EČ).

Isus nije došao kao neki samozvanac niti su ga poslali ljudi, nego je došao da ispuni volju svoga Oca. Kaže: "... Moje je jelo da tvorim volju onoga koji me je poslao i da svršim njegovo delo." (Jn. 4,34 DS).

2. "POSLAO ME DA DONESEM RADOSNU VEST SIROMASIMA"

Isusova Radosna vest siromašnima nije istovetna s političkim programom o siromašnima. On lično kaže da je "Blago siromašnima duhom, jer je njihovo carstvo nebesko." (Mt. 5,3 RDK). Prorok Isaija opisuje te siromašne kad kaže: "... Ali na koga ću pogledati? Na nevoljnog i na onog ko je skrušenog duha i ko drhće od moje reči." (Isa. 66,2 RDK). Isus nije došao samouverenima, ljudima koji su dovoljni sami sebi, koji ne osećaju nikakvu potrebu, pogotovo duhovnu. Radosna se vest propoveda onima koji znaju da su grešni, krivi Bogu i koje to boli. Takvi se postavljaju pred Bogom na pravi način: u poniznosti, priznanju, pokajanju. Zato govorena reč nekima donosi spasenje, a nekima ne.

Siromašnima u duhu su namenjene Isusove reči Radosna vest - Evanđelje, i oni čekaju promenu na bolje, rasterećenje, oproštenje. Moguće je živeti u zabludi, u uverenju da je sve dobro, da se živi u obilju. Takvima Isus poručuje: "Zato što govoriš: bogat sam i obogatio sam se i ništa mi ne treba, a ne znaš da si bedan i kukavan i siromašan i slep i go. Savetujem ti da kupiš od mene zlata žeženog u ognju - da se obogatiš, i bele haljine - da se obučeš i da se ne pokaže sramota tvoje golotinje, i masti - da pomažeš svoje oči, da vidiš." (Otk. 3,17-18 EČ). Niko se sam ne može spasiti.

3. "... DA NAVESTIM OSLOBOĐENJE ZAROBLJENICIMA"

Na drugom mestu Isus poziva ljude: "Dođite k meni svi koji ste umorni i opterećeni, i ja ću vas odmoriti." (Mt. 11,28 EČ). Zarobljeništvo je užasno stanje, to je stanje bez slobode, bez osnovnih i normalnih uslova za život, kad vam život uvek visi o koncu, u strahu, jer ste "prodani" kao neka stvar pod nečiju vlast. Sveto pismo kaže da su ljudi prodani pod greh, i da su oni robovi.

Ljudi koji su bili u zatvoru, zarobljeništvu celoga života s radošću pričaju o trenutku kad su pušteni na slobodu. To je dan njihovog ponovnog rođenja.

Ljudi ili pripadaju Bogu ili su robovi sotone. Robovi sotone nemaju nikakvih mogućnosti da se sami oslobode. Kad su u Isusovo vreme neki živeli u uverenju da su dovoljni sami sebi i da su slobodni Isus im kaže: "... Zaista, zaista, kažem vam: Svaki koji čini greh, rob je grehu... Ako vas, dakle, Sin oslobodi, zaista ćete biti slobodni." (Jn. 8,34 i Jn. 8,36 DS).

4. "I VRAĆANJE VIDA SLEPCIMA"

Psiholozi nam kažu da se naša veza sa svetom ostvaruje 90% preko očiju a samo 10% preko ostalih čula. Otuda dakle slepoća je velika nesreća za čoveka, a još je veća nesreća je ona "biti slep kod očiju", a to je kad neko nije u stanju da vidi šta ostali vide, iako su mu oči zdrave. Duhovna slepoća je najveća nesreća.

Isus je izlečio mnoge slepe, ali je njegova ključna služba bila vraćanje vida duhovnim slepcima. Kaže on: " Na sud ja dođoh na ovaj svet, da vide koji ne vide i slepi postanu oni koji vide..." (Jn. 9,39 DS). Nekima Isus ne može pomoći jer veruju da vide. Takvima kaže: "Kad biste bili slepi, ne biste imali greha. Ali sad kažete: Vidimo; pa greh vaš ostaje." (Jn. 9,41 DS).

Znati svoju duhovnu slepoću i biti nesrećan zbog nje osnovni je uslov da Isus nekome otvori duhovne oči. Isus je došao da vrati vid duhovnim slepcima, i da vide Božja veličanstvena dela i da pronađu put spasenja.

5. "DA OSLOBODIM POTLAČENE"

Od davnina je neko gore, neko dole. Onaj gore pritiska onog dole. Potlačenima nikada nije bilo lako. Kad im je život postajao nemoguć, bunili su se. Nekad uspešno, nekad bezuspešno. Biti potlačen teško je. Biti potlačen u duši daleko je teže. Greh je zavladao ljudima, sotona ih tlači na sve moguće načine. Isus je jednom izlečio jednu ženu i kad su mu prigovorili što to radi u subotu, on im odgovara: "... Pretvorice, zar ne dreši svaki od vas u subotu svoga vola ili magarca od jasala i vodi ga da ga napoji? A ovu kćer Avramovu, koju sotona sveza evo već osamnesta godina, ne trebaše li odrešiti iz ove sveze u dan subotni?" (Lk. 13,15-16 DS).

Velika je nesreća ove potlačenosti što se ljudi dobrovoljno podaju sotoni, i ne mogu se sami osloboditi. Greh može čoveka tlačiti žešće nego bilo koji čovek. Takvi ljudi nemaju mira, i misle da su u stanju da rade šta hoće, ali to je samo sotonina obmana. No, Isus donosi slobodu potlačenima.

6. "DA PROGLASIM GODINU MILOSTI GOSPODNJE"

Vladari, vlade, državnici, s vremena na vreme proglašavaju pomilovanje za sve pobunjenike. Ljudi su krivi Bogu, i prema Božjoj pravdi čeka ih Božja kazna - smrt: "... Smrt je, naime plata za greh, a blagodatni dar Božiji je - večni život u Hristu Isusu, Gospodu našem." (Rim. 6,23 EČ). U Isusu Hristu Bog proglašava pomilovanje svima koji mu se vrate. To je izraz njegove milosti, jer niko nema pravo na život i oproštenje. Oproštenje greha je dar kojeg samo Bog može dati. I to on čini u svojoj milosti po Isusu Hristu.

Ta godina milosti traje još uvek. I treba je iskoristiti za vlastito dobro.

7. "DANAS SE OVO PISMO... ISPUNILO"

Kao i svi ljudi, i Jevreji Isusovog vremena rado su živeli u prošlosti, sećajući se velikih kraljeva i slavnih dana. Neki su se previše uživljavali u budućnost, kakvu su najčešće sami stvarali u svojim mislima. Ni prošlost ni budućnost nisu rešenje ako se ne iskoristi dati trenutak.

Umesto da raspravlja o prošlosti ili sanjari o budućnosti kao i ostali njegovi savremenici, Isus je u vremenu u kojem živi. I jednima i drugima dovikuje: "Ne jučer, i ne sutra, nego danas!" Spasenje je postalo trenutak u kojem se živi. Božja reč o spasenju ne govori kao o događaju prošlosti ili budućnosti, nego o događaju koji teče i koji je dostupan. Apostol Pavle u Gospodnje ime poručuje: "... Evo sada je najpovoljniji čas! Evo sada je dan spasenja!" (2. Kor. 6,2 SSP).

Vredan je ovaj Isusov proglas. Odzvanja vekovima i mnogi su ga čuli i prihvatili. I to je može biti najmudrija odluka za tebe. Prihvatiti ga i TI, i to sada.

Izvor: Iskre, 7-8/1986.

^vrh

DRUGA MILJA

- Judita G. Volf

- Treba li svi hrišćani da žive život poput Pavlova? Ako da, kako?

Nema mnogo hrišćana koji bi se usudili uporediti sa apostolom Pavlom. Njegov život je bio život radikalnog učeništva i služba Isusu Hristu: "Ne dajmo ni u čemu nikakva spoticanja, da našu službu ne pokude, nego se u svemu pokazujemo kao Božiji služitelji u mnogoj strpljivosti, u nevoljama, u nuždama, u pritešnjenosti, u batinama, u tamnicama, u bunama, u tegobama, u bdenjima, u postovima, u čistoti, u znanju, u strpljivosti, u dobroti, u Duhu Svetom, u nelicemernoj ljubavi, u istinitoj reči, u Božijoj sili, oružjem pravednosti - desnim i levim." (2. Kor. 6,3-7 EČ). Za koga od nas se ovo može kazati?

Možda ćemo reći, Pavle je natprosečan, izuzetak koji potvrđuje pravilo. Mi smo obični hrišćani, ali da li se tako može objasniti razlika? Šta je sa Pavlovom zapovesti: "Ugledajte se na mene, kao što se i ja ugledam na Hrista!" (1. Kor. 11,1). Ili sa njegovom izjavom: "... trčim prema cilju za nagradom na koju nas Bog u Hristu Isusu gore poziva. Koji smo, dakle, savršeni, mislimo ovo..." (Fil. 3,14-15). Trebaju li svi hrišćani živeti hrišćanski život poput Pavlova? Ako da, kako?

Udobna fotelja?

Hrišćanski život za Pavla nije uvaliti se u fotelju dignuti noge i gledati kako se svet okreće. Pavle ne kaže za sebe: "Dok sam bio farizej morao sam k'o lud raditi za Boga. Sada kad sam našao Hrista mogu jednostavno otkačiti." Pavle više nije bio farizej, ali nije izgubio ništa od svoje farizejske revnosti. On ju je jednostavno transformirao, ne služeći više sebi, nego Isusu kao Gospodu.

Pavlova želja kao hrišćanina je bila da bude u Hristu: "... i našao se u njemu, nemajući svoje pravednosti koja potiče od zakona, nego pravednost do koje se dolazi verom u Hrista..." (Fil. 3,9). Ali pravednost po veri nije vodila Pavla do bezbrižnosti. "Ne kao da sam već uhvatio ili da sam već došao do savršenstva, nego nastojim - ne bih li uhvatio, pošto je i mene Hristos uhvatio." (Fil. 3,12).

Druga milja

Pavle je bio hrišćanin koji je išao dalje od dužnosti. On nije samo poslušao Boga. On je išao dalje. Odrekao se svog prava da kao drugi apostoli vodi ženu sa sobom na misijska putovanja. Obično nije tražio materijalnu pomoć od svojih obraćenika dok je nosio evanđelje, iako je sam Isus dao evanđelistima pravo na takvo uzdržavanje. Umesto toga, radio je vlastitim rukama za hranu. Iako je bio slobodan, postao je rob svima. Prilagodio se običajima ljudi koji nisu bili poput njegovih: "Iako sam slobodan od svih, sebe učinih služiteljem sviju... Tako sam Judejima bio kao Judejin... Onima koji su bez zakona bio sam kao da sam i ja bez zakona... Slabima sam bio [kao] slab, da bih pridobio slabe..." (1. Kor. 9,19-22).

Ovakvo ponašanje nije puko izvršavanje zahteva. Ono nadilazi zahtevano. Pavle ne čini jednostavno minimum - samo ono što mora - da bi zadovoljio Boga. On ide drugu milju - radi ono što može.

Apostol sportista

Pavle uspoređuje sebe sa sportistom. Sportisti se ne povlače po udobnim foteljama. Oni su na poslu - treniraju. Odlaze na trkalište i trče. Odlaze u ring i boksaju. Pavle kaže: "Stoga ja trčim tako... tako se borim pesnicom... nego mučim svoje telo i potčinjavam ga..." (1. Kor. 9,26-27).

On ne govori o borbi protiv grešnih želja, kako misle neki stariji tumači Biblije. Pavle, kao sportista podređuje svoje fizičko telo teškoćama, izabirući teži put službe. Budući da je odbio platu, morao je zasukati rukave i raditi rukama da bi preživeo. On se tako odricao materijalne udobnosti koju je mogao uživati kao dovoljno plaćeni radnik. Verovatno nije mogao da priušti sebi meso ili vino, kao i sportista koji se toga odriče dok trenira. Sportisti su živeli polno uzdržano. To je činio i Pavle namećući sebi neženstvo. Kao trkač koji mora moći izdržati fizičku bol na treningu i takmičenju, Pavle se predao telesnom trpljenju svake vrste, jer je rigorozno služio evanđelju.

Tako gledano, njegova služba se razlikuje od službe drugih koji su birali put manjeg otpora. On se naziva slugom Hristovim: "Jesu li Hristovi služitelji? Kao bezumnik govorim, i ja sam još više; više sam se trudio, više sam bio u tamnicama, bio sam bijen previše, u smrtnim opasnostima mnogo puta. Od Judeja sam pet puta dobio četrdeset manje jedan udarac, triput sam bio šiban, jedanput zasut kamenjem, triput sam doživeo brodolom, noć i dan proveo sam na dubokom moru. Često sam putovao, bio sam u opasnostima od reka, u opasnostima od razbojnika, u opasnostima od svog naroda, u opasnostima od mnogobožaca, u opasnostima u gradu, u opasnostima u pustinji, u opasnostima na moru, u opasnostima među lažnom braćom, u naporu i muci, mnogo puta u nespavanju, u gladi i žeći, u mnogom pošćenju, u studeni i golotinji." (2. Kor. 11,23-27 EČ)

Pavlov stil hrišćanstva nije isključivao materijalne teškoće i telesno trpljenje. On je svoje materijalno blagostanje stavio u Božje ruke, kao što je to Isus zapovedio: "Tražite najpre carstvo Božje i njegovu pravednost". Pavle je iskusio i jedno i drugo i želju i izobilje: "Umem i u skromnosti živeti, umem i obilovati; upućen sam u sve i svašta, - biti sit i gladovati, obilovati i oskudevati." (Fil. 4,12). Mnogi propovednici su naučili ovo drugo ali ne i ono prvo. Mogu to biti propovednici i tvrditi da imaju Duha Božjeg. Ali Pavle, koji je doveo Duha Svetog u centar hrišćanske teologije, pokazuje im kako živeti po Duhu i praktično izgleda. Život u sili Duha ne isključuje iskustvo fizičkog trpljenja i materijalne potrebe.

Zašto ići drugu milju?

No, Pavle nije bio mazohista koji uživa u trpljenju. Nije ni idealizirao trpljenje kao vrlo samo po sebi. Zašto se onda dobrovoljno podredio teškoćama? Zašto je išao drugu milju?

Pavle je video svoj samopožrtvovni način života kao sredstvo kojim se nešto postiže. To nešto nije značilo zadobiti sigurnost u vlastito spasenje. Jedino Isusova žrtva na krstu može doneti sigurnost spasenja. Pavle nije nameravao postati "super-hrišćanin" time što je radio više od dužnosti. Kao farizej se razlikovao od ostalih Jevreja jer nije držao samo Mojsijev Zakon, nego i rabinske naredbe koje su zamišljene da "ograde Zakon" kako bi se sprečilo da se ljudi uopšte približe Božjem Zakonu i prekrše ga. Farizeji su se smatrali boljima od drugih, jer su u svojoj poslušnosti išli drugu milju, ali Pavle, hrišćanin, nije bio zainteresovan pokazati se boljim od drugih.

Pavle nije bio trkač koji je želeo pobediti druge. Pavle se odrekao svojih prava i slobode i zato iskusio mnoge teškoće, jer je želeo da i drugi pobede. U hrišćanstvu nema nadmetanja. Svi koji veruju su pobednici. A Pavlov cilj je bio pomoći drugim ljudima da veruju u evanđelje i tako dobiju istu nagradu, koju i on očekuje, večni život: "... svima sam bio sve - da svakako neke spasem" (1. Kor. 9,22). Ljudi su bili skloniji verovati u poruku koju je propovedao čovek koji nije na kraju propovedi tražio novac za hranu i stan. Poruka evanđelja lakše prodire u srca slušatelja ako se propovednik poistoveti sa njima. Pavle tako nije želeo samo propovedati evanđelje, na čega ga je Hrist pozvao. On je želeo propovedati ga uspešno: "... da ne učinimo kakve smetnje evanđelju o Hristu." (1. Kor. 9,12).

Nepropadljivi venac

Postoji drugi razlog zašto je Pavle bio spreman nadići poziv dužnosti u hrišćanskom životu i službi. Trkači su se takmičili za propadljiv venac od lovorovog lišća koji vene samo nekoliko dana posle trke. Vernici međutim, trče za nepropadljiv venac, za dar spasenja koji traje večno. Nagrada je tako veličanstvena da svako žrtvovanje naspram nje izgleda malo. Pavle nije proračunavao koliko će ga koštati samoodricanje. On to nije morao, jer je cilj bio neprocenjive vrednosti. Njegova vrednost se ne može izmeriti. Kao što trkač usmerava svoje oči na ciljnu liniju, tako je Pavle upravljao pogled ka večnoj nagradi, i u tom svetlu on je shvatio da nije previše činiti ne samo ono što Bog zahteva od nas nego i više od toga. Trkač se dragovoljno podređuje samoodricanju i trpljenju za propadljiv venac. Zar se ne podrazumeva da i mi činimo isto, pa i više za nepropadljiv? Tako je razmišljao Pavle.

Pavle se nije bojao da će izgubiti spasenje ako ne uspe dati sve od sebe. To nije smisao njegovog truda i žrtve. Teško da bi ga Bog odbacio od spasenja samo zato što se nije odrekao svojih prava i sloboda. Ako se trkač mora teško boriti da bi zadobio propadljivi venac, a može čak i ne postići ga, ko je onda uopšte u stanju zadobiti nepropadljiv vlastitim naporima? Pavle se nije borio da bi se na kraju spasio, već zbog toga što je buduće spasenje tako veliko, da je u njegovim očima svako odricanje od zemaljskog zadovoljstva izgledalo maleno.

Bog traži dobrovoljce

Pavle je osećao duboku težnju učiniti za Gospoda više no što on to zahteva od njega u ispunjenju službe na koju je pozvan. On je to činio zbog veličine dara spasenja i želje da ga mnogi drugi ljudi prime.

Međutim, danas su mnogi hrišćani zadovoljni kad mogu reći: "Obavio sam svoju dužnost, ispunio sam što je Bog od mene tražio..." Možda ne moramo biti svi kao apostol Pavle! Ali ne želiš li biti poput njega? Zar mu se ne diviš? Zar tvoje srce ne gori za ljude koji ne poznaju Isusa Hrista, a mogli bi ga susresti kroz tebe, kroz tvoj dodatni trud da im kažeš Evanđelje? Ne osećaš li se sebičnim kad insistiraš na svojim pravima, a mogao bi ih se odreći i nekoga dovesti bliže Bogu?

Naravno, treba da dozvolimo Bogu da se pobrine i za naše potrebe. On ne želi da izgorimo kao pregorela sijalica. Ali potaknuti Duhom Božjim i nadahnuti Pavlovim primerom, trebalo bi da se osećamo slobodnim preskočiti granicu zahteva i zakoračiti u područje dobrovoljne službe. Pavle nas poziva da mu se kao dobrovoljci pridružimo u najvećoj inicijativi (misiji) koja je ikad postojala, naime upoznati svet sa Božjom ljubavi i spasenjem kroz njegovog Sina Isusa Hrista.

Članak je preuzet iz časopisa IZVORI, broj 9/1987.

^vrh

BOŽIĆNA ŽALOST

- Keith Green

Nikada neću zaboraviti neverovatnu radost i iščekivanje Božića. Naša kuća je mirisala na Daglasovu jelu. Šljokice i ukrasi su blistali u boji svetla. Prijatelji i rođaci su došli u posetu... svi nasmejani i veseli... i svi sa poklonima!! To je bilo vreme puno života, topline i davanja. Ovo su najlepša sećanja na moje detinjstvo. Vazduh napolju je bio hladan i svež. A unutra, uvek je mirisalo na pečene kolače i pecivo. Ako bi me neko pitao da mu opišem "radost" u jednoj reči, ta reč bi bila Božić.

Sećam se da sam se vozio delom grada gde se cela ulica ponosila sobom zbog božićne raskoši i svetala. Ceo komšiluk je potrošio hiljade dolara na osvetljivanje travnjaka ispred kuće sa prizorima snega, Deda Mraza, irvasa i jasala. Uvek sam se pitao kakve veze imaju jasle sa Deda Mrazom, slatkim štapićima, zveckanjem zvončića, ali nikada me to nije dovoljno interesovalo da bih to i istražio.

Kada sam imao deset ili jedanaest godina, primetio sam reč "Xmas". Pitao sam se šta to "X" označava. Zaključio sam, da to možda označava ukrštanje dva puta. Nikada mi nije palo na pamet da je ono ustvari zamena za "Hrist"! Da, bilo je školskih predstava i drugih stvari koje su govorile o vezi između Hristovog rođenja i Božića, ali to ništa nije značilo mom mladom umu. Jedino što sam želeo je da Božić traje cele godine, ali Isus nije imao nikakve veza sa tim! Međutim, kada sam imao dvadeset jednu godinu, upoznao sam Isusa, i od tog momenta Božić je stvarno za mene trajao cele godine... i Isus je imao sve sa tim!

Poreklo Božića

U trećem veku nove ere, desila se neobična stvar. Konstantin, rimski car, postao je hrišćanin. Skoro trista godina hrišćani su se molili za spasenje njihovog cara. I onda je stigla carska odluka... hrišćanstvo je postalo zvanična državna religija. Svi su požurili da se što pre pokrste i postanu "zvanično hrišćani". Ako to ne bi uradili rizikovali bi i izgledalo bi to kao da ne poštuju vlast. I tako, skoro svi u carstvu su prešli u novu religiju. Ovo je, naravno, oduševilo Konstantina.

Ubrzo zatim pojavio se veliki problem. Šta da rade sa svim njihovim starim bogovima? Šta da rade sa svim velikim praznicima i proslavama, pogotovo sa zimskom kratkodnevnicom i prolećnom ravnodnevnicom? Pre nego što se Konstantin obratio, celo carstvo je strastveno slavilo praznike posvećene raznim bogovima i boginjama. Šta sad da rade? Konstantin se susreo sa problemom, jer iako se gotovo svako u carstvu deklarisao kao "Hrišćanin", niko od njih nije bio spreman da se odrekne starih proslava - starih paganskih praznika - da odbaci držanje već naviknutog svog "crvenog slova" u kalendaru. Konstantinovo novo-hrišćansko carstvo je bilo carstvo "neobraćenih obraćenika" - "ušli su u crkvu, ali Crkva nije ušla u njih!"

S obzirom da je nemir i nezadovoljstvo ljudi raslo, car je znao da nešto mora da uradi. Očajan, odredio je dva glavna "verska" praznika. Oni će odgovarati datumima kada su proslavljani stari praznici. On je odlučio da se 25. decembar (rođendan Suncu koji je vekovima slavljen kao raskalašna gozba) slavi kao Hristov rođendan (iako istoričari kažu da je Isus, verovatno, rođen negde u oktobru). Veliko bogosluženje ili verska služba bila bi održavana tog dana u čast Isusovog rođendana (odatle naziv Christ-mas (Xmas), tj. Božić, na engleskom jeziku Christ znači Hrist, a mas označava misu, bogosluženje). Takođe, odlučio je da stari praznik prolećne ravnodnevnice bude slavljen kao Hristovo vaskrsnuće (staro značenje praznika bilo je obožavanje boginje plodnosti - odakle dobijamo uskršnjeg zeku, simbol plodnosti). Na ovaj način, masa "neobraćenih obraćenika" koja je gunđala je umirena, jer je shvatila da ponovo može da slavi svoje velike praznike. O da, praznici mogu biti drugačije nazvani, i oni možda moraju biti deo nekih "verskih ceremonija", ali najvećim delom, stvari su mogle da se vrate u normalu, i oni su mogli ponovo slaviti svoje praznike. Napravljen je kompromis, svako je dobio ponešto šta mu je bilo po volji.

Sveti Nikola

Istorija o čoveku Nikoli (kog je kasnije rimska crkava proglasila za sveca) je nejasna i nepotpuna. No, jedna stvar o njegovom karakteru se ističe - on je voleo siromašne i one u potrebi, i tako on je svakog Božića davao poklone udovicama i siročićima. Svi su ga voleli, pogotovo deca. Ovako je nastalo predanje i običaj darivanja za Božić. Narodno verovanje u fantaziju nazvanu Deda Mraz vekovima se prenosilo i sada je glavna figura svetovnog Božića, gde se u proseku preko 150 dolara potroši na svakog muškarca, ženu i dete i to samo u Sjedinjenim Državama!

Pravo značenje Božića

Čuo sam mnogo priča (pogotovo od hrišćana) o pravom značenju Božića. Video sam hrišćane kako upadaju u zamke i zablude. Oni su potrošili sate, čak i dane, u robnim kućama pokušavajući da smisle šta da kupe prijateljima i rođacima koji ionako imaju sve što im je potrebno... sede oko nakinđurene jelke i gledaju nervozno dok neko otvara poklon koji su mu oni kupili, a ovaj pokušava da izgleda iznenađeno i vrištaće glumeći tako uzbuđenje... roditelji uče svoju decu, kako oni to zovu, "bezazlenoj bajci" - priči o Deda Mrazu i tome kako će im on doneti poklone, ako ispune (kobajagi) uslov: "... zato je bolje da budeš dobar..." A za to vreme, u svetu ljudi umiru od gladi, siromašni ljudi tiho, nevidljivo gledaju kroz prozor tvoje dnevne sobe moleći za malo hrane i neki komad odeće koji će ih ugrejati.

Kada uzmemo u obzir sav novac koji svi mi potrošimo, tokom ovog doba godine čije je najveće značenje to da je Otac dao svog jedinorođenog Sina da živi i umre za nas, moramo uzviknuti protiv Konstantinovog pomodarstva u koje su slepo upali hrišćani. Najgore je to što mnogi koji imaju tako puno a čine tako malo. Pravo značenje ovog perioda trebalo bi da bude da damo sve od sebe kako bi širili Evanđelje. Objavljivati slobodu sužnjima! Dajući im hleb da jedu, da ih uputimo na "hleb života", da On nahrani njihove gladne duše.

Neki predlozi

Kao deo vaše božićne proslave ove godine, predlažem vam da odvedete svoju decu u bolnicu, u sirotište, ili u starački dom. Naučite ih značenju davanja. Naučite ih, da je bez veze to da trošimo novac na stvari koje nam ne trebaju, i na stvari koje ni drugima ne trebaju. Neka šire radost onima koji su očajni! Neka poklone osmeh nekoj starici, koju su njena deca zaboravila i ostavila u bolnici na oporavku. Neka isprazne njihove kasice prasice i pošalju novac za pomoć misijama ili siromašnima. Neka bude davanje! To najdragocenije davanje! Poklonimo našeg Gospoda Isusa celom svetu za Njegov rođendan! Svet i Gospod čekaju naš odgovor...

Sa engleskog prevela: Branislava Davidović.

Prafrazirano, u nekim delovima.

^vrh

VI IMATE RAK

- Stjepan Beleš

Čitajući dnevno razmatranje "Biti mudra djevica" koje je napisao David Wilkerson duboko sam bio dirnut onim što je zapisano. Posebno mi je ostalo upečatljivo to što brat Wilkerson piše o potrebi da se neprestano moli za milost Božju. Osjetio sam potrebu da se svakodnevno molim za milost. I to sam činio više puta svakoga dana. Kroz to me je Gospodin pripremao za ono što je bilo preda mnom. Ja tada nisam znao za buru koja me čeka, ali je On kroz taj kratki tekst potaknuo moje srce da molim za ono što će mi biti od ogromne pomoći.

Prošle godine, nekako u ovo vrijeme, mi je pronađen tumor na desnoj strani vrata. Poslije niza raznih pregleda i savjetovanja odlučeno je da će tumor biti operativno odstranjen. Termin za operaciju je bio utvrđen za 7. siječanj (januar). Liječnici su mi objasnili da će operacija biti komplikovana zbog položaja na kojem se nalazi tumor. Bio je točno iznad glavne arterije u vratu. U to vrijeme još nisu mogli utvrditi da li je uzrastao i na arteriju. Isto tako je bio u blizini tri važna živca te je postojala opasnost da ti živci budu ozlijeđeni.

Usprkos tome svemu bio sam miran. Mi smo se molili, i svo vrijeme je mir Božji vladao u mom srcu i mislima. Navečer pred operaciju me je posjetio liječnik koji će vršiti operaciju i objasnio koje sve komplikacije mogu nastati i koje opasnosti se kriju iza tog zahvata. To me je malo uznemirilo. Pomislio sam da je bolje da mi nisu ništa rekli i da sam išao na operaciju ne znajući sve opasnosti. Ali nakon molitve sam se smirio i mogao sam mirno usnuti. Jutro je došlo i odvezli su me u operacijsku salu. Nakon što sam se probudio iz narkoze, prvo sam provjerio da li je sve u redu sa onim funkcijama i dijelovima tijela koje su prema doktorovim riječima mogli biti pogođeni. Sve je bilo u redu, bol koja me je mučila dugo vrijeme je nestala. Isto veče sam ustao iz kreveta. Slijedećeg dana sam već bio u "šetnji" u hodniku. Bio sam presretan.

Samo sam na jednu stvar zaboravio, da je tumor kojega su izvadili bio poslat na pretragu. I onda petog dana, na viziti ujutro, bez ikakvoga okolišanja mi je direktno bilo rečeno: "vi imate rak". Bio sam zaprepašten. Doktor je dodao da ćemo o tome pričati popodne. U svom šoku sam to primio bez prigovora. Ali kada su otišli iz sobe palo mi je na um: "Hej, sada je pola osam ujutro, i sada da čekam do popodne nakon što ste mi rekli da imam rak!?" Otišao sam u malu ordinaciju tražeći doktora da razgovaram s njim. Pozvali su ga i on mi je objasnio koja je to vrsta raka i rekao mi da imam šansu od 95% da preživim slijedećih deset godina. Pomislio sam da to više nije život, već samo šansa da se preživi.

Moj um je postao poput košnice razbješnjelih pčela. Misli su mi letjele tamo amo: "Imam samo 40 godina... troje djece... suprugu..." Zamolio sam dežurnu doktoricu da mi dopusti da se odem prošetati da bih se smirio. Sišao sam u prizemlje bolnice, u jedan dugačak hodnik koji je nosio ime "ulica posjetioca". Tamo sam se svakodnevno šetao i molio. Što sam pokušao i toga dana. Samo što toga dana nije išlo, nisam mogao sabrati dvije misli a da se ne rasprše pred riječju "rak".

Nakon desetak minuta hodanja u sebi sam začuo jasan glas: "Tko ima uho, neka čuje: Tko je određen za ropstvo, ide u ropstvo; tko je određen da pogine od mača, od mača mora poginuti! Na tome se temelji postojanost i pouzdanje svetih." (Otk. 13:9-10) Prva mi je misao bila: "Divno, ako sam određen da umrem moram umrijeti. Ali kako da na tome gradim svoju postojanost i pouzdanje?!" I tada sam začuo pitanje: "Tko određuje?" To pitanje je smirilo buru u mom umu. Znao sam da je Bog taj koji određuje o meni - moju sudbinu. I ako je on odredio da ja živim tada me mogu napasti svi rakovi ovoga svijeta, ali ja ću živjeti jer moj život dolazi od Njega.

Sada sam mogao moliti! Rekao sam mu da ja ne razumijem zašto je ta bolest u meni, da ne znam što je preda mnom, ali da ni ne trebam znati, dovoljno je da On to zna. Rekao sam da ne pitam zašto, jedino me zanima kako. Kako da živim da se Njegovo ime proslavi. Jedino što me zanima je kako biti pobjednik. Iako "biti pobjednik" ne poistovjećujem sa "biti iscjeljen", što neki moji prijatelji nisu mogli shvatiti, i čudili su se zašto ne čitam knjige o iscijeljenju, ne slušam propovijedi, učenja na tu temu. Ja to nisam trebao, jer mi je Bog kroz Riječ progovorio! Neki koji su se pitali zašto je to tako, što je razlog tome, odgovorio sam da to nije mudro pitanje. Što bi zapravo da im Bog da jasni odgovor zašto je neka nevolja došla u njihov (ili moj) život. Da li bi to pomoglo? Sumnjam!

Onaj mir kojega sam osjetio tog trenutka je ostao u meni. Jedan mi je radni kolega začuđeno rekao: "Pa, čovječe ti kao da pričaš o prehladi a ne o raku". Uistinu, sa Bogom je to isto, niti je prehlada premalena da joj On ne bi poklanjao pažnju, niti je rak prevelik da bi On paničio. Mir mi je trebao posebno u poteškoćama pri drugoj operaciji (koja je bila užasna), i terapiji sa svim onim nepoželjnim pojavama... Ali spoznaja i sigurnost da je Bog taj koji vodi poslednju riječ u mom životu me je vodila i čuvala sve do sada.

Vaš u Kristu, Stjepan Beleš.

stjepan.beles@gmail.com

http://www.sinovi-kraljevstva.com/

^vrh

misaone refleksije

POZITIVNA STRANA OČAJA

- Džordž Matson

"Dušo moja, ne odbacuj svoje mesto bespomoćnosti! To je oduvek bila odaja u kojoj su se carevi oblačili. Pitaj velike ljude iz prošlosti koje je mesto sa kojeg su napredovali; oni će ti reći: 'To je bila hladna zemlja na kojoj sam nekada ležao'. Pitaj Avrama: on će ti pokazati na žrtvu prinesenu na brdu Moriji. Pitaj Josifa; on će ti pokazati na zatvor u kom je bio. Pitaj Mojsija; on će ti reći da njegova sreća počinje od onog dana kad mu je na Nilu život bio u opasnosti. Pitaj Rutu; ona će ti kazati da njen spomenik podigneš na onom polju na kojem je pabirčila. Pitaj Davida; on će ti reći da su njegovi psalmi nastali u mraku. Pitaj Jova; on će te podsetiti da mu je Bog odgovorio iz vihora. Pitaj Petra; on će veoma ceniti dan kada je potonuo u more. Pitaj Jovana; on će reći da je pobeda došla na Patmosu. Pitaj Pavla; on će svoje nadahnuće pripisati onoj svetlosti od koje je bio oslepeo. Pitaj još jednog - Sina čovečijeg. Pitaj ga sa kog mesta je počela njegova vladavina nad svetom. On će odgovoriti: 'Sa hladne zemlje na kojoj sam ležao - zemlje u Getsemanskom vrtu. Svoj skiptar sam tamo dobio'. I ti ćeš, dušo moja, biti ovenčana u Getsemanskom vrtu. Čaša za koju si se nadao da će te mimoići će jednom u budućnosti biti tvoja kruna. Vreme tvoje samoće će biti tvoja kruna. Dan tvoje velike tuge biće ti slavlje. Baš iz pustinje će se prolomiti pesma; baš ono drveće iz tvoje tihe šume će zapljeskati svojim rukama".

Džordž Matson, "Razmišljanja za životno putovanje" (Thoughts for Life's Journey).

NEKI MISLE DA JE VERA SLEPA

- Preuzeto sa Interneta

Neki misle da je vera slepa, a ona sve vidi. Njen pogled seže od prapočetaka do beskraja večnosti.

Neki misle da je gluva, a ona sve čuje. Osluškuje i najnežnije otkucaje Božijeg srca. Ona čuje zov večne ljubavi.

Neki misle da je nepismena, a ona je sveznajuća. Nalazi se na samom izvoru božanskog znanja sa kojega se neprestano napaja uvek novim spoznajama.

Neki misle da ja nemoćna, a ona sve može. Svojom snagom i brda premešta, mrtve budi na novi život, ozdravlja bolesne, vraća izgubljene.

Neki misle da je pasivna, a ona sve čini. Tek njenom aktivnošću čovek živi, jer život bez vere je sama smrt.

Neki misle da je zabluda, a ona u svom krilu nosi samu božansku Istinu. Bez nje je svaka spoznaja pod znakom pitanja.

Neki misle da je ona beg od stvarnosti, a ona čoveka uvodi u svu stvarnost. Život bez vere je pogubna utopija.

Neki misle da je varka za naivne, a ona je izlaz iz lavirinta ljudskih prevara i obmana.

Neki misle da zarobljava, a ona kida i najčvršće okove sotonskog ropstva. Bez nje je nemoguće ostvariti slobodu.

Neki misle da je teško breme, a ona omogućava da se teško breme može nositi dokle god treba i konačno ga zauvek zbaciti.

Neki misle da je samo ponekad potrebna, a ona je svakodnevna hrana bez koje nema života.

Neki misle da je nesigurna, a u njoj je sva sigurnost.

Neki misle da je preteška, a ona ustvari sama nosi onoga koji je ima.

^vrh

Smešna strana

NE HVALA...

Stariji brat je poveo mlađeg brata sa sobom prvi put u crkvu, a kada su se vratili kući upita majka mlađeg: "Pa, jesi li bio dobar u crkvi?"

Dete odmah odgovori: "Jesam mama, bio sam dobar. Sve sam slušao i pazio... i nisam čačkao nos... a kad mi je jedan čika ponudio košaricu punu para ja sam mu rekao: 'Ne, hvala! Gubi se!' Ti si mama rekla da od nepoznatih ljudi nikada ništa ne uzimam..."

JAJA I SLANINA

Razgovaraju jedan mladi i stari pustinjak.

"Brate, ne razumem dobro razliku između odricanja i žrtvovanja?"

Stari pustinjak pogladi bradu i reče: "Sinko, objasniću ti to kroz jednu priču...

Jednog lepog sunčanog jutra šetali su kokoška i svinja po dvorištu farme. Dok su tako prolazili pokraj kuhinje, reče kokoška svinji: 'Po mirisu bi rekla da prže slaninu sa jajima. Uh, vidiš draga moja, sudbina nam je ista.'

'Ne. Nije ista', odvrati svinja, 'za tebe je ovo samo odricanje, a za mene je to žrtva.'"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 63 / 2011.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Ljubiti Gospoda Boga svoga - Vlado Pšenko

* Sveti Duh je odgovor! - Bill Van Ryn

* Blaženstva - William MacDonald

* Sedam etičkih pitanja u vezi sa uskrsom - Aleksandar Birviš

* Brigo moja pređi na Boga - Miroslav Volf

* misaone refleksije

* Smešna strana

U kojoj god da državi živi hrišćanin, on poseduje "dvojno državljanstvo". Može posedovati hrvatsko, srpsko, nemačko i sl. državljanstvo, ali pored ovoga i "nebesko" (Fil. 3:20). Dakle, dvojno državljanstvo znači i dupla odgovornost.

U svojoj metafori o soli i svetlu (vidi Mt. 5:13-16), Isus nam daje suštinski pogled koji treba imati na umu dok živimo kao građani dva sveta.

Prvo, Isus nas uči da se hrišćanin razlikuje od ne-hrišćana kao so od truleži, i kao svetlo od tame.

Drugo, od hrišćana se očekuje da bude na blagoslov svojoj okolini, kao što so daje bolji ukus hrani, ili kao što svetlo obasjava mračnu sobu.

Treće, Crkva Isusa Hrista nije nešto sakriveno i nevidljivo, već to je jasna i vidljiva kontra-kultura u kojoj se slede moralne i etičke norme carstva nebeskog.

Četvrto, ako hrišćanin izgubi svoju različitost od ne-hrišćana, izgubi i svoju slanost i svetlost, pašće pod Sud Božji - biće odbačen i od Boga i od ljudi.

Dragi naši čitaoci,

prihvatimo puni izazov da budemo "so i svetlo", jer ljudi oko nas možda neće imati druge prilike, osim da kroz nas, okuse i vide blagodati carstva nebeskog.

Delujmo, utičimo i služimo, jer samo ako se ovako "trošimo" možemo sačuvati svoju slanost i svetlost, a samim tim i potvrditi svoje "nebesko državljanstvo", i ono nam nikada neće biti oduzeto.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

LJUBITI GOSPODA BOGA SVOGA

- Vlado Pšenko

Na pitanje jednog jevrejskog učitelja, koja je najveća zapovest u Zakonu, Isus je - prema zapisu iz Matejevog evanđelja - odgovorio: "'Ljubi Gospoda Boga svoga svim srcem svojim i svom dušom svojom i svom mišlju svojom'. Ovo je najveća i prva zapovest. A druga je kao i ova: 'Ljubi bližnjega svoga kao samoga sebe.'" (Mt. 22:37-39 EČ).

Mnogi će se složiti sa time da je Isus dobro odgovorio, kada je rekao da treba ljubiti svoga bližnjega. "Ah, da je više ljubavi među ljudima, svet bi bio daleko bolje mesto za stanovanje i življenje!" - reći će jedni. Drugi će odvratiti: "Ljubiti čoveka? To je sasvim dovoljno. Neće tada biti ni ratova ni ubijanja!" No, s druge strane, biće primedbi na onaj prvi deo Isusovog odgovora: "Ljubi Gospoda Boga svoga svim srcem svojim i svom dušom svojom i svom mišlju svojom." Nekoga to navodi na sledeći prigovor: "Zar nije sebično od Boga tražiti ljubav najpre za sebe?" Stav o Božjoj sebičnosti možda će neko podupreti i citatima iz biblijskih knjiga, kao - na primer - iz Druge Knjige Mojsijeve, gde je zapisana Božja zapovest: "Nemoj imati drugih bogova osim mene!" (2. Moj. 20:3). Možda ćeš i sam reći: "Zar to nije čak oholo od Boga da stavlja sam sebe na najviše mesto?" Ili ćeš citirati neki od stihova koji ističu da je Bog - ljubomorni Bog, pa ćeš možda reći: "Taj Bog zaista sve traži samo za sebe!" No, da li je Bog zaista sebičan, ljubomoran i pun oholosti, kada poziva na to da mu iskazujemo ljubav, ili je u pitanju nešto drugo?

Biblija nam govori da je Bog naš Stvoritelj. Stoga on ima puno pravo da traži prvenstvo i ističe svoju ovlast nad svojim stvorenjem. U poslednjoj biblijskoj knjizi, u Otkrivenju, zapisan je sledeći hvalospev: "Dostojan si, Gospode i Bože naš, da primiš slavu i čast i silu, jer ti si stvorio sve i tvojom voljom sve beše i sve bi stvoreno." (Otk. 4:11 EČ). No, Bog nije sebičan, ljubomoran i oholi Bog, kojemu je stalo samo do sebe. Naprotiv, Biblija potvrđuje da je Bog iz ljubavi poslao svoga Sina jedinca u grešni svet kao ruku spasa palom čoveku. Sam Isus nije "smatrao plenom svoju jednakost s Bogom, nego je samoga sebe učinio ništavnim uzevši obličje sluge, postavši sličan ljudima", kako sama Biblija govori (Fil. 2:6-7 SSP).

Kada nas Bog poziva da ga ljubimo, to nije poziv upućen iz sebičnosti, već naprotiv: to je poziv da stvari stavimo na pravo mesto - za naše dobro. Možda to možemo ovako reći: kada stremimo za tim da Boga ljubimo svim svojim srcem, te da budemo poslušni njegovim uputstvima, ne pomažemo toliko Bogu, koliko sami sebi pomažemo. Prorok Jeremija prenosi reč Božju: "Da je proklet čovek koji se uzda u čoveka i koji stavlja telo sebi za mišicu, a od Gospoda odstupa srce njegovo." (Jer. 17:5 RDK). Iskustvo govori da je čovek - makar se radilo i o našem najboljem prijatelju - slabo pouzdanje. No, ni pouzdanje u samog sebe neće te odvesti daleko. Krhka smo, ranjiva i brzo kvarljiva roba.

Na drugoj strani, isti prorok izjavljuje: "Blago čoveku koji se uzda u Gospoda i kome je Gospod uzdanica." (Jer. 17:7 RDK). Sebi pomažemo na taj način što stavljamo pouzdanje u Boga, umesto u čoveka ili sebe. Jer za nas je dobro da u Stvoritelju neba i zemlje imamo prijatelja, koji je mudriji od nas i koji bolje od nas vidi šta je za nas najbolje dobro. Psalmista ovako kazuje: "K Tebi podižem oči svoje, koji živiš na nebesima! Kao što su oči slugama uprte u ruku gospodara njihovih, kao oči sluškinjine u ruku gospođe njene, tako su oči naše u Gospoda Boga našeg..." (Ps. 123:1-2 RDK). Starozavetni kralj David, suočen sa kušnjama i progonstvom, takođe upire oči u svog Stvoritelja: "Ali su k Tebi, Gospode, Gospode, upravljene oči moje, u Tebe se uzdam, nemoj odbaciti dušu moju. Sačuvaj me od zamke, koju mi metnuše, od lukavstva onih, koji čine bezakonje." (Ps. 141:8-9 RDK). Božji ljudi su znali da je dobro i mudro što na svojoj strani imaju onoga koji im može sačuvati dušu od propasti a život od skrivenih opasnosti.

Dragi prijatelju, na tvojoj zemaljskoj stazi može biti tako mnogo prikrivenih zamki i stupica. Zamisli ovaj primer! Otvorio si malu privatnu firmu i posao ti je krenuo dobro. Radiš dan i noć i ide ti sve od ruke. Kako bi još razvio posao, uzeo si kredit kod banke a kao garanciju stavio si svo svoje imanje. Ništa nisi napravio u lošoj nameri. Želiš i dalje vredno raditi, kako bi posao još više napredovao. Međutim, onda naiđu iznenadne poteškoće i nepredvidljive prepreke, koje će uništiti tvoje poslovanje, tvoju firmu. Banka potražuje novac. Da ne bi izgubio kuću i imanje, u strepnji i neizvesnosti, ti od prijatelja i poznanika pozajmljuješ novac i vraćaš kredit banci i banka te ostavlja na miru. No, posle toga tvoji prijatelji i znanci potražuju svoj novac, a ti si opet u grču i teskobi, i tražiš nove osobe od kojih možeš ponovo pozajmiti novca, kako bi vratio zajam onima prvima. I tako unedogled. Život ti postaje prava noćna mora. Po sličnom obrascu, svi to znamo, život se zna zapetljati i u mnogim drugim područjima našeg života.

I ja se sam često nađem pred životnim zamkama i mučim se kako ići dalje. No, onda s olakšanjem kažem sebi: "Hvala ti, Bože, što si mudriji od mene! I što ćeš ti bolje usmeriti moje korake, nego što bi ja to sam učinio." Pred mojim je očima odlomak iz biblijske Knjige Priča Solomunovih: "Uzdaj se u Gospoda svim srcem svojim, a na svoj razum ne oslanjaj se. Na svim putevima svojim imaj Ga na umu, i On će upravljati staze tvoje." (Pri. 3:5-6 RDK). Niko od ljudi, osim ako ne dolazi s Božjom mudrošću, ne može ispraviti tvoje staze. No, Bog može ispraviti tvoje puteve, tvoje "krive Drine". "Savršeni su putevi Gospodnji" (Ps. 18:30), peva David, koji je iskusio Božju ruku spasa nebrojeno puta u svom životu. Ali kako će to biti ispravljeno, ako tvoje oči nisu uprte u onoga ko želi da te vodi pravom stazom, i ako tvoje srce ne ljubi njegove puteve?

Zahvaljujući mom teči i tetki, koji su plaćali moje stanovanje u učeničkom domu, drugi deo srednje škole pohađao sam u velikom gradu. Stoga je moje srce sve vreme bilo ispunjeno zahvalnošću prema ovo dvoje ljudi. Znao sam da je to bila velika žrtva s njihove strane. Jednom je prilikom do mene stigla vest da će mi tetka doći u posetu. "Tetka Marija će me posetiti" - odjekivalo je u mome srcu. "Kakve li radosti!" - skakutao sam i uzvikivao u zanosu. Tetka mi je, u međuvremenu, poručila da do njezinog dolaska pogledam po prodavnicama i neku lepšu jaknu za teču Đuru, kako ne bi gubila vreme na to kad stigne. Svaki sam dan, na putu prema školi, gledao u izloge. "Pa, ova bi jakna bila dobra za teču Đuru! Uh, ova druga bi bila još bolja! Ne, predložiću ipak jednu drugu. Moram naći onu najlepšu!"

Danima sam se radovao što mogu za teču i tetku učiniti bar i neznatnu uslugu - te tako na skroman način zahvaliti za njihovu ljubav! Malo po malo, te je i došao trenutak tetkine posete. Ona je htela da zna i nogo drugih stvari, no, ja sam jedva dočekao da joj pokažem izloge i jakne. Vodio sam je u jednu prodavnicu, pa u drugu. Tetka je svaki puta ljubazno zamolila prodavačicu da mi dozvoli da isprobam jaknu. Rekla bi: "Slične si građe kao tvoj teča Đuro, pa mogu po tebi videti koja će mu veličina odgovarati." Tako sam isprobavao jaknu za jaknom da mi je već postalo sumnjivo. Na kraju, tetka je konačno kupila jaknu, pružila je meni i rekla: "Ovo je za tebe!" Shvatio sam da se tetka poslužila malim trikom. Htela je meni da kupi jaknu, no, znala je dobro da to ja ne bi prihvatio, da sam znao da je za mene. Naime, kako su mi tetka i teča plaćali učenički dom, ja sam strogo vodio računa da nemaju nijedan drugi izdatak na meni: ni za sve blago sveta ne bih pristao da po izlozima tražim jaknu za sebe. No, jakna je bila kupljena te nisam imao kud, tetka me je dovela pred svršeni čin. Sve ono vreme dok sam po izlozima tražio najbolju jaknu, misleći da tako činim uslugu tetki i teči, ja sam, u stvari, činio uslugu sam sebi, jer je jakna kao dar bila namenjena meni.

Da, Bog upravo tako deluje. Kad me poziva da ga ljubim, ja upirem svoje oči u njega te živim po njegovim uputstvima i u skladu sa njegovom voljom, on to ne čini iz razloga što on kao Bog želi sve samo za sebe, već naprotiv: što želi sve najbolje za mene. On ima toplu i najlepšu jaknu za hladne zimske dane - za svako svoje dete - koja će mu pristajati "kao salivena".

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

SVETI DUH JE ODGOVOR!

- Bill Van Ryn

- Odgovor na pitanje "Šta bi Isus uradio?"

U one poslednje sate pre negoli je bio izdat, Isus je pripremao svoje verne sledbenike za zadatak koji ih očekuje nakon Njegove smrti i vaznesenja. On je postavio temelj za posao; a na njima je bilo da taj posao dalje nastave, u Njegovom odsustvu, tamo gde je On sa njime stao. O svemu ovome možemo čitati u Evanđelju po Jovanu, od 13. do 17. poglavlja.

Natprirodna pomoć

Pored dve glavne zapovesti, Isus je svojim učenicima ostavio i svoj sopstveni primer. Novu zapovest, kako voleti druge i kako drugima nesebično služiti (Jn. 13), i obećanje da će se On vratiti i odvesti ih kući sa sobom (Jn. 14:3). Kao primer, ostavio im je svoj neposredan i prisan odnos sa Ocem - čak i stalno prisustvo Oca i Sina kroz Duha (Jn. 14:23) - direktan pristup Ocu kroz molitvu (Jn. 14:12-14; Jn. 15:7, Jn. 15:16; Jn. 16:23-27), Reč (Jn. 17:8, Jn. 17:14, Jn. 17:17), i predivan prikaz Njegove nežne molitve za sebe, učenike i sve one koji tek treba da veruju u Njega (Jn. 17).

Međutim, hajde da razmotrimo jednu od Njegovih najvećih ili čak najvažnijih zapovesti, a to bi bio Njegov poklon i prisustvo osobe Svetog Duha, koji zauvek treba da prati i snaži živote i službe Njegovih sledbenika ovde na Zemlji. Isus je napustio učenike a umesto Njega, došao je, bio od Njega poslan: Sveti Duh. Sveti Duh je lični zastupnik Gospoda Isusa Hrista u životu Njegove crkve i pojedinaca tokom Njegovog fizičkog (telesnog) odsustva sa Zemlje.

Ni jedan odeljak u Novom zavetu nije toliko važan, za nas verne Isusove sledbenike u današnjem neprijateljskom svetu, kao ova poglavlja u Jovanovom evanđelju. Naša situacija je upravo onakva kako je to Isus rekao i obećao dvanaestorici da će i biti, kada ih je napuštao. Neprijateljski svet koji prezire i odbacuje Gospoda i Spasitelja i naša potreba za natprirodnom pomoći su elementi koji su činili nužnost te poruke i obećanja.

Naš Spasitelj je molio svoga Oca da nam pošalje Svetog Duha i On ga je poslao na dan Pedesetnice. Sveti Duh je još uvek ovde kao što je Isus i obećao, On će biti sa nama zauvek (Jn. 14:16). Sa punim pravom možemo reći da je Sveti Duh prvog veka posle Hrista isti Sveti Duh i danas. Ništa se nije promenilo - osim možda ličnog entuzijazma hrišćana, u vezi sa ovim neverovatnim i velikim obećanjem.

"Šta bi Isus uradio?"

Na popularno pitanje, među hrišćanima: "Šta bi Isus uradio?" najbolji odgovor je prisustvo samog Duha Svetog koji je sa nama i u nama (Jn. 14:16). Nije na nama da zamišljamo i pretpostavljamo šta bi Isus uradio u datoj (izazovnoj) situaciji. Mi imamo Njegovog ličnog predstavnika koji nas poučava i vodi!

Možemo mnogo naučiti o tome šta bi Isus uradio i šta smo dužni da uradimo proučavajući Isusovo ponašanje i reakcije dok je bio na Zemlji. Sveti Duh nam pomaže, da čitajući Bibliju, proučimo Isusovo ponašanje i budi u nama želju i volju da radimo ispravne stvari. Isus nam je obećao: "... a pomagač - tešitelj, Duh Sveti koga će Otac poslati u moje ime, on će vas naučiti svemu." I dodao je: "... i podsetiće vas na sve što sam vam rekao " (Jn. 15:26 EČ). Naposletku, On je ukratko opisao na koji način Duh Sveti radi u našim životima: "Imam još mnogo da vam govorim, ali sada ne možete da podnesete. A kad on dođe, Duh istine, uputiće vas u svu istinu... On će me proslaviti, jer će uzeti od mojega i javiti vam." (Jn. 16:12-14 EČ).

Pavle je pisao Filipljanima da "Bog je taj što čini u vama da želite i da delate - da mu budete po volji." (Fil. 2:13 EČ). On je, naravno, sposoban da to uradi zato što je On prisutan u nama kroz Svetog Duha, koji je moćno i pouzdano sredstvo pomoću kog imamo Hristovo znanje i tako možemo da znamo šta bi Isus uradio - u bilo kojoj situaciji, da je On na našem mestu.

Pavle je takođe i Korinćanima napisao: "Jer 'Ko pozna um Gospodnji - da ga pouči?'" A mi imamo um Hristov." (1. Kor. 2:16 EČ). Da ponovimo, stalno prisustvo Svetog Duha u nama nas oprema i osposobljava da mislimo na način na koji Bog misli. Isaija nas podseća da su Božiji putevi i misli beskrajno iznad naših (Isa. 55:8-9), ali Pavle, kao odgovor na taj, ljudskim očima gledano, nepremostivi jaz između Božijih misli i naših, kaže: "A nama je Bog otkrio posredstvom Duha; jer Duh ispituje sve, i dubine Božije." (1. Kor. 2:10 EČ).

Čudo sveprisutnog

Moćno prisustvo Duha Gospodnjeg u nama je čudo za kojim je Bog lično čeznuo vekovima da se dogodi. On je predočio proroku Ezekilju kako žali nad Izraelom koji je bio u izgnanstvu zbog svoje stalne neposlušnosti i idolopoklonstva:

"Jer ću vas uzeti iz naroda, i pokupiću vas iz svih zemalja, i dovešću vas u vašu zemlju. I pokropiću vas vodom čistom, i bićete čisti; ja ću vas očistiti od svih nečistota vaših i od svih gadnih bogova vaših. I daću vam novo srce, i nov ću duh metnuti u vas, i izvadiću kameno srce iz tela vašeg, i daću vam srce mesno. I duh svoj metnuću u vas, i učiniću da hodite po mojim uredbama i zakone moje da držite i izvršujete." (Jezek. 36:24-27 RDK)

Isus je spomenuo ovo čišćenje i nanovo rođenje u Jovanu 3, izražavajući iznenađenje Nikodemovim neznanjem po tom pitanju (Jn. 3:10). Bog kao krajnje, trajno rešenje problema ljudske sklonosti ka grehu vidi u usađivanju Njegovog Duha u ljudsku ličnost. Ali to može da se desi samo na osnovu Hristovog dela u nama. Izrael, kao nacija, i dalje čeka da se nanovo rodi. Kako smo blagosloveni da ga imamo sada, jer smo prihvatili Spasitelja!

S obzirom da "imamo Hristov um" (posredstvom Hristovog Duha) koji je živ u nama, mi možemo "da se preobražavamo obnavljanjem našeg uma" (Rim. 12:2). To preobražavanje nije stvar nastojanja da činimo ono što bi Isus činio u određenim situacijama, već se odnosi na to da celokupno naše ponašanje, svi naši postupci i reakcije, budu vođeni Duhom Svetim sledeći Isusove primere. Da smo vođeni Svetim duhom: "Jer svi, koje vodi Duh Božiji, ti su sinovi Božiji." (Rim. 8:14 EČ).

Isus je iznenadio narod poslednjeg i najvažnijeg dana praznika vičući i pozivajući sve koji su žedni da dođu kod Njega i piju. On je taj dan govorio o Duhu:

"A poslednjeg, velikog dana praznika stajao je Isus i vikao govoreći: ako je ko žedan, neka dođe k meni i neka pije. Ko veruje u mene - kao što reče Pismo - iz njegova tela će poteći reke žive vode. Ovo je pak rekao za Duha, koga su imali da prime oni što veruju u njega; jer Duh još ne beše sišao pošto Isus još nije bio proslavljen." (Jn. 7:37-39)

Dalje, Isus je govorio ženi Samarićanki o večnom životu, i o Njegovoj moći da joj da "izvor vode koja uvire u večni život" vernika (Jn. 4:14). I nama danas On govori o Duhu, koji je dat i na raspolaganju je svakom verniku, kao izvoru žive vode: "Ako je ko žedan, neka dođe k meni i neka pije!"

Velika odgovornost

Nije mala stvar hodati ovim pokvarenim svetom noseći u sebi Duh moćnog i svetog Boga. Od velike je važnosti da "ne žalostite Božijeg Svetog Duha, kojim ste zapečaćeni za dan izbavljenja." (Ef. 4:30 EČ). Nigde nije zapisano da će nas ožalošćeni Duh napustiti, ali možemo razumeti kako ga stanje u kom se nalazimo vrlo žalosti i onemogućava Njegovu službu da slobodno teče u nama i kroz nas.

Kako možemo da ga ožalostimo? Upamtite, On je sveti Bog: greh ga žalosti. Neposlušnost je način na koji odbacujemo Njegov autoritet nad nama. Svaki put kada izaberemo našu volju ili put a ne Njegov kao kriterijum na osnovu koga ćemo donositi naše izbore, odluke i postupke, ponavljamo greh iz edenskog vrta verujući da mi najbolje znamo šta je dobro za nas ili slušajući i ponašajući se kako nas drugi savetuju a ne On.

Ožalošćeni Sveti Duh ne može darežljivo i bez prepreke da se kreće ili da nas osposobljava ili poučava zato što je odvraćen od Njegove osnovne dužnosti a to je ubeđivanje naše savesti i naporni rad na našoj obnovi kako bi nas vratio na pravi put. Na sličan način, ni mi sami, kad smo tužni, nemamo snage ni volje da efikasno radimo. Jedan od plodova Duha u nama je radost (Gal. 5:22-23). No, može li plod ožalošćenog duha biti radost?

U Galatima 5 se govori o tome kako "živeti po Duhu", kako "biti vođen Duhom" i kako "slediti Duha", obećavajući da ako tome budemo težili mi "nećemo zadovoljavati želje grešne prirode". Kao hrišćani, nanovorođeni, imamo osnovni problem u oblasti naših želja i sklonosti. I dalje imamo našu staru grešnu prirodu koja je nesposobna da čini ono što je Bogu ugodno, i koja svom svojom snagom volje i moći teži da u nama proizvede plodove tela, što dovodi do borbe, koja je u toku svakodnevno u nama, za prevlast u našim životima. Nikada nećemo dobiti bitku protiv naših ljudskih grešnih sklonosti. Naše "telo" ili grešna ljudska priroda nikada se ne može suprotstaviti sama sebi, niti sama sebe kontrolisati. Možemo odlučiti da se pokorimo i povinujemo podsticajima i vođstvu Duha. Jedino tako On može da obuzda naše sklonosti ka grehu i može da nas vodi svojim putem - putem svetosti.

U Galatima 5:22-23 nabraja se devet različitih "plodova Duha". Mogli bismo reći da ovih devet vrlina prikazuju kakav je Isus Hrist kao Čovek. Ove osobine su deo Njegovog karaktera. Što više "živimo po Duhu", prateći Njegovo vođstvo, to će se ove osobine više očitovati u našim životima. Onda, ćemo kao odgovor na pitanje: "Šta bi Isus uradio?" raditi upravo ono što bi Isus uradio!

Ima još!

Dalje, u Rimljanima 8:28-30 nam se kaže da Bog ima plan da nas preobrazi na sliku njegovog Sina, odnosno da budemo kao Isus! On radi "u svim oblastima" našeg života da bi postigao tu promenu. Druga Korinćanima 3:18, kaže da Duh donosi ove promene što smo više okrenuti ka Hristu (što više razmišljamo o Njemu), i na taj način "oslikavamo" Njegovu "večnu slavu" u ovoj naprednoj promeni ka tome da ličimo na Isusa.

Ništa od ovoga se neće dogoditi dokle god se opiremo volji i vođstvu Duha. On je ovde da bi predstavio Hrista, u nama i kroz nas, i da bi Ga pokazao svetu tako što nas menja sve više i više na sliku Gospodnju. Hajde da se ne mešamo u Njegov posao!

Izvor. Grace & Truth Magazine, 1999. Sa engleskog prevela: Branislava Davidović. Parafrazirano u nekim delovima.

^vrh

BLAŽENSTVA

- William MacDonald

- Karakter građanina carstva nebeskog.

"A kad vide narod, pope se na goru, i kad sede, pristupiše mu učenici njegovi. I otvori usta svoja i učaše ih ovako:" (Mt. 5,1-2 DS)

Isusova propoved počinje blaženstvima ili blagoslovima. U njima se prikazuje karakter građanina Hristovog carstva. Osobine koje se opisuju i odobravaju su oprečne onima koje ceni svet. A. W. Tozer ih komentariše ovako: "Prilično tačan opis ljudskoga roda može se dati neupućenome ako se uzmu blaženstva, i izokrenu se, pa se kaže: 'Takav je taj vaš ljudski rod.'"

"Blago duhovno siromašnima, jer je njihovo carstvo nebesko!" (Mt. 5,3 DS)

Prvi blagoslov se odnosio na siromahe u duhu. To se ne odnosi na urođene sposobnosti već na čovekov hotimičan izbor i disciplinu. Siromasi u duhu su oni koji priznaju vlastitu bespomoćnost i oslanjaju se na Božju svemoć. Oni osećaju svoju duboku duhovnu potrebu a njeno zadovoljenje nalaze i vide samo i jedino u Bogu. Carstvo nebesko pripada jedino takvim - siromasima - ljudima koji su odbacili ponos, svoju samodovoljnost i samouzvisivanje.

"Blago žalosnima, jer će se ovi utešiti!" (Mt. 5,4 DS)

Blago onima koji tuguju, jer će se jednoga dana utešiti. To se ne odnosi na tugovanje zbog nedaća života. To je tuga koju čovek iskusi zbog zajedništva sa Gospodom Isusom Hristom. To je aktivno sudelovanje sa Isusom u boli i grehu sveta. To znači osetiti Hristovu žalost, koju on oseća kada gleda na pali svet. Međutim, to uključuje ne samo tugu zbog čovekovog vlastitog greha već i tugu zbog užasnog stanja sveta, i njegovog odbacivanja Spasitelja i propasti onih koji odbijaju prihvatiti njegovu milost.

Ovakvi žalosni će biti utešeni u nadolazećem Danu Gospodnjem kada će im Bog "obrisati svaku suzu iz očiju" (Otk. 21,4). Sve svoje tugovanje vernici imaju u ovom kratkom zemaljskom životu; dok za nevernike, sadašnji jad je samo predukus večne tuge.

"Blago krotkima, jer će oni naslediti zemlju!" (Mt. 5,5 DS)

Treći blagoslov je objavljen krotkima, oni će Zemlju baštiniti. Po prirodi ti ljudi mogu biti lakoumni, temperamentni i grubi, ali kada se ponize i predaju sebe Hristovom Duhu, oni postaju krotki ili blagi (usp. sa Mt. 11,29). Krotkost znači prihvatanje svog nižeg položaja. Krotka osoba je sama po sebi ponizna i blaga, premda može biti lav za Boga ili u obrani drugih.

Krotki ne baštine Zemlju sada; pre bi se reklo da baštine zlostavljanje, nepravdu i otimanje dobara. Ali oni će doslovce baštiniti Zemlju kada Hrist, Car nad carevima, zavlada na hiljadu godina u miru i blagostanju nad Zemljom.

"Blago gladnima i žednima pravednosti, jer će se oni nasititi!" (Mt. 5,6 DS)

Dalje, blagoslov se daje gladnima i žednima pravednosti: obećano im je da će se nasititi. Ti ljudi žude za pravednošću u vlastitom životu; priželjkuju čestitost, poštenje i pravdu u društvu; traže praktičnu svetost u crkvi. Poput ljudi o kojima je pisao Gamaliel Bradford, oni osećaju "žeđ koju ni jedna reka na Zemlji ne može napojiti, glad koju valja utoliti u Hristu ili umreti".

Ljudi sa ovakvim "apetitom" će biti obilato zadovoljeni u Hristovom budućem carstvu; oni će biti nasićeni, jer će onda vladati pravednost, a pokvarenost će ustupiti mesto najvišim moralnim merilima.

"Blago milosrdnima, jer njima će biti iskazano milosrđe." (Mt. 5,7 SSP)

U carstvu Hristovom milosrdni su blagosloveni: "... jer će primiti milosrđe". Biti milosrdan znači biti delujuće samilostan, tj. iskazivati milost drugima. U jednom smislu to znači otkloniti kaznu nad prekršiteljima koji je zaslužuju. U širem smislu to znači pomoći u potrebi onima koji sebi samima ne mogu pomoći. Bog je pokazao milosrđe poštedivši nas od osude koju su naši gresi zaslužili i iskazujući nam naklonost kroz Hristovo spasonosno delo. Dakle, kad smo samilosni, mi onda oponašamo Boga.

Milosrdni će zadobiti milosrđe. Ovim Isus ne misli na milost spasenja koju Bog daje grešniku koji poveruje; ta milost ne zavisi od čovekovog milosrđa - to je besplatan, bezuslovan dar. Gospod zapravo govori o svakodnevnom milosrđu potrebnom za hrišćanski život i milosrđu u onaj budući Dan kada će se razmotriti sva naša dela (1. Kor. 3,12-15). Ako ko nije bio milosrdan, taj neće dobiti milost; to jest, nagrade će se smanjivati u skladu s time.

"Blago onima koji su čista srca, jer će oni Boga gledati!" (Mt. 5,8 DS)

Onima koji su čistog srca zagarantovano je da će Boga gledati. Osoba čistog srca je ona čiji motivi nisu nečisti (sebični), čije misli su svete, čija je savest čista.

Izraz "oni će Boga gledati" može se razumeti na nekoliko načina. Prvo: oni čistog srca gledaju Boga sada kroz zajedništvo u Reči i Svetog Duha. Drugo: oni katkad vide nadprirodne pojave ili vizije koje im Gospod prikazuje. Treće: oni će gledati Boga u osobi Isusa Hrista kad on ponovno dođe. Četvrto: oni će gledati Boga u večnosti.

"Blago mirotvorcima, jer će se oni sinovi Božji nazvati!" (Mt. 5,9 DS)

Blagoslov se daje i mirotvorcima: "sinovima Božjim će se nazvati". Obratite pažnju da Gospod ne govori o ljudima mirotvornih sklonosti ili onima koji vole mir. Misli na one koji aktivno ostvaruju mir, koji tako deluju, žive. Prirodno je da čovek borbu posmatra postrance, no, Božanski pristup je pozitivno delovati u smeru stvaranja mira, čak i ako to znači podnositi zlostavljanje i pogrde.

Mirotvorci su nazvani sinovima Božjim. To nije način na koji oni postaju deca Božja - to se može dogoditi samo primanjem Isusa Hrista za svog ličnog Spasitelja (Jn. 1,12). Gradeći mir, vernici pokazuju i dokazuju svetu da su zaista sinovi Božji, a Bog će ih jednoga dana potvrditi kao ljude koji pripadaju njegovoj porodici.

"Blago prognanima za pravednost, jer je njihovo carstvo nebesko!" (Mt. 5,10 DS)

Sledeće blaženstvo se bavi onima koji su progonjeni, ali ne zbog vlastitih zlodela nego zbog pravednosti.

Carstvo nebesko je obećano onim vernicima koji trpe zbog činjenja dobrih dela. Svet ih ne voli, jer njihova čestitost osuđuje bezbožni taj isti svet. Iznosi na videlo njegovo neprijateljstvo prema Bogu i pokvarenost. Ljudi mrze pravedan život zato što on razotkriva njihovu vlastitu nepravednost.

"Blago vama kad vas stanu ružiti i goniti i bediti svakim zlom zbog mene!" (Mt. 5,11 DS)

Poslednje blaženstvo izgleda kao ponavljanje prethodnog. Međutim, postoji jedna razlika. U prethodnom stihu tema je bilo proganjanje zbog pravednosti; ovde je to proganjanje zbog Hrista - zbog Hristove osobe, zbog pripadnosti Hristu.

Gospod je znao da će njegovi učenici biti zlostavljani zbog svoje povezanosti sa njime i odanosti njemu. Istorija je to bezbroj puta i potvrdila: od samog početka svet je proganjao, zatvarao i ubijao Hristove sledbenike, čak i "u ime boga" (Jn. 16,2-3).

"Radujte se i veselite se, jer je velika plata vaša na nebesima: tako su gonili proroke pre vas!" (Mt. 5,12 DS)

Trpeti zbog Hrista je povlastica koja donosi radost. Velika plata očekuje one koji tako postaju sudrugovi proroka u muci. Hristovi starozavetni predstavnici ostali su verni uprkos proganjanju. Svi koji oponašaju njihovu odanu hrabrost deliće njihovu sadašnju radost i buduću slavu.

Dakle, "Blaženstva" predstavljaju portret uzornog građanina Hristovog carstva. Obratite pažnju na pominjanje pravednosti (6. st.), mira (9. st.) i radosti (12. st.). Pavle je verovatno mislio na ovaj Hristov govor kad je napisao: "Jer carstvo Božje nije jelo i piće, nego pravednost, mir i radost u Duhu svetome." (Rim. 14,17 DS).

Iz Knjige: KOMENTARI NOVOG ZAVETA, William MacDonald. Parafrazirano.

^vrh

SEDAM ETIČKIH PITANJA

U VEZI SA USKRSOM

- Aleksandar Birviš

Evanđeoski izveštaji o Uskrsu dati su kao jednostavno saopštenje o jednom izuzetno radosnom događaju. Nema patetike, nema politike, nema polemike, nema domišljanja, nema izmišljanja. Učenicima mnoge stvari nisu bile jasne, pa ni samo uskrsenje. Tako čitamo: "A kad silažahu sa gore, zabrani im (Isus) da nikome ne kazuju šta su videli, sve dok Sin Čovečiji ne uskrsne iz mrtvih. I ovu reč zadržaše u sebi pitajući jedan drugog: Šta to znači uskrsnuti iz mrtvih?" (Mk. 9,1-10). Jedna od osnovnih postavki hrišćanske vere učenicima nije bila definisana dok ih nije prosvetlio Sveti Duh.

Ipak, čitalac odmah shvata da iza jednostavnosti izveštaja stoji niz složenih pitanja. U prvom redu su to pitanja etičke prirode (moral, odnos prema dobru i zlu, vrline, mane, stavovi). Razume se, Sveto pismo nas ne ostavlja bez odgovora.

Prvo pitanje. Ovo se pitanje nameće. U vremenu kad se sve podvrgava sumnji, pri prvom čitanju ili slušanju vesti o Uskrsu iskrsava pitanje: Jesu li evanđeoski izveštaji o Hristovom podizanju iz mrtvih istiniti ili lažni? Prema rečima Svetog pisma "Sve je pismo bogonadahnuto..." (2. Tim. 3,16). Zašto bi samo pojedini delovi - oni koji se nama čine prihvatljivim i razumljivim - bili istiniti? Apostol Pavle pita svoje ispitivače: "Zašto vi smatrate da je neverovatno da Bog mrtve uskrsava?" (Dela 26,8). Ko veruje da je Bog svemoćan, za tog nije nemoguće da On i mrtvima daje život. Misli li ko da Bog nije svemoćan i da ne podiže iz mrtvih, onda treba preispitati takvu veru, jer nesvemoćni Bog uopšte nije Bog. Za Avrama, velikog učitelja i primernog verovesnika pisano je kako "je razumeo da je Bog kadar i iz mrtvih uskrsavati" (Jev. 11,19).

Drugo pitanje. Može li ogrehovljeni čovek da shvati tako uzvišenu misao kao što je uskrsenje? Odgovor na ovo pitanje nalazimo u evanđeoskom saopštavanju da je Gospod Isus bio "svetlost istiniti koja obasjava svakog čoveka koji dolazi na svet" (Jn. 1,9). I najogrehovljeniji um je osvetljen Hristom, možda u maloj meri - ali u tami je i ta mala svetlost sudbonosna. Ne treba da nas obeshrabri to što neki "zastraniše od istine, govoreći da je uskrsenje već bilo, i ruše veru nekih" (2. Tim 2,18). Neverica i kolebljivost su obične ljudske osobine. Svakom se može desiti da posumnja, a ima i takvih koji namerno odbacuju veru u Hrista.

Poznato nam je kako su se ponašali vodeći ljudi i veroučitelji u vreme kad je naš Spasitelj boravio na zemlji. "Tada odgovoriše neki od književnika i fariseja govoreći: Učitelju, hoćemo od tebe znak da vidimo. A On odgovarajući reče im: Rod zli i preljubotvorni traži znak; i neće mu se dati znak osim znaka Jone proroka. Jer, kao što je Jona bio u utrobi kitovoj tri dana i tri noći; tako će biti i Sin Čovečiji u srcu zemlje tri dana i tri noći" (Mt. 12,38-40). Bog želi da Ga ljudi shvate i On će pobediti njihovu ogrehovljenost.

Treće pitanje. Šta nam Uskrs donosi u odnosu na večnost? Pitanje se tiče poglavito onih koji veruju. Međutim, ono je od značaja i za one kojima svedočimo i koji tek treba da uzveruju. Svi treba da znaju da je ostvarivost najvećeg dela Božjih obećanja moguća samo preko vere u uskrsenje. Posredstvom knjige Otkrivenje od Jovana Bogoslova Hristos govori: "Ne boj se, ja sam Prvi i Poslednji i Živi; i bejah mrtav i evo sam živ u vekove vekova, i imam ključeve od smrti i od pakla" (Otk. 1,17-18). Posledica Hristovog uskrsenja biće uskrsenje njegovih sledbenika, "jer ako verujemo da Isus umre i uskrse, tako će i Bog one koji su usnuli u Isusu dovesti s Njim" (1. Sol. 4,14). Događaj će biti veličanstven. Biće više nego zadivljujuće kad se sve to bude odigralo, "jer će sam Gospod sa zapovešću, glasom arhanđela i sa trubom Božijom sići s neba, i mrtvi u Hristu uskrsnuće prvo; a potom mi, živi, koji ostanemo bićemo zajedno s njima uzneseni na oblacima u sretanje Gospodu u vazduhu, i tako ćemo svagda s Gospodom biti" (1. Sol. 4,16-17).

Četvrto pitanje. Kako se uskrsenjem pokazuju slobode što nam ih Isus donosi? Slobode su sve oštrije pitanje među hrišćanima. Hteli mi ili ne, ljudsko društvo sve masovnije ulazi u politiku. Hrišćanstvo ne može da izbegne društvene tokove. Pitanje je da li uopšte treba da ih izbegava. Vera u uskrslog Hrista je prvenstveno vera pojedinca. Ona menja onog koji veruje. "A ako je Hristos u vama, onda je telo mrtvo za greh, a duh je život za pravednost. Ako li živi u vama Duh Onoga koji je uskrsao Isusa iz mrtvih, Onaj koji je podigao Hrista iz mrtvih oživeće i vaša smrtna telesa Duhom svojim koji živi u vama" (Rim. 8,10-11). Isto tako uskrsenje je oslobođenje celokupne tvorevine.

Apostol piše: "Jer mislim da stradanja sadašnjega vremena nisu ništa prema slavi koja će nam se otkriti, jer žarkim iščekivanjem tvorevina očekuje da se jave sinovi Božiji, jer se tvar pokori taštini, ne od svoje volje nego zbog onoga koji je pokori, sa nadom da će se sama tvar osloboditi od robovanja raspadljivosti na slobodu dece Božije. Jer znamo da sva tvar zajedno uzdiše i tuguje do sada, a ne samo ona, nego i mi koji prve darove Duha imamo, i mi sami u sebi uzdišemo čekajući usinovljenje, izbavljenje tela našega" (Rim. 8,18-23).

Dužan sam da napomenem uz ovo pitanje da "neobraćeni hrišćani" veruju da slobode dolaze same po sebi ako se u njih uloži dovoljno borbe i dobri zakoni. To bi bilo kao kad bi neko očekivao da će dobro uglačano staklo samo po sebi da se pretvori u dijamante. Pravni poredak, humanost, civilizacija, promene (reforme i revolucije) su dela ljudska i - ostaju dela ljudska. Oslobođenje je delo Božije i ljudski rod treba da je radostan i zahvalan što Bog hoće da sarađuje sa ljudima. Sam čovek ne ostvaruje slobodu, on se samo trudi za nešto što je Bog namenio onima koji Ga ljube i poštuju.

Peto pitanje. Koje hrišćanske dužnosti proističu iz Hristovog Uskrsa? Ovo je pitanje vezano za hrišćansku svakodnevicu. Istinita vera donosi i istinite obaveze. Uskrs nas opominje: (a) da postoji odgovornost, (b) da živimo jednim drugačijim životom i (c) da ćemo živeti u slavi. Tako valja da svako ima na umu da će pored svih prilika i neprilika koje snalaze čoveka tokom života na zemlji svako morati da polaže račune pred Bogom. Taj događaj je ovako opisan: "I vidjeh prestole i sedoše na njih i dade im se sud; i duše posečenih za svedočenje o Isusu i za reč Božiju, koji se ne pokloniše zveri i liku njezinom, i ne primiše žiga na čelima svojim i na ruci svojoj; i oživeše i carovaše s Hristom hiljadu godina. A ostali mrtvaci ne oživeše dok se ne svrši hiljadu godina. Ovo je prvo uskrsenje. Blažen je i svet onaj koji ima udela u prvom uskrsenju; nad njim druga smrt nema vlasti, nego će biti sveštenici Bogu i Hristu, i carovaće s Njim hiljadu godina" (Otk. 20,4-6).

Svest o svemu što jeste i što će biti uobličava naš život. "Pošto se s Njim pogreboste krštenjem, u Njemu ste i sauskrsli verom u moć Boga koji Ga uskrse iz mrtvih" (Kol. 2,12). Menjaju se težnje i ciljevi. "Ako ste, dakle, uskrsli s Hristom, tražite ono što je gore gde Hristos sedi s desne strane Boga. Mislite o onom što je gore, a ne što je na zemlji" (Kol. 3,1-2). Hrišćanske dužnosti se preobražavaju u jednu dužnost: težiti Hristu.

Šesto pitanje. Kako Uskrs razbija ljudsku ograničenost? Čovek je ograničen raznim činiocima ovozemaljskog života. Već kod prethodnog pitanja smo se uverili da je Bog voljan da naš život usmeri ka neograničenosti. S tim u vezi jako nam je dragoceno obećanje: "Jer umreste i vaš život je sakriven sa Hristom u Bogu. A kad se javi Hristos, život naš, onda ćete se i vi s njim javiti u slavi" (Kol. 3,3-4).

Hrišćanski život je sakriven, ali nije ograničen. On je van domašaja svetovnog sagledavanja, predodređen je za ponovno javljanje Gospodnje i za slavu koja ide sa Spasiteljem. Božijoj nameri ništa ne može da se suprostavi, ni nečastivi, ni ljudska nemoć. To iščekujemo "znajući da će Onaj koji uskrse Gospoda Isusa, i nas uskrsnuti Isusovim posredstvom i preda se postaviti s vama" (2. Kor. 4,14). Hrišćani su uvereni da je takvo savladavanje ljudske ograničenosti izraz i posledica Božije moći koja se pokazala sa Uskrsom: "A Bog i Gospoda uskrse, i nas će uskrsnuti silom svojom" (1. Kor. 6,14).

Sedmo pitanje. Kako Uskrs podstiče hrišćansku savest? Poznato je da nema pravog morala bez savesti. Čovek se može naterati da bude dobar. Recimo, zatvore kradljivca u samicu i on ne može da krade. On nije dobar zato što hoće da bude pošten, nego zato što je na to prinuđen. Ili: zađe džeparoš među nudiste - kako da ih potkrada kad oni ne samo da nemaju džepova, nego nemaju ni odeće? On ustvari nije pošten, samo je lišen mogućnosti da bude nepošten. Zato se među hrišćanima mora govoriti o savesti, jer je bespredmetno da će se neko obratiti a da savest prethodno ne progovori. U tom sklopu okolnosti svaki Uskrs treba da bude jedno ispitivanje savesti. Apostol Pavle na sudu pred Feliksom, upraviteljem u Cezariji, kaže i ovo: "Imajući nadanje na Boga da će biti uskrsenje mrtvima, i pravednicima i grešnicima, koje i sami ovi čekaju. Zbog toga pak i sam se trudim da imam čistu savest svagda pred Bogom i ljudima" (Dela 24,15-16). Do koje mere je tvoja i moja savest zasnovana na svesti o uskrslom Hristu? Pred kim ja živim? Za kog se ti pripremaš?

Kad je reč o savesti, smatram za potrebno da malo odstupim od toka misli što sam sebi postavio prilikom pisanja ovog članka. Naime, među evanđeoskim hrišćanima se mnogo puta preskaču razgovori o savesti. Zašto? Savest je sastavni deo čovekovog bića. Hrišćanska savest utiče na okolinu, pa i na protivnike. Apostol Petar vrlo lepo primećuje: "Imajući dobru savest, da se u onome za što vas klevetaju kao zločince postide oni koji kude vaše dobro vladanje u Hristu" (1. Pet. 3,16). Negovanje savesti bi trebalo da bude značajan sadržaj biblijskih i duhovnih pouka, a i nezaobilazni činilac svake naše evangelizacije.

Praznik Uskrsa Hristovog će doći i proći. Sledeći Uskrs neki neće dočekati. Međutim, svako će morati da ustane iz mrtvih kad bude došlo vreme Spasiteljeva javljanja svemu svetu. Ova etička pitanja i sam Uskrs mogu da nas pouzdano upute kako živeti, tako da nam svaki dan bude smireno čekanje u nepomućenoj vedrini. Onda će nam svaki dan donositi ono isto što nam donosi čas blaženog susreta sa Gospodom. Moći ćemo svako veče da bez dvoumljenja ponovimo reči iz Psaltira (Ps. 17,15): "A ja ću u pravdi gledati lice tvoje; kad se probudim, biću sit od prilike tvoje."

Izvor: Iskre, 4/1988.

^vrh

BRIGO MOJA PREĐI NA BOGA

- Miroslav Volf

Godine polako prolaze, a ja još nemam mladića: Šta će biti sa mnom? Hoću li ostati sama? Toliko puta sam pokušao, ali pošto nemam "veze", sve je uzalud: Hoću li ikada naći posao? Cene su opet skočile, a plata je ostala ista: Šta ćemo jesti, u šta ćemo se obući? Kako ćemo sastaviti kraj s krajem pored tolikih kredita, pored dece koja idu u školu? Sin mi radi na opasnom radnom mestu: Šta ako mu se nešto dogodi? Star sam i bolestan: Hoće li se moji starati za mene i onda kada budem slab i od mene ne bude bilo puno koristi ili ću smrti morati gledati u oči napuštena, bespomoćna?

Pitanja se nižu. Upućena su budućnosti. Puna su zebnje i straha. Brige! Sedimo sami u svojoj sobi i počnemo misliti o budućnosti: kao da gledamo film strave i užasa... I koliko ga samo dugo moramo gledati! Kad nas jednom uhvate, brige nas ne puštaju lako: muče nas, čine nas nemirnim, stalno nas guraju na posao - da osiguramo budućnost.

Ne budite zabrinuti

Gde je ljudi, tamo je, čini se, i briga. Odrasli, istina često govore o bezbrižnom detinjstvu. Ali to su priče za veliku decu. Odrasli maštaju o bezbrižnom detinjstvu zato što svoje brige iz detinjstva više ne uzimaju ozbiljno - čine im se detinjaste. Ali i deca se brinu isto kao što se brinu i starci. Briga je s nama "od kolevke pa do groba".

Razlog je jednostavan. Ne znamo šta nam donosi budućnost. Iz njenog tajnovitog krila može nam doći dobro, a može i zlo. Od tog zla, koje je uvek moguće, strepimo. Njega se bojimo. Zato se brinemo.

U svome govoru na gori Isus jednostavno zapoveda svojim učenicima da se ne brinu: "... ne brinite se za svoj život, šta ćete jesti ili šta ćete piti" (Mt. 6,25). Te reči Isus je rekao ljudima koji su morali živeti od danas do sutra. Prema našim standardima, imali su svakog razloga za brigu. Poput mnogih ljudi u svetu danas, Isusovi sugrađani su većinu svog života proživeli praznog stomaka. Jedan denar, koji je radnik dobio na kraju radnog dana, bio mu je taman dovoljan da sledeći dan prehrani svoju porodicu. Ako jedan dan nije bilo posla, sledeći dan se gladovalo. Ljudima u takvoj situaciji Isus kaže da se ne brinu!

Kad dobro razmislimo o toj Isusovoj zapovesti, dođe nam da se - zabrinemo! Možemo li je uopšte izvršiti? Možemo li ostvariti bezbrižnost poljskih ljiljana i nebeskih ptica? Ako možemo, kako?

"Brigo moja pređi na drugoga"

Prvo pitanje na koje moramo odgovoriti jeste: šta znači odnosno što ne znači brinuti se? Zapovešću da se ne brinemo Isus sigurno ne želi podstreknuti našu lenjost. Usmeravajući našu pažnju na bezbrižne ptice i ljiljane, on nam ne daje primer nerada, nego Božjeg snabdevanja: ako se Bog brine za njih koji su samo Božja stvorenja i ne rade, koliko više će se brinuti za nas koji smo njegova deca i uz to radimo. Dakle: ne brinuti se, ali raditi.

Martin Luter, teolog, na jednom mestu kaže kako ljudi vole da izvrnu Isusovo učenje o brizi. "Brinuti se i čeznuti da zarade novac i steknu dobra, dakle ono što pripada samo Bogu i što je on sebi zadržao - to žele. Ali za rad, koji je Bog zapovedio, ostavljaju Bogu da se brine. Štaviše, sežu se za tim i svu svoju brigu i pohlepu usmeravaju na to da se izvuku od posla i od znoja svoga lica. A Bog želi upravo suprotno: da radimo, a da brigu prepustimo njemu."

Ne brinuti se, dakle, ne znači ne planirati, ne raditi, ne štedeti "za crne dane". Ko želi izbeći takvu brigu, taj je jednostavno svaljuje na drugoga. A to je nedosledno. Dok takav čovek sam izbegava rad, on tera drugoga da radi ne samo za sebe već i za njega. Briga u smislu snabdevanja za normalan život mora biti sastavni deo života svakog pojedinca (napr. 1. Kor. 7,32 ss; 2. Sol. 3,10).

Kada Isus govori protiv brige, on misli na teskobnu zabrinutost za budućnost, na onaj mučni pesimizam sa kojim mi nekada gledamo u budućnost. S jedne strane nas ta teskobna zabrinutost čini nemirnima, tera nas na neprekidan posao. S druge strane, ona nas paralizuje, jer nam oduzima nadu.

"Udri brigu na veselje"

Neki imaju veoma lako rešenje za teskobnu zabrinutost. Onda kada bi drugi na njihovom mestu već posedeli od brige, oni se šale, pevaju. Humorom, veseljem potiskuju brigu. Smeju joj se u oči.

U svakom slučaju to je pametnije nego noćima ne sklopiti oka od brige. Prvo, mi se ne brinemo samo s obzirom na ono što će nam se stvarno dogoditi, nego i s obzirom na ono što nam se može dogoditi. Ustvari, psiholozi nam kažu da se tri četvrtine naših briga nikad ne ostvare, u 75% slučajeva brinemo se "u prazno"! Drugo, teskobna zabrinutost ničemu ne koristi: "Ko od vas može brinući se dodati životu svome jedan lakat?" (Mt. 6,27 EČ). Ne samo da zabrinutost ničemu ne koristi, ona je štetna, i to ne samo po zdravlje. Koliko svoje fizičke energije potrošimo brinući se uzalud kada bismo umesto toga mogli mirno raditi nešto korisno!

Okrenuti brigu na veselje bolje je nego pustiti da briga ovlada nama, ali ni to nije rešenje. Veselili se mi ili ne, budućnost je nesigurna. To što se 75% naših briga ne ostvari ne pomaže nam mnogo zato što ne znamo koje će se ostvariti a koje ne. Zato protiv briga ne pomaže naivni optimizam: sve će to već nekako biti dobro. Činjenica je da mi ne znamo da li će sve biti dobro ili ne. Dobrih razloga da se ne brinemo imamo samo onda kada smo potpuno sigurni s obzirom na budućnost. Tek onda - ali onda zaista! - možemo bezbrižno udariti brigu na veselje.

Bacite brigu na Njega

Kada nam Biblija kaže da nešto ne treba raditi, ona nam često u isti mah kaže da nešto možemo, smemo raditi. U hrišćanstvu zabrana je uvek samo naličje mogućnosti novog, slobodnog života koji nam Bog daje. Tako je zapovest: "Ne budite zabrinuti!" samo naličje našeg prava da sa svojih leđa stovarimo breme brige i da ga bacimo na Boga: "Prebacite na njega svu svoju brigu, jer on se brine za vas" (1. Pet. 5,7 EČ).

Neko će prigovoriti kako samo slabići moraju svoju brigu poveriti Bogu, samo oni koji sami ne mogu izaći na kraj sa svojim brigama. To je tačno. Ali to nije prigovor! Jer briga upravo jeste rezultat naše slabosti. Ali to nije slabost koju možemo prevladati. Ona nam je prirođena kao ljudima. Ona izrasta iz našeg nepoznavanja budućnosti i nemogućnosti da njome upravljamo. Budućnost nije u našim rukama. To je činjenica. Ko drugačije misli taj će se brzo otrezniti. Zato predati svoju brigu Bogu nije izraz nedostatka hrabrosti, već treznog realizma koji uzima ozbiljno mogućnost da se budućnost neće uvek odvijati po našim željama.

Budućnost je u Božjim rukama. Zato treba svoju brigu baciti na njega. A njemu je "stalo do nas" (1. Pet. 5,7). Bog se brine za nas i on to čini zato što mu naša sudbina leži na srcu. Ptice nebeske vredne su njegovog snabdevanja, te ni jedna ne pada na zemlju bez njegove volje. Koliko više mi! "Bog, koji nije poštedeo svog sopstvenog Sina, nego ga je predao za sve nas, kako nam neće s njim i sve drugo darovati?" (Rim. 8,32 EČ).

Suprotnost "brizi koja nas pritišće i ne da nam mira" nisu ni lenjost ni naivni optimizam. Suprotnost brizi je poverenje u Božije snabdevanje.

Molitva

Bacite svoju brigu na Boga! Lakše kazati nego uraditi. Brige, čini se, ne prelaze tako lako s naših na Božja ramena. Kako baciti brigu na Boga? Kada Pavle podstiče Filipljane da "ne budu zabrinuti", on daje odgovor na to pitanje: "... nego u svemu molitvom i moljenjem sa zahvaljivanjem neka se vaše molbe Bogu očituju!" (Fil. 4,6 EČ). Molitva! To je ključ! Sve zavisi od toga da li odlučimo da sa svojim problemima i strahovima ostanemo sami, da oko njih neprestano kružimo, da ih puni sumnje u mislima prevrćemo, ili pak odlučimo da se u molitvi okrenemo moćnom Bogu, kome je stalo do nas! Kao deca k svome ocu, tako možemo doći k Bogu da sa njime porazgovaramo o onome što nas brine - o našim malim i velikim, važnim i nevažnim, glupim i pametnim problemima. Sve možemo doneti k Bogu sa radosnom sigurnošću da je u Njega spas.

Prošnje i zahvalnice

Moliti ne znači samo informisati Boga o našim brigama. On ih i onako dobro poznaje. Molitva jeste razgovor sa Bogom, ali posebna vrsta razgovora. Kada razgovaramo sa prijateljem onda razgovaramo na ravnoj nozi. S Bogom, međutim, ne razgovaramo kao jednaki sa jednakim, već više kao dete sa ocem. Zato svaka prava molitva ima dve bitne komponente: prošnju i zahvaljivanje.

Prošnja izražava našu poniznu ovisnost o Božjoj pomoći. Ali ne samo to. Ona svedoči - ona bi trebala da svedoči - o našem poverenju da je Bog voljan i da je u stanju da se brine za nas.

Kad smo uhvaćeni u vir briga prirodno nam je da od Boga prošnjom tražimo pomoć. U tim trenucima puno teže nam je zahvaljivati. A upravo u zahvaljivanju je srž odgovora na problem brige. Brinuti se znači strahovati pred budućnošću. Nasuprot tome, zahvaljivati, znači biti uveren da nam budućnost dolazi iz Hristovih probodenih ruku. Zato što je Jagnje Božje Gospodar istorije, možemo biti sigurni: nikakvo zlo koje nas u budućnosti može zadesiti nije ni približno toliko veliko kao dobro na koje će Bog izvesti to zlo. Ta sigurnost raspršuje u nama nemirnu brigu i rađa Božji mir "koji prevazilazi svaki um" (Fil. 4,7).

Briga za Gospodnje

Lek koji nam Biblija daje protiv brige nije samo pouzdanje u Boga. Skoro po onom pravilu, klin se klinom izbija. Biblija nam osim pouzdanja u Boga kao lek za brigu daje - brigu, brigu "za Gospodnje" (1. Kor. 7,32). Umesto da se sa strahom i nepoverenjem brinemo "za svetsko" - "Šta ćemo jesti?", "Šta ćemo piti?", "U šta ćemo se obući?" - Isus nam kaže: "Tražite najpre carstvo i pravednost njegovu..." (Mt. 6,33).

Carstvo Božje: ono treba biti naša glavna briga. Prvo, treba se brinuti da se ono širi. Poput Isusa, moramo propovedati carstvo Božje onima koji još nisu doživeli Božju ljubav, koji još nisu postali novi, bezbrižni i zadovoljni ljudi.

Drugo, treba se brinuti da se carstvo Božje doslednije ostvaruje među nama. To jednostavno znači da potaknuti Duhom treba da nastojimo da u telu Hristovom ne bude razdora, "nego da se udovi jednako brinu jedan za drugoga" (1. Kor. 12,25).

"Sve ostalo će vam se nadodati..."

Ako se oslonimo na Boga i ako počnemo da brinemo da se carstvo Božje širi u svetu i da se doslednije ostvaruje u crkvi, to će ujedno biti najbolji način da se brinemo sami za sebe, jer ako najpre ištemo carstvo Božje onda će nam se sve ostalo - hrana, odelo, naklonost prijatelja: sve ono što nam u životu pravi male i velike brige - nadodati (Mt. 6,33).

Časopis IZVORI, 1/1985.

^vrh

misaone refleksije

DVA PRAVILA ZA ŽIVOT

- Benedikt iz Nursije

Prvo: Boga ljubi svim srcem, svom dušom i svom snagom svojom, a zatim svoga bližnjega kao samoga sebe.

Drugo: Ne govoriti lažno svedočanstvo.

Ne težiti za užicima.

Siromašne okrepiti.

Žalosne utešiti.

Ne zadržavati zlobu u srcu.

Ne pružati lažan mir.

Istinu izražavati i srcem i ustima.

Ne vraćati zlo za zlo.

Mirno trpeti progonstvo zbog pravde.

Svoje pouzdanje staviti u Boga.

Svakoga časa nadzirati svoje ponašanje.

Svoja usta čuvati od pogrešnih i opakih reči.

Često se posvećivati molitvi.

Ne udovoljavati telesnim požudama.

Božju Reč dnevno izvršavati delima.

Ljubiti svaku čistoću.

Nikoga ne mrziti.

Ne biti zavidan.

Ne voleti prepirke.

Izbegavati prezauzetost.

Poštovati starije.

Ljubiti mlađe.

Iz ljubavi prema Hristu moliti za neprijatelje.

Sa zavađenima se još pre zalaska sunca pomiriti.

Ne činiti drugome što ne bi hteo da tebi drugi učine.

Nepravdu ne nanositi, a nanesenu strpljivo podnositi.

Ne biti ohol.

Ne mrmljati i gunđati.

Ljubiti iskreno svoje neprijatelje.

KAKO SAVLADI POTEŠKOĆE

- H. M. E. de Balaguer

Za dete Božje, svaki dan mora biti prilika za obnovu, ono mora biti sigurno da će uz pomoć milosti, stići do kraja puta, a to je suština Božje ljubavi. Stoga, ako započneš i ponovno započinješ, dobro ti ide. Ako imaš pobedničkog duha, ako se boriš, uz pomoć Božju, pobedićeš! Nema teškoće koju ti ne bi mogao savladati!

Čini ti se da je čitav svet protiv tebe. Nigde ne nalaziš izlaza. Stvarno, ovog puta je nemoguće savladati poteškoće. Ali, zar si već zaboravio da je Bog tvoj Otac? Jedan svemogući, sveznajući, milosrdni Otac? On ti ne može poslati nikakvo zlo. Ovo što ti sada zadaje brigu dobro je za tebe, iako su tvoje ljudske oči sada slepe i to ne možeš shvatiti. Bože, Ti si "sve u svemu"! Neka se sada i uvek ispunjava Tvoja sveznajuća Volja!

Radost, nadprirodno i ljudsko nadanje, spojivi su sa telesnim zamorom, sa bolima, sa suzama - jer imamo srce - sa teškoćama u unutrašnjem životu ili u duhovnom radu.

On, "savršen Bog i savršen Čovek" koji je imao svu sreću Neba, htede iskušati muku i umor, plač i bol, da bismo shvatili da biti nadprirodan uključuje i biti puno ljudski.

Verovati, dakle, i ne dopustiti da nama ovlada klonulost; ne zaustavljati se na čisto ljudskim računima. Prepreke ćemo savladati ako počnemo s radom i ako se puni zalaganja latimo posla, tako da nam upravo to zalaganje otvori nove staze. A ovde je lek protiv svake poteškoće: lična svetost i predanje Gospodu.

Biti svet znači živeti onako kako je to odredio naš Otac na nebu. Prigovorićete da je to teško. Da, taj ideal jeste prevelik. Ali istovremeno je lagan: leži nadohvat ruke. Kad neko oboli, dogodi se ponekad da se ne nađe pravi lek. Na nadprirodnom području to nije tako; lek je uvek nadohvat: Isus Hrist, prisutan [po Svetome Duhu]. On nam daje svoju milost.

Ponovimo rečima i delom: Gospode, uzdam se u Te, meni je dovoljna tvoja opšta providnost, tvoja svakodnevna pomoć. Od Boga nemamo zašto moliti velika čudesa, ali treba da molimo da nam umnoži veru, da nam prosvetli razum i da nam ojača volju. Isus ostaje uvek sa nama i uvek se ponaša onako kao što On jeste.

Ako osećate obeshrabrenost zbog nekog možda posebno upečatljivog iskustva vlastite uskogrudnosti, onda je došao trenutak da se potpuno i poučljivo prepustite rukama Božjim. Jednoga dana, priča se, susreo je jedan prosjak Aleksandra Velikog i zamolio ga za milostinju. Aleksandar se zadržao i zapovedio da ga učine gospodarom najvećeg grada u carstvu. Nato je prosjak zapanjen i zbunjen uzviknuo: "Ali ja nisam tako mnogo molio!" A Aleksandar je odgovorio: "Ti si molio kao onaj koji jesi, a ja ti dajem kao onaj koji ja jesam!"

Spoznajmo svoje bolesti, ali priznajmo Božju moć. Optimizam, radost, čvrsto uverenje da se Bog želi nama poslužiti moraju dati obeležje hrišćanskom životu. Ako se osećamo delom Crkve, ako smatramo da nas podupire... delovanje Duha Svetoga, onda ćemo se odlučiti da ispunjavamo male dužnosti svakoga trenutka: svakoga dana pomalo sejati. A žetva će ispuniti žitnicu do vrha.

^vrh

Smešna strana

SVETISE

Otac sluša kako se njegov sinčić moli.

"Dragi Svetise, molim te..."

"Hej, stani malo sine"; prekine ga otac, "zar Boga zoveš: 'Svetise'? Odakle ti to?"

Dečak pogleda u oca i objasni mu: "Tata, pa zar ti ne znaš? Pa tako u crkvi zovu Boga. Znaš ono kad' se svaki put molimo, mi kažemo: 'Oče naš, Svetise ime tvoje.'"

BOŽJI ZVIŽDUK

Tokom zaključne molitve na bogosluženju, dok je cela zajednica tiho slušala pastorovu molitvu, odjednom se kroz salu prolomio glasan zvižduk.

Dečak koji je to učinio odmah je dobio vrlo ozbiljan pogled svoje majke i reči: "Čekaj samo, kad dođemo kući, dobićeš ti svoje."

"Zašto mama", reče setno dečak, "pa, ja sam celo bogosluženje molio Boga da me nauči da zviždim a on mi je baš sada uslišio molitvu?"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 64 / 2011.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Duh istine - Derek Prince

* Dvanaest pitanja koja te mogu izmeriti - Mike Irvin

* Vera za veće stvari - Neil Holman

* Reči večnog života - Vlado Pšenko

* Ruka molitve - Wesley L. Duewel

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Dokle se ne izlije na nas Duh s visine i pustinja postane njiva a njiva se stane uzimati za šumu." (Isa. 32:15 RDK)

Ovom dinamičnom izjavom prorok Isaija opisuje šta se događa kada Sveti Duh siđe na ljude. Kada dolazi Duh, ono što je jednom bila neplodna pustinja i mrtvilo, postaje plodna njiva - mesto gde se dešava život. Duh Božiji menja jalov komad zemlje i on počinje da donosi plodove.

Razmišljajući o snazi koja se nalazi u ovom stihu, možemo reći da današnja crkva nije videla ništa u usporedbi sa onim šta Sveti Duh može učiniti i šta želi učiniti. Isaija ovde ne govori o jednokratnom izlivanju Duha, što bi nazvali "probuđenjem". Isaija opisuje nešto što je osnovni princip duhovnog života - života u Duhu. Ono što treba sasvim prirodno da se dešava u crkvi koja dozvoljava Duhu da je vodi i koja ima puninu Duha.

No, imamo ovde i izrečeno jedno upozorenje, jer plodna njiva biva zapuštena i ona se pretvara u šumu. Ovo je tužna priča mnogih crkava i denominacija, koje su jednom počele u Duhu i donosile plodove blagoslova narodima, a sada su postale poput šume - sa puno lišća a (ni)malo ploda, tj. koristi (Mk. 11:12-14).

U sledećem stihu Isaija se ponovo vraća na opis njive koja je nekad bila pustinja i daje zaključak: "Tada će sud stanovati u pustinji, i pravda će stajati na njivi." (Isa. 32:16 RDK). Dakle, Sveti Duh sa svojim delovanjem donosi poruku suda protiv greha - u pustinji - u svet. Dok na drugoj strani Njegovo delovanje na njivi - u crkvi - stvara pravednost. Crkva u kojoj deluje Duh se stalno čisti kroz svoje pokajanje, za još dublje predanje svome Bogu i za veće pomazanje Duha.

Dalje, Isaija nastavlja: "I mir će biti delo pravde, šta će pravda učiniti biće pokoj i bezbrižnost doveka. I moj će narod sedeti u mirnom stanu i u šatorima pouzdanim, na počivalištima tihim." (Isa. 32:17-18 RDK). Mir dolazi i može ga biti, jer je na delu pravda. A pravednost je došla jer je došla milost, tako da Sveti Duh može ukloniti sav nemir, nered i osudu. Blagoslov koji narod Božiji žanje iz svog predanja Bogu je mir uma, mir doma, mir među njima - u zajednici.

No, ako crkva istraje u tome da umesto njive i dalje bude šuma, onda joj sledi Sud Božji: "Ali će grad pasti na šumu..." (Isa. 32:19 RDK). Božja ledena kiša pašće na šumu i skinuće joj svo lišće sa kojim se tako ponosi, biće ogoljena i pokazaće šta je i kakva je (Otk. 3:15-18).

Dragi naši čitaoci,

Isaijino proročanstvo o delovanju Božijeg Duha upućeno je bilo Izraelu tokom Ozijine vladavine. No, ono se odnosi i na nas danas. Činjenica je da svaka generacija Božjeg naroda treba novo - sveže ispunjenje Duhom. Svaki vernik treba da doživi svoje lično izliće Duha Svetoga a posle toga da uloži svako nastojanje da tu svoju puninu Duha i sačuva (Ef. 5:18), jer bez toga on može postati divlja šuma - umesto krotke Božije njive.

Bogu treba njiva da bi "hlebom života" mogao da nahrani gladni svet, a ne gizdavu i jalovu šumu (Jn. 6:48-52; Mk. 11:12-14).

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

DUH ISTINE

- Derek Prince

"I ja ću moliti Oca, pa će vam dati drugog pomagača - utešitelja da bude sa vama doveka, Duha istine, koga svet ne može da primi, jer ga ne vidi i ne poznaje; vi ga poznajete, zato što boravi kod vas i biće u vama." (Jn. 14:16-17 EČ)

Kada je Isus obećao svojim učenicima da će zatražiti od Oca da im pošalje božanskog Pomagača (Pomoćnika), On je ovom Pomagaču dao poseban naziv: "Duh istine." U isto vreme, međutim, On ih je upozorio da svet neće biti u stanju da primi ovog Pomagača.

Za ovo ograničenje Pismo ističe da postoje dva razloga. Prvi, od vremena kada su se ljudi odvratili od Boga u pobuni, oni nisu spremni da prihvate istinu koja razotkriva njihova nepravedna dela. Ljudi "nepravednošću zadržavaju istinu" (Rim. 1:18).

Drugi, pobuna protiv Boga je izložila čovečanstvo pod dominaciju boga ovoga doba: "Satane, koji vara ceo svet." (Otk. 12:9) Prevara je primarno oružje na koje se oslanja Satana da čovečanstvo dovede pod svoju kontrolu. Nakon što čovek prihvati njegovu obmanu, Satana nema više šta da mu ponudi osim mesta sa njim u jezeru ognjenom, za svu večnost!

Tokom mnogih vekova, ljudska filozofija nikada nije bila u stanju da proizvede zadovoljavajuću definiciju "istine". S druge strane, Biblija daje trostruki odgovor. Prvi, Isus je rekao: "Ja sam istina" (Jn. 14:6). Drugi, dok se molio Bogu Ocu, rekao je: "Tvoja reč je istina" (Jn. 17:17). Treći, Jovan nam kaže, da "[Sveti] Duh je istina" (1. Jn. 5:6).

U duhovnoj oblasti, dakle, postoje tri koordinirane istine: Isus, Pismo i Duh Sveti. Kada su ove tri u saglasnosti, onda možemo biti sigurni da smo dostigli istinu - apsolutnu istinu. Važno je, međutim, da proverimo sve tri koordinate istine pre nego što donesemo neke zaključke. Postoje tri test pitanja koja moramo postaviti u vezi sa bilo kojim duhovnim pitanjem:

- Da li to predstavlja Isusa kao što On zaista jeste?

- Da li je to u skladu sa Pismom?

- Da li Sveti Duh nosi svedočanstvo u prilog tome?

Istorijski, Crkva bi bila pošteđena mnogih grešaka i zabluda da je uvek nepristrasno proveravala sve tri koordinate neke istine. Nije dovoljno da nastavnik naslika privlačnu sliku Isusa Hrista kao savršeni moralni primer. Ili da propovednik zasuje svoje slušaoce sa gomilom stihova iz Pisma. Ili da evanđelista impresionira svoju publiku sa uzbudljivim prikazom natprirodnog. Pre nego li što prihvatimo ono što nam se predstavlja kao istina, sva tri koordinirana nosioca istine moraju biti u mestu: Isus, Biblija, Sveti Duh, da budu u harmoniji.

U ovoj trostrukoj prezentaciji istine, karakteristična funkcija Svetog Duha je da svedoči. "Duh je taj što svedoči" (1. Jn. 5:6 EČ). Sveti Duh svedoči da je Isus kao večni Sin Božiji, prolio svoju krv na krstu kao sasvim dovoljnu žrtvu za naše grehe. Po rečima Čarlsa Veslija: "Duh potvrđuje moju veru u krv i kaže mi da sam rođen od Boga."

Sveti Duh, takođe, svedoči u prilog istinitosti i autoritetu Svetog pisma, kao što je Pavle napisao Solunjanima: "... naša propoved evanđelja vama nije bila samo u reči, nego i u sili, i u Duhu Svetome, i s puno pouzdanja..." (1. Sol. 1:5 EČ).

Ananija i Sapfira

Nikako nije moguć kompromis između Duha Svetoga, koji je Duh istine, i Satane koji "je lažov i otac laži" (Jn. 8:44). A ovo se drastično pokazalo u ranoj crkvi, kada je Ananija sa Sapfirom lagao o novcu koji su ponudili crkvi na dar. Oni su tvrdili da su doneli punu cenu prodate imovine, ali istina je bila da su oni držali određeni deo sume za sebe.

Međutim, Duh istine u apostolu Petru nije bio zaveden (obmanut). On je optužio Ananiju za laganje ne samo ljudima, već i samom Svetome Duhu - koji je Duh istine:

"A Petar mu reče: Ananija, zašto je satana ispunio tvoje srce - da slažeš Duha Svetoga i da zadržiš za sebe deo novca od prodaje njive? Zar ne bi i dalje ostala tvoja, i kad je prodana, zar nije bila u tvojoj vlasti? Zašto si u svom srcu naumio to delo? Nisi slagao ljudima, nego Bogu. Slušajući ove reči Ananija pade i izdahnu. I veliki strah obuze sve koji su to slušali." (Dela 5:3-5 EČ)

Tri sata kasnije je došla Sapfira i ponovila istu laž. I kao i njen muž, i ona je za to platila svojim životom.

Ispravno definisan, greh za koji su Ananija i Sapfira bili krivi je licemerje - versko pretvaranje (hipokrizija). Oni su se pretvarali da su darežljivi i više posvećeni Gospodu nego što su zaista to i bili. Isus je uvek izgovarao svoje najjače reči osude za ovaj greh, kod religijskih vođa njegovog vremena. Sedam puta u Jevanđelju po Mateju 23, On im govori: "Jao vama... licemeri!"

Šta je licemerje?

Naše reči "licemer", "licemerje" dolaze od grčke reči hupokrites, što znači "glumac". To je suština hipokrizije: stavljanjem sebe u čin religijske glume. Verovatno ne postoji greh koji je tako raširen među religioznim ljudima od greha licemerja. U stvari, neki oblici religije gotovo ga i zahtevaju da se ispolji.

Kada ljudi ulaze bogomolje, onda oni po pravilu promene svoje ponašanje. Oni više nisu prirodne, slobodne i otvorene osobe. Oni su, čini se, kao zahvaćeni od neke vrste nevidljivog "grča". Oni osećaju zahtev da treba da se stavi verska (religiozna) maska. Različite grane religije mogu zahtevati navlačenje maski različitih vrsti, ali mali broj njih omogućava ljudima da budu istinski svoji - ono što jesu i slobodni.

Kada propovednik osuđuje određene grehe, ljudi znaju da reaguju sa savesnim "Amin!". Ali van crkve oni čine te iste grehe bez trunke savesti. Ako se mole na glas, oni koriste poseban ton glasa i često prefinjeni rečnik. Oni ne zastaju da razmislite o tome kako bi se ljudski otac osećao ako bi mu se njegovo dete obraćalo sa takvim veštačkim jezikom, ili da sebe stavi u neprirodno ponašanje samo da ga impresionira.

Bog u Bibliji nema vremena za licemere. Ova tvrdnja proizilazi veoma jasno iz priče o Jovu. Tri Jovova prijatelja su sipala bujice kitnjastih religioznih govora. Govorili su, u stvari, da "Bog uvek blagosilja pravednike i da oni nikada nepravedno ne trpe." S druge strane, "Bog je uvek sudija zlima i oni nikada neće imati uspeha." Ipak, činjenice istorije pokazuju da to nije uvek istina. To je bio samo plitak verski govor!

S druge strane, Jov je bio potpuno iskren. On je rekao, i to veoma iskreno: "Bog prema meni nije fer. Nisam učinio ništa da zaslužim sve ovo, ali čak i ako me on ubije. Ja ću mu i dalje verovati."

U Jovu 42:7, Gospod nam otkriva svoje mišljenje o ponašanju Jova i njegovih prijatelja: "... reče Gospod Elifasu Temancu: Raspalio se gnev moj na tebe i na dva prijatelja tvoja što ne govoriste o meni pravo kao sluga moj Jov." (Jov 42:7 RDK)

Mi moramo da se zapitamo: Kako se ova vrsta religioznog ponašanja razlikuje od greha Ananije i Sapfire, a što ih je koštalo života?

Trenutak istine

U određenom trenutku u svojoj karijeri, kralj David je postao kriv za dva strašna greha. Prvo, on je počinio preljubu sa Vitsavejom, ženom Urije, svoga bližnjega. A onda da bi prikrio ovaj svoj greh, on je naručio ubistvo Urije.

Očigledno je, da je David otišao daleko sa svim ovim, a pored toga on je i dalje praktikovao svoje redovne oblike bogosluženja. On je još uvek obavljao dužnost kralja. On je još uvek živeo u palati. Spolja se ništa nije promenilo - dok glasnik Božiji, prorok Natan, nije došao i suočio Davida sa njegovim gresima. U tom trenutku, Davidova večna sudbina biva izbačena iz ravnoteže. Po milosti Božijoj, David čini pravi izbor, pravu odluku. On se nije izgovarao ili pravdao, on nije pokušao da sve zataška. On je priznao: "Zgrešio sam" (2. Sam. 12:1-15).

Kasnije, u svom Psalmu 51. David iznosi Bogu svoju molitvu priznanja, a zatim i vapaj za milost. Stihovi peti i šesti počinju sa reči: "Gle", čime se izražava iznenadno otkrivenje od vitalne istine.

Peti stih kaže: "Gle, u bezakonju rodih se, i u grehu zatrudne mati moja mnom." David je došao licem u lice sa nečim što može samo Duh istine otkriti: ne samo grešna dela koja je počinio, već i strašnu snagu zla nasleđene grešnosti koja prebiva u svakom Adamovom potomku.

Šesti stih otkriva jedini temelj na kojom Bog nudi spasenje od vlasti prebivajućeg greha u njemu: "Gle, istinu ljubiš u srcu, i iznutra javljaš mi mudrost." Čak i nakon njegovog greha David je nastavio da ide kroz sve spoljašnje oblike ponašanja koji su odgovarali ulozi kralja. Ali sada postoji veliki jaz između njegovog spoljašnjeg ponašanja i njegovog unutrašnjeg stanja srca. On je postao licemer - glumac koji igra ulogu kojoj više ne odgovara, jer u svome srcu on više nije takav. Za ovo postoji samo jedan lek: iskrena ispovest i pokajanje od sveg srca.

Od Cveti do Velikog petka

Postoji jedna istina koja se provlači kroz celu Bibliju: Bog nikada neće napraviti kompromis sa grehom. Ovo živo ilustruju dva dana u životu Isusa Hrista: tzv. Cveti i Veliki petak.

Na Cveti, Isus ulazi u Jerusalim kao popularni junak - "prorok iz Nazareta Galilejskog" - i ceo grad je bio otvoren za Njega (Mt. 21:11). On je tada lako mogao da stavi po strani svoje ljute neprijatelje, verske vođe, i proglasi sebe za kralj. To je bilo ono što su ljudi sa čežnjom i očekivali.

Ipak, On je izabrao neki drugi način. Pet dana kasnije On je odbačen visio go, raspet na okrutnom golgotskom krstu. Zašto? Jer Bog nikada neće praviti kompromis sa grehom i jedini način da se bavi sa grehom je bilo kroz žrtvovanje Isusa na krstu - kroz Njegovu smrt.

Mnogi hrišćani danas govore i mole se za "probuđenje". Međutim, oni često previđaju činjenicu da postoji samo jedna prepreka za probuđenje koju nikada i nikako ne mogu zaobići, a to je: greh. Dok se ne pozabave grehom, istinsko probuđenje ne može da dođe. Postoji samo jedan način kako da se pozabavimo svojim grehom: "Ko krije prestupe svoje, neće biti srećan; a ko priznaje i ostavlja, dobiće milost." (Pri. 28:13 RDK).

Iskreno rečeno, mnogi delovi savremene crkve su puni "pokrivenih greha." Ovde su neki od greha koje hrišćani često žele da prikriju:

- Zlostavljanje dece - fizičko, emocionalno, seksualno - ili kombinacija.

- Nevernost bračnom zavetu.

- Neetičko ophođenje sa novcem.

- Zavisnost od pornografije (Ja sam bio šokiran kada sam otkrio koliko je ovo česta pojava među liderima u crkvi.)

- Halapljivost, prožrdljivost - preko potreba našeg fizičkog apetita.

Božji lek za ovo je dvostruk: prvo, priznati, a onda ostaviti. Mi nevoljno priznamo svoje grehe. Ipak, drugog leka nema: "Ako ispovedamo svoje grehe, on je veran i pravedan - da nam oprosti grehe i očisti nas od svake nepravednosti." (1. Jn. 1:9 EČ). Bog nikada i nigde u Pismu, nije sebe obavezao da će da nam oprosti grehe koje mi nismo spremni da mu priznamo.

Ali nije dovoljno samo da priznamo. Takođe moramo i da to "ostavimo." Moramo napraviti ozbiljnu odluku da ne nastavimo da činimo greh koji smo jednom priznali. Moramo slediti sažeti savet koji je Danilo dao kralju Nabukodonozor: "oprosti se greha svojih pravdom" (Dan. 4:27 RDK). Između pravednosti i greha, nema sredine, tj, "sive zone". "Svaka nepravda je greh" (1. Jn. 5:17 EČ). Šta god nije pravedno to je i grešno.

Da li ste se već suočili licem u lice sa teškom odlukom koju nameće Duh istine?

Ako je ovo moje pismo u vama izazvalo pitanje, da neke stvari u vašem životu nisu prihvatljive ili vas je suočilo u nekom području sa vašom neposlušnosti, onda se otvorite za Duha istine! On je spreman i voljan da dođe i da vam bude od pomoći.

Izvor: D.P. Teaching Letter, No. 22.

^vrh

DVANAEST PITANJA

KOJA TE MOGU IZMERITI

- Mike Irvin

"Ispitajte sami sebe - da li ste u veri, proverite sami sebe..." (2. Kor. 13:5 EČ)

Svake godine u određeno vreme, imam naviku da radim detaljno razgledanje i inventar mog života. Ponekad, to u meni probudi neku slatku nostalgiju, jer mislim o nekim lepim vremenima i mestima. No, uglavnom nastojim da pregledam i sagledam svoj život iz sadašnje, tj. trenutne perspektive i gledam napred u ono šta bih hteo učiniti u narednih nekoliko meseci i godina.

No, ova moja navika "sagledavanja vlastitog života" je dobila sasvim novo značenje od kada sam postao hrišćanin, u mojim ranim tridesetim godinama. Pitanja koja sada sebi postavljam su postala više one duhovne prirode, ali svrha je ostala ista: procenjujem sebe gde sam danas i određujem gde bi želeo da budem za nekoliko meseci ili godina.

Do ovih pitanja, koje ovde predstavljam, došao sam pre mnogo vremena iz jednog starog hrišćanskog časopisa, još iz 1944. godine. Prepisao sam ih sebi i držim to na mestu gde ih mogu uvek brzo naći. Želim ovih 12 pitanja, namenjenih za vrednovanje duhovnog života, podeliti i sa vama, jer ako meni pomažu verujem da mogu i vama biti od koristi.

Bez obzira da li "sebe inventarišete" dnevno, mesečno, godišnje ili s vremena na vreme, ova pitanja vam mogu pomoći da učinite novi fokus, novo centriranje i novo definisanje vaših prioriteta u vašem duhovnom životu. Pa, krenimo...

1. Opšte gledano: Da li je moj život ugodan Bogu?

Da li Boga stavljam ispred svega i na prvo mesto, u svemu što radim? Držim li se Isusovih zapovesti datih u Mateju 22:37, Marku 12:30 i Luki 10:27? Volim li Gospoda sa svim što ja imam i svoga bližnjega? Da bi se odgovorilo na ovo pitanje tačno, važno je prvo znati i razumeti šta je to što ugađa Bogu?

2. Da li uživam u tome što sam hrišćanin?

Tu se naravno prvo postavlja pitanje: "Jesi li ti hrišćanin?" Jesi li primio Isusa Hrista kao svog ličnog Spasitelja, pokajao se za svoje grehe, i doneo odluku da živiš svoj život za Njega?

Moj život danas je svakako puno bolji nego "pre Hrista", a ja se ne bih vraćao u svoje pred-hrišćanske dane ni za šta na svetu. Iskusio sam da je veliki užitak u poslovima Gospodnjim - kao što je molitva, studiranje Biblije, zajedništvo sa drugim hrišćanima, odlazak u crkvu. Svakako, neke od ovih stvari zahtevaju dosta vremena i truda, za razliku od mog starog života koji je bio mnogo jednostavniji.

Mora postojati osećaj radosti da se bude hrišćanin. Radost je više od sreće, i ona se može uzdignuti iznad svake tuge. To je više od toga da se ima "lepo vreme, već nas to nosi kroz teška vremena. Zašto? Jer "radost Gospodnja je vaša snaga" (Nem. 8:10).

3. Da li držim u sebi osećaj mržnje ili nedopadanja prema bilo kome?

Postojala je jedna stvar koju sam održao u svome srcu neko vreme, a to je ovo: voli ono šta Bog voli i mrzi ono što Bog mrzi. Bog ljubi svo Njegovo stvorenje i Njegovu decu, i to znači da i mi moramo pokušati učiniti isto.

Moramo ljubiti bližnjega svoga, a ako se pojave neslaganja ili sukobi među decom Božjom, to treba biti rešeno u ljubavi. Ne smemo sebi dozvoliti to, da mrzimo druge i da i dalje očekujemo da smo u volji Božjoj: "Ko govori da je u svetlosti, a mrzi svoga brata, još uvek je u tami." (1. Jn. 2:9 EČ). Voli ono što i Bog voli.

4. Da li studiram ili barem čitam Bibliju svaki dan?

Ne samo da se čita, mada i to je bolje nego je uopšte ne čitati, već nastojanje da se proučava Reč Božja. Da se razmišlja o pročitanom i to primenjuje u životu.

Bog je odlučio da nam govori kroz Svoju Reč. On to koristi da nas podučava, svedoči, daje podsticaje, nadu, opominje nas i vodi nas. Pavle kaže: "Sve, naime, što je unapred napisano, napisano je nama za pouku, da strpljivošću i utehom Pisma imamo nadu." (Rim. 15:4 EČ). Da li to čezneš da znaš, poznaješ i uroniš u dubine Reči Božje? Imaš li unutrašnju glad za njom?

5. Koliko vremena provodim u molitvi?

Uopšte, molite li se? Ili samo u hitnim situacijama? Ja ovde govorim o lično-intimnoj i svakodnevnoj molitvi, a ne o molitvi sa nekim, u crkvi ili grupi. U Mateju 6:6 Isus nam govori: "A ti kada se moliš, uđi u svoju sobu, zatvori vrata svoja i pomoli se Ocu svome u tajnosti; i Otac tvoj koji gleda u tajnosti ispuniće ti."

Nemojte pokušavati prevariti Boga u vezi vašeg molitvenog života. On želi imati sa vama svakodnevno zajedništvo kroz molitvu. Ako je Gospod Isus za sebe uzimao svakodnevno vreme za molitvu, onda koliko više to trebam ja i ti?

6. Kada sam poslednji put dobio odgovor na moju molitvu?

Naravno, da bi odgovorili na ovo, moramo biti ti koji se uopšte mole, i to da se mole ozbiljno i specifično. Možete ukazati na posebne događaje koji su bili direktan odgovor na vašu molitvu?

Moja devetnaestogodišnja kćer je nedavno slupala svoj auto na putu u srednju školu. No, ja sam u tome video da je Bog odgovorio na moje molitve upravo tada, jer je ona iz te saobraćajne nesreće izašla bez i jedne ogrebotine. Molio sam Gospoda, svakoga dana, da On stavi svoje ruke oko nje i da je On "zakrili". Takođe, to isto molim i za mog sina, da Gospod sa svojom vojskom anđela ih oboje zaštiti. U mom umu uopšte nemam sumnje da je Bog odgovorio na ove moje molitve.

Biblija je prepuna incidenata koji su se desili kao Božji odgovor na molitve. Možda vaš odgovor neće biti takav da odmah dobije vodu iz stene (2. Moj. 15:25) ili da dobijte dete kad već imate devedeset godina (1. Moj. 17:7), ali mi moramo da molimo, za naše dobro i radi našeg blagoslova.

7. Molim li redovno za nečije spasenje?

Da li imate naviku da vodite molitveni dnevnik, da tu upisujete imena onih za čije se spasenje molite? Uopšte, molite li se konstantno (po imenu) za određene osobe koje želite da uđu u spasenje?

Bog čuje molitvu svoje dece i On odgovara na nju. Molitva za nečije spasenje je molitva koja je 100% po Božjoj volji, jer Bog "želi da svi ljudi budu spaseni i da dođu do poznanja istine." (1. Tim. 2:4). Dakle, Bog to želi a koliko to isto želimo i mi? To je pravo pitanje.

Bog je taj koji privlači ljude k sebi, baš kao što je to učinio i sa vama i sa mnom (Jn. 6:44). Poput Hrista koji posreduje za nas (Jn. 17:20), ako smo Hristovi, i mi moramo pokazati barem približno posredovanje za druge. Ako u sebi imamo Hristovog Duha? Ja verujem da je moje spasenje postalo moguće samo zbog molitve nekih vernika koji su molili za mene.

8. Kada sam poslednji put podelio Jevanđelje sa nekom izgubljenom dušom?

Moramo razumeti da vi i ja ne možemo spasiti svakoga, tačnije nikoga, ali možemo im pomoći da vide Onoga koji to može. Isusovo Veliko poslanje koje je dato u Mateju 28:18-20, poziva nas da idemo u svet i govorimo ljudima o Spasitelju. Zašto to onda ne činimo planski i predano? Rimljanima 1:16 kaže da ne bi trebalo da se stidimo Jevanđelja, jer ono je sila Božija na spasenje svakome ko veruje.

Postoji li neko kome ne želite da se spasi? Ima li neko kome rado želite da provede večnost u paklu nego u prisutnosti Gospodnjoj? Ako kažete "ne" na ova pitanja, onda morate da kažete "da" za propovedanje Radosne vesti. Ako tvrdimo da se Jevanđelja ne stidimo, onda moramo biti spremni da ga ljudima i kažemo, da idemo podelimo sa nespašenima Radosnu vest.

9. Kako moj život izgleda onima koji nisu hrišćani?

Da li vi "samo pričate ili i radite"? Da li oni koji nisu hrišćani primećuju da ste drugačiji? Ovo je važno, jer ako vi niste drugačiji, ako nema vidljivih promena u vašem životu, ako vi ne živite sa drugačijim prioritetima, pa zašto bi onda neko želeo da sluša šta mu govorite, a kamoli da bude poput vas?

Vaš život mora biti odraz Isusa Hrista, koji sada prebiva u tebi: "Prema tome, ako je ko u Hristu - novo je stvorenje; staro je prošlo, vidi, postalo je novo." (2. Kor. 5:17 EČ). Ako tvrde da ste "novo stvorenje" u Hristu i Duh Sveti prebiva u vama, onda mora postojati vidljiva promena. Staro je otišlo a novo je došlo. Setite se da vas ljudi vas gledaju, pažljivo posmatraju, i da vi možete biti "jedini Isus" kojeg će ikad videti i doživeti Ga (2. Kor. 3:1-3).

10. Ima li nešto što ja ne mogu ili neću odbaciti radi Hrista?

Postoji li životni stil, navike, odnosi, rad, greh ili bilo kakav materijalni posed, kojeg se vi ne želite odreći da bi ste ušli u bliži odnos sa Bogom? Šta je za vas vrednije od vašeg odnosa s Hristom?

Da li ste poput bogatog mladića, u Luki 18:18-25, koji nije mogao prihvatiti život bez svojih materijalnih dobara, čak i ako to znači da će da živi bez Hrista? Ima li nešto u vašem životu da vas razdvaja, ili graditi zid između vas i Gospoda? Šta god to bilo - novac, slava, položaj, posao ili nešto drugo - sve te stvari su samo privremene i u odnosu na večnost to nema nikakve stvarne vrednosti.

11. Koje su moje najveće slabosti i gde sam sklon praviti najveće greške?

Da li smo pošteni i iskreni priznati svoje mane i greške? Ili ih pokušavamo racionalizovati i tako opravdati? Naše slabosti nisu zle ako smo ih spremni priznati i okrenuti se Bogu da bi od Njega tražili silu za njihovo prevladavanje. Gospod je rekao Pavlu: "... dosta ti je moja blagodat; jer sila nalazi svoje ispunjenje u slabosti. Stoga ću se najradije hvaliti svojim slabostima, da se Hristova sila nastani u meni. Zato mi se sviđaju slabosti, zlostavljanja, nevolje, gonjenja, pritešnjenosti Hrista radi; jer kad sam slab, onda sam silan." (2. Kor. 12:9-10 EČ)

Pavlov odgovor bi trebao biti i naš: "Kad' sam slab, onda sam jak". On takođe piše: "Ne kao da smo sami od sebe kadri da o nečemu rasuđujemo - kao sami od sebe, nego je naša sposobnost od Boga." (2. Kor. 3:5 EČ).

12. Da li stavljam išta ispred svojih hrišćanskih dužnosti?

Koje su obaveze hrišćanina? Tvoj spisak može biti drugačiji od mojeg, ali svaki bi trebalo da sadrži: da ljubim najpre Boga, da budem poslušan Bogu i da budem poslušan zakonima zemlje u kojoj živim (Rim. 13:1-7), da izvršavam svoju obavezu prema mom bračnom drugu, roditeljima i deci, i prema poslodavcu ili zaposlenom. Na sve ovo nas upućuje Reč Božja, ona detaljno nabraja dužnosti koje se očekuju od jednog hrišćanina.

Dalje, važno je istaći, da ja kao hrišćanin imamo dužnost prema onima koji ispovedaju istu veru u Gospoda zajedno sa mnom - dužnost mi je da prema njima pokažem ljubav, ne samo rečima već i delima, prema mojoj braći i sestrama u Hristu. Zahtev da hrišćani pomažu jedni drugima, čini da oni jedni prema drugima budu odgovorni. Tako, postoji li nešto što me sprečava da ispunim svoje hrišćanske dužnosti prema drugima? Da li za mene postoji nešto preče od toga?

* * *

Možda vaš spisak pitanja izgleda malo drugačije od ovog mog. Svakako on mora da bude više odgovarajući za vaš duhovni život, jer nismo svi mi isti i nemamo svi iste slabosti. No, dobro je za svakoga od nas da imamo ovakav "spisak merenja" pomoću kojega ćemo odmeriti naše trenutno hodanje sa Gospodom - i koristiti ga s vremena na vreme na sebi.

Periodično, uzmite sebi vremena i povuci se u osamu, i otvoreno pred Bogom razmišljajte o svome duhovnom životu. Učinite pokajanje ako treba i za šta treba, a zatim nastavite sa obnovljenim dinamikom da živite i služite Bogu verno i poslušno.

"Jer je vreme da sud počne od kuće Božije; ako pak prvo od nas počinje, kakav će biti kraj onih koji su neposlušni Božijem evanđelju?" (1. Pet. 4:17 EČ).

^vrh

VERA ZA VEĆE STVARI

- Neil Holman

- Šta možemo naučiti iz Poslanice Jevrejima 11?

Vera je bitan i sastavni deo hrišćanskog života. Biblija kaže: "Bez vere je nemoguće Bogu ugoditi" (Jev. 11:6). S obzirom da svi vernici žele da ugode Bogu, onda primeri života osoba iz Starog zaveta koje se spominju u velikom poglavlju o veri, u poslanici Jevrejima 11, mogu nas ohrabriti i poučiti.

Vera donosi budućnost u našu sadašnjost

Ovo poglavlje "vere", iz Jevrejima, počinje izjavom, tj. definicijom same vere: "A vera je tvrdo pouzdanje u ono čemu se nadamo, osvedočenje o stvarima koje ne vidimo." (Jev. 11:1 EČ). Ovaj stih nam objašnjavaju šta vera, ustvari, jeste, kakva je njena priroda i suština. Kada nam je Bog dao dar vere za spasenje, on nam je dao "tvrdo pouzdanje da budemo sigurni u ono čemu se nadamo" - večnom životu. Tako, imamo nadu u stvari koje će se sigurno jednom dogoditi, kao što su: vaskrsnuće mrtvih, drugi Hristov dolazak, kao i to da je nebo stvarno mesto. Naša nada nije samo nešto za šta Biblija kaže da je "možda" - pod znakom pitanja - ili će se "možda" desiti, već to je nadanje na temelju istinite Božje Reči, a Bog ne laže (4. Moj. 23:19).

Vera donosi budućnost u sadašnjost; ona čini da stvari kojima se nadamo zaista postanu stvarnost. Vera nas, takođe, čini "sigurnim u ono što ne vidimo". Mi još ne vidimo našeg nebeskog Oca, niti nebo, niti Isusa Hrista svojim sopstvenim očima. Međutim, očima vere to sve, opet, vidimo i sigurni smo u to.

U Jevrejima 11:2 ljudi su pohvaljeni zato što su bili sačuvali svoju veru. Ovo nam pokazuje da se prava biblijska vera zasniva na bezuslovnoj poslušnost Božijoj Reči uprkos okolnostima i posledicama po onog koji veru ispoveda. Na primer, niko od ljudi, u ovom poglavlju, nije pohvaljen za ono za šta bi ih svet pohvalio, kao napr. oslabiti 10 kila za mesec dana, popeti se na neki visok vrh ili biti bogat, zgodan, popularan ili snalažljiv. Dakle, preostali deo poslanice Jevrejima 11 opisuje veru starozavetnih pojedinaca izraženu u njihovim svakodnevnim životima - života poput naših.

Avelj: Aveljovi prinosi su bili skupoceni i dobro promišljeni; oni su bili najbolji deo prvine od njegove stoke (Jev. 11:4). U drugu ruku, Kainovi prinosi su bili nepromišljeni i nisu bili one prirode koje je Bog tražio da budu. Ustvari, on je želeo da "prođe što jeftinije", da da ono šta ima Bogu - od svog viška. Nije mario, nije se pitao: Šta to Bog želi od njega? On je napravio propust da poput Avelja, prinese "bolju žrtvu" koja bi bila Bogu ugodna i koja bi mu donela Božju naklonost. Tako bi i mi trebalo da damo sve od sebe i da radimo najbolje što možemo kad god služimo Bogu, da to činimo kroz žrtvu kakva će mu biti i ugodna.

Enoh: Enoh je očigledno hodao sa Bogom. Čini se da je bio veran Bogu svakodnevno. Nemojmo pomisliti da i mi moramo pošto-poto da postignemo velike uspehe za Boga. Trebalo da smo verni u malim stvarima, koje svet ne razume, kao što je "okretanje drugog obraza" i "davanje čaše hladne vode" žednom. Trebalo bi da smo verno-poslušni bilo u malim ili velikim stvarima, bez obzira na okolnosti i posledice.

Noe: Veran otac može da bude dobar duhovni primer svojoj porodici. Noe je bio otac koji je išao protiv svih i ostao je veran Bogu onda kada su mu se svi drugi rugali. Bio je siguran u stvari koje još nije video (Jev. 11:7). Iako nikada nije video kišu i nikada nije doživeo potop, proveo je oko sto godina gradeći ogroman brod kilometrima daleko od bilo kakve vode. To je bio Božiji dar vere koji mu je omogućio da bude siguran da najavljeni potop dolazi. U to je bila uračunata i lična cena, jer zamislite samo kako su njegovu porodicu ismevali drugi ljudi zbog onoga šta je verovao i kako je živeo.

Avraam: Kao i Avraam, mnogi misionari su se našli u situaciji da ne znaju gde ih Bog tačno vodi (Jev. 11:8). Postoji uvek cena koju treba platiti zbog poslušnosti Bogu, kao što je i Avraam morao da napusti svu udobnost koju je imao u svom gradu Uru.

Dalje, sledeći primer Avraamove vere vidimo kada je on prihvatio obećanje od Boga da će dobiti sina, iako njegova žena zbog starosti, nije više mogla da rađa (Jev. 11:11). No, zato što su mogli da vide Božije delo u prošlosti oni su poverovali - mada to nije imalo ni malo smisla za ljudski um (logiku). Još jedan primer njegove vere bila je spremnost da žrtvuje svog jedinog sina (Jev. 11:17-19). Ovo je bio veliki test Avraamove vere koja je bila izgrađena kroz male stvari.

Ako ne dozvolimo Bogu da gradi našu veru kroz male stvari, kako ćemo raditi stvari kao što je misionarski rad ili selidba na neko drugo mesto pod njegovim rukovodstvom? Mnogo toga, što Bog ima za nas, propuštamo samo zato što ne radimo stvari u veri. Zbog toga Bog ne može da gradi našu veru, jer mu ni ne dajemo priliku za to. Avraamova nada je bila u budućnosti (Jev. 11:10).

Bio je odlučan da se preseli zato što njegova nada nije bila vezana za mesto gde je živeo, već je bila u Bogu: "Shodno veri pomreše svi ovi ne primivši obećanja, nego ih samo izdaleka videše i pozdraviše, i priznaše da su stranci i došljaci na zemlji... ali sad čeznu za boljom, to jest, nebeskom otadžbinom. Zato se Bog ne stidi njih, niti se stidi da se naziva njihovim Bogom; jer im je pripremio grad." (Jev. 11:13, Jev. 11:16 EČ). Bog je izvan vremena i Avraam je mogao da vidi mnogo dalje od ovog života. Ova misao se ponavlja više puta u ovom odeljku.

Mojsije: Ponekad nas vera podstiče da radimo stvari bez razmišljanja ili da odbijemo da radimo stvari koje volimo. Mojsije, kao sin faraonove ćerke, imao je sve na dohvat ruke (Jev. 11:24). Međutim, on je izabrao da se poistoveti sa jevrejskim robovima, radije nego da bude deo kraljevske porodice: "... jer je Hristovu porugu smatro većim bogatstvom od blaga egipatskog; imao je, naime, u vidu uzvraćanje nagradom. Verom ostavi Egipat ne uplašivši se kraljeve jarosti; jer se čvrsto držao Nevidljivoga kao da ga gleda." (Jev. 11:26-27 EČ). On je bio siguran u ono što nije mogao videti. Nemilost u koju je pao radi jevrejskog Mesije (Hrista) bila je vrednija od sveg egipatskog blaga.

Samson: Obično na Samsona gledamo kao na propalicu i ženskaroša, ali Bog ga ne vidi na taj način (Jev. 11:32). Ako se osećaš kao da je Bog stalno razočaran tobom i da ti ne možeš da ispuniš očekivanja koja ti misliš da On ima za tebe, onda upamti da Bog nije zapisao nijedno tvoje neverstvo. Budi ohrabren da i kada, s vremena na vreme, pogrešiš On ne vodi zapisnik o tvojim gresima, jer su oni "razapeti" na krstu sa Hristom.

Oni koji su progonjeni: "Žene primiše svoje mrtve uskrsom. Drugi su bili udareni na muke i ne pristaše na izbavljenje - da bi dobili bolje vaskrsenje." (Jev. 11:35 EČ). Svi su oni su imali izbora da poreknu svoju veru i oslobode sebe od mučenja, ali su izabrali da se suoče sa posledicama njihove vere u Boga. Ovi ljudi su postali beskućnici i bili su tretirani kao životinje: "Drugi doživeše ruganja i batine, a uz to okove i tamnicu; bili su kamenjem pobijeni, prestrugani, iskušenjima podvrgnuti, pomreše od mača, potucahu se u ovčijim kožusima, u kozijim kožama, u oskudici, u nevolji, u zlopaćenju..." (Jev. 11:36-37 EČ).

Sećate se Savla iz Novog zaveta koji je odvlačio ljude u zatvor i mučio ih zbog njihove vere u Hrista. On je gledao kako Stefana kamenuju do smrti. Ove stvari nisu prošlost, one se i dan danas dešavaju hrišćanima u nekim zemljama. Možete o tome čitati u brojnim izveštajima na Internetu.

No, ovo nas nagoni da sami sebe zapitamo: Koliko je ustvari jaka moja lična vera? Ako nismo verni u malim stvarima i kada smo u miru, kako možemo računati na to da ćemo ostati verni u progonstvu i teškoćama?

Zašto ovi progonjeni hrišćani imaju tako jaku veru? To je zbog toga što vide druge hrišćane kako žive u tim istim okolnostima i oni hrabre jedni druge - imaju jedni druge. Oni tako dobijaju jasnu poruku: "Moguće je, bez obzira na sve..."

Naša vera: Ovi ljudi vere, iz Jevrejima 11, nisu videli Mesiju (Jev. 11:39), ali mi znamo, posredstvom zabeležene istorije, kako je Isus živeo i umro, i da je On očekivani Mesija iz Starog zaveta. Sigurni smo u ono čemu se nadamo, a to je vaskrsenje mrtvih. Tela ovih vernih ljudi Starog zaveta biće oživljena zajedno sa našim kako bi se svi zajedno sreli kod Gospoda u nebu (Jev. 11:40).

Bog je veran; uvek se možemo pouzdati u Njega. No, da li mi možemo biti verni u svakodnevnim sitnicama života? Dozvolimo Bogu da On kroz naše "male poslušnosti Njemu", u nama izgraditi veću veru - za veće stvari. Ako je to uradio sa Avraamom, onda može i sa nama.

Sa engleskog prevela: Branislava Davidović. Parafrazirano u nekim delovima.

^vrh

REČI VEČNOG ŽIVOTA

- Vlado Pšenko

"Odgovori mu Simon Petar: Gospode, kome da idemo? Ti imaš reči večnoga života..." (Jn. 6:68 EČ)

Dragi čitatelju? Da li razmišljaš o večnome životu? Jedan je pesnik rekao: "Istinski je život kada srce osluškuje zvukove večnosti." Sveto nam pismo govori vrlo ozbiljno o tome. Štaviše, stavlja nas pred određeni izbor. Hoćemo li grubom životnom stazom hodati kao ljudi kojima zemaljski život nije ništa više od brige za preživljavanje, borbe za osnovne životne uslove te materijalno zbrinjavanje sebe i svojih potomaka? Ili ćemo dopustiti Bogu da nas, uz našu saradnju, snabde osnovnim životnim potrebama, i bude nam oslonac i vodič po trnovitoj životnoj stazi? Bilo koji izbor napravili, znajmo važnu stvar: ovaj drugi izbor vodi u večno zajedništvo sa Bogom, koje daleko nadmašuje kratkoću ovozemaljskog života i njegovu ograničenost.

Evanđelja nas podstiču na dobar izbor: večni život s Bogom. Svoje je prve učenike Isus susreo na obalama Galilejskog jezera. Evanđelista Matej nam u svome evanđelju ukratko opisuje kako se to dogodilo. Isus je prolazio uz Galilejsko jezero. Ono je bilo bogato ribom - izvor hrane i zarade za stanovništvo toga kraja. Priroda je u okolini jezera bila izuzetno lepa, stoga su tamo nastajali značajni gradovi poput Kafarnauma, Vitsaide, Tiverijade i drugih. Isus je tu zapazio dvojicu braće ribara: Petra i Andriju. Upravo su bili u akciji: bacali su mreže u more. Isus im je tada rekao: "Hajdete za mnom, i učiniću vas ribarima ljudskim!" (Mt. 4:19 EČ)

Nedaleko je ugledao i drugu dvojicu braće, Jakova i Jovana, gde su sa ocem krpili svoje mreže. I njih je pozvao k sebi. Ovi ribari, koji su krpili mreže i lovili ribu, nisu bili pripadnici nekog bogatog sloja društva. Bili su siromašni ljudi, koji su se trudili da zarade za život. U tome nije bilo ničega lošeg. Imali su zasigurno i svoje snove: "Iduće godine nabavićemo nove i bolje mreže! Urediti kuću. Nabaviti veću lađu! Udružiti se sa drugim ribarima! Znatno povećati naš ulov! Osigurati da otac ne mora više raditi!" Sve je to bilo tako ljudski, uobičajeno i prirodno. A Isusov je poziv nalagao veliku životnu promenu: slediće njega kuda god bude išao, te će se od njega učiti novom zanatu. To je umnogome značilo i rastanak sa predivnim krajolicima zavičaja. Mnogi bi ljudi rekli: "Kako ćemo ostaviti naš dom? Moja je jedina želja da umrem u svom zavičaju!" Isusov je poziv nalagao rastanak sa njihovim dosadašnjim životom i odlazak u nepoznato. To je teško. Pa, ipak, njihov je odgovor bio jasan: "A oni odmah ostaviše mreže i pođoše za njim." (Mt. 4:20 EČ)

Isus je vrlo brzo naišao na ljude, koji su bez oklevanja odlučili da pođu s njim. Sa mnom bi bilo puno teže. U ranoj mladosti i meni se događalo da sam morao brzo odlučivati. Sećam se mame, kako je, sva prestrašena, iznenada uletela u sobu i zapovedila mi: "Sine, pakuj svoje stvari. S ocem više ne možemo živeti, poludio je od alkohola. Idemo bilo gde, samo ne možemo više ostati ovde!" Tada sam se sledio. Kako odjednom i tako iznenada krenuti u nepoznato? Čuo sam ljude gde govore: "Ne, ja nikad ne bih mogao otići iz svoga zavičaja. Radije ću trpeti nego otići. Tu sam rođen, tu živim i tu ću i umreti!" No, Isusovi su učenici odmah napustili sve i krenuli za Isusom. Božja ih je prisutnost toliko snažno zahvatila da su naslutili kako se u Isusovom pozivu krije nešto dragoceno. Znali su osetiti da je poći za Isusom u nepoznato dragocenije iskustvo nego nastaviti dotadašnji život. Možda su njihovi bližnji zapomagali: "Pa, vi ste ludi! Ostavljate toliki posao i bežite! Upropastićete sebe i nas! Bićete i goli i bosi!"

Isusov učenik Jovan, kojeg smo ranije spomenuli, daje zapis o tom važnom iskustvu. Nakon Isusovog govora mnoštvu o odgovornosti predanog života, mnogi su se povukli, jer su zahtevi izgledali preteški. Tada je Isus postavio pitanje onima, koje je sam odabrao: "Da nećete i vi da idete?" (Jn. 6:67 EČ) Dobio je sledeći odgovor: "Gospode, kome da idemo? Ti imaš reči večnoga života." (Jn. 6:68 EČ) Upravo je to bilo ono dragoceno blago, koje ih je držalo uz Isusa i u najtežim iskušenjima. Nisu hteli da propuste ukazanu priliku, koja se sastojala u tome da zemaljski život stave u službu večnosti. Život uz Isusa im je pomogao da uzveruju i u potpunosti se pouzdaju u ono što im je pre rekao: "Zaista, zaista, kažem vam: ko sluša moju reč i veruje onome koji me je poslao, ima večni život i ne dolazi pred sud, nego je prešao iz smrti u život." (Jn. 5:24 EČ) Iz iskustva znam da je vrlo jednostavno iz ruku ispustiti dragocenu stvar ili dragocenu stvar zameniti za nešto bezvredno.

Dobar biblijski primer za to je i zapis u Prvoj Mojsijevoj, o događaju koji se dogodio mnoga stoleća pre Isusovog susreta sa učenicima. Jakov su i Isav bili braća blizanci. No, kako je Isav trenutak pre Jakova izišao iz majčine utrobe, prema tadašnjim običajima, imao je pravo prvorodstva, koje je bilo vrlo dragoceno. Uključivalo je očev značajni blagoslov, mesto poglavara u porodici i dvostruko veći deo očevog nasledstva. No, on se tog dragocenog dara odrekao za jedno obično jelo.

Biblija to opisuje ovako, pri samome kraju 25.poglavlja: "Jednom Jakov skuva jelo, a Isav dođe iz polja umoran. I reče Isav Jakovu: Daj mi da jedem to jelo crveno, jer sam umoran... A Jakov mu reče: Prodaj mi danas prvenaštvo svoje. A Isav odgovori: Evo, hoću da umrem, pa šta će mi prvenaštvo?" (1. Moj. 25:29-32 RDK) Poslednja rečenica u poglavlju daje tužan zaključak celog događaja: "Tako Isav nije mario za prvenaštvo svoje." (1. Moj. 25:34 RDK) Kasnije je Isav gorko plakao i kajao se zbog svoje nepromišljene odluke, no, bilo je kasno. Istina je da je Isav bio "mrtav-gladan", kako bismo to rekli, ali pravo prvorodstva je imalo tako visoku cenu, da ga je trebao i po cenu fizičkog života sačuvati.

Koliko smo gladni reči večnoga života? Ako nismo gladni, onda ćemo zasigurno večnost prodati u bescenje. Jednom sam sa suprugom bio u poseti našim dragim poznanicima. Nakon što smo seli uz kafu, oduševljeno sam im pričao kako sam u međuvremenu - dok se nismo videli - uspeo otputovati u jedan grad, pa u drugi grad, u jednu zemlju pa u drugu zemlju. Gestovima, slikom i rečima sam im prenosio koliko je to za mene bila velika sreća i dragoceno iskustvo videti sve te gradove i upoznati ljude iz drugih zemalja. Na kraju sam završio sa: "Jeste li vi - u međuvremenu - uspeli negde otputovati?" Na moje iznenađenje, moji prijatelji su me onako blago pogledali i sa smeškom odgovorili: "Znaš, mi ti nismo kao ti. Nas putovanje tako ne oduševljava. Mi ti se.. ono... radujemo kad imamo nešto dobro za pojesti. Evo, mi ti se veselimo što ćemo sutra jesti slavonsku šunku, a prekosutra pileće pečenje. Nas veseli pripremanje zimnice. Mi smo ti u tome. A nama ti nije do putovanja - veruj mi - to nam ništa ne bi značilo..."

Da li smo i mi usredsređeni samo na stvari zemaljskoga života, ili nas poput Isusovih učenika, privlači večno zajedništvo sa Bogom? Neko će reći: "Vrlo rado bih se zanimao za večni život. No, treba neko i raditi, da bi ja, moja supruga i deca, imali šta jesti?" No, nigde ne čitamo da je ijedan od Isusovih učenika umro od gladi, nemaštine ili zime. Naprotiv, stekli su dragoceno iskustvo o večnom životu, da su svoj zemaljski život u potpunosti podredili onome što je bilo dragocenije. Pod pretnjama i progonstvom, Petar i Jovan nisu ustuknuli. Naprotiv, svima koji su im zabranjivali propovedati Hrista, odgovarali su: "Rasudite da li je pravo pred Bogom da vas slušamo radije nego Boga? Mi uostalom ne možemo da ne govorimo što smo videli i čuli." (Dela 4:19-20 EČ)

Dragi prijatelju! Hoćemo li, poput Isava, vrlo lako prodati vredno za bezvredno - dragoceni večni život za kratkotrajni užitak i udobnost zemaljskoga života? Ili ćemo poput Petra, Jovana i ostalih poželeti da smo u večnom zajedništvu sa onim koji ima "reči večnoga života"?

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

RUKA MOLITVE

- Wesley L. Duewel

Da li znate da "molitva ima dugačku ruku"? Ona može dosegnuti sve oblasti u nebu. Biblija tu istinu uči kroz predivan simbolizam - podizanje ruku u molitvi: "Podignimo srce svoje i ruke k Bogu na nebesima." (Plač 3:41 RDK)

Prvi starozavetni primer, za "dugu ruku molitve", nalazimo u izveštaju o strateški važnoj bici koju su Izraelci vodili sa Amalečanima. Mojsije je poslao Isusa Navina u bitku dok je on podigao svoje ruke k nebu u molitvi Bogu:

"I dokle Mojsije držaše u vis ruke svoje, pobeđivahu Izrailjci, a kako bi spustio ruke, odmah nadvlađivahu Amaličani. Ali ruke Mojsiju otežaše, zato uzeše kamen i podmetnuše poda nj, te sede; a Aron i Or držahu mu ruke jedan s jedne strane a drugi s druge, i ne klonuše mu ruke do zahoda sunčanog. I razbi Isus Amalika i narod njegov oštrim mačem. Potom reče Gospod Mojsiju: Zapiši to za spomen u knjigu, i kaži Isusu neka pamti da ću sasvim istrebiti spomen Amalikov ispod neba." (2. Moj. 17:11-14 RDK)

Kakvo je objašnjenje ove velike pobede i zašto je ovo trebalo biti zapisano? Mojsije odgovara u 16. stihu: "Što se ruka beše podigla na presto Gospodnji, Gospod će ratovati na Amalika od kolena do kolena."

Vidljivo su naše ruke uzdignute; duhovno, one dodiruju Božje prestolje. Možeš moliti molitvu koja se ne diže dalje od tvoje glave, da nikada ne izađe iz sobe u kojoj se nalaziš. Ali kada moliš u Duhu, u Božjoj volji i u Isusovo ime, tvoja molitva može doseći najviše oblasti na nebu.

Mojsije je napisao istinu. Njegove su ruke dotakle Božje prestolje. Tvoje to takođe mogu učiniti ukoliko slediš Božje principe molitve. Pavle nas podstiče u Prvoj Timoteju 2:8: "Hoću, dakle, da molitve čine ljudi na svakome mestu, podižući svete ruke bez gneva i premišljanja." (RDK). Znači li to da mi doslovno moramo podići ruke uvek kada molimo? Sigurno ne. Bogu je više stalo do toga da njemu podignemo svoje srce i svoju dušu: "K Tebi, Gospode, podižem dušu svoju." (Ps. 25:1, Ps. 86:4, Ps. 143:8). Bilo da doslovno podižemo svoje ruke ili ne, u samoj je srži molitve da podižemo svoje duhovne oči i srce k Bogu. Za vreme iskrenog zastupanja ili intenzivnog duhovnog ratovanja možemo u privatnosti naše molitvene kleti ili čak u javnosti (a da toga uopšte nismo svesni) fizički podići svoje ruke prema Bogu. "Čuj molitveni glas moj, kad vapim k Tebi, kad dižem ruke svoje k svetoj crkvi Tvojoj." (Ps. 28:2 RDK)

Molitvom možeš drugoga dotaknuti

Ne samo da tvoja molitva može doseći do neba, već "duga ruka molitve" može preći i mnoge kilometre u bilo kom smeru na Zemlji. Ti iz tvoje molitvene kleti, tvog zastupničkog mesta, možeš dotaknuti nekoga ko se nalazi u potrebi, čak iako je udaljen hiljade kilometara. Ovo nije fikcija. To je duhovna realnost.

Nikada neću zaboraviti period od dve nedelje pre mnogo godina dok smo živeli u Indiji, kada sam osećao posebno breme molitve za našega sina. Jedne nedelje poslepodne taj je teret doživeo svoj vrhunac. Bio sam sam kod kuće i dok sam se žarko za njega molio, zaboravio sam na prostor i vreme. I dok sam tako nastavljao da se molim izgledalo mi je kao da klečim pored mog sina Džona s rukama na njegovim ramenima i molim Boga za njega. Bio je tako stvaran, baš kao da sam stajao uz njega. U tom sam trenutku dobio sigurnost, digao sam se s kolena i kasnije te večeri propovedao nedeljnu poruku u crkvi.

Zbog svih obaveza koje sam imao nisam bio u stanju sesti i napisati mu pismo sve do iza ručka sledećeg dana. Otišao sam u svoju kancelariju i seo za radni sto. "Dragi Džone", napisao sam, "ne znam šta to znači za tebe, ali sam siguran da ima svoje značenje. Danima sam imao posebno opterećenje u svojim molitvama za tebe i juče popodne klečao sam pored kreveta u spavaćoj sobi, odjednom mi se pričinilo da klečim pored tebe, sa svojim rukama na tvom ramenu." Upravo sam bio spreman da napišem sledeći odlomak, kad je zazvonilo zvono na našim ulaznim vratima. Otvorio sam vrata pred kojima je stajao poštar. Uručio mi je telegram. Ušao sam, zatvorio vrata, i otvorio telegram. Pisalo je: "Bog je moj Vođa. Tiha, ali sigurna odluka. Hvala za brigu, ljubav i molitvu. Džon." Kleknuo sam dok su mi suze curile niz obraze. Bog mi je dozvolio da jednom rukom dotaknem nebesko prestolje a drugom rame moga sina. Nakon nekoliko dana, dugo očekivano Džonovo pismo je stiglo. Upravo u vreme kad sam ja molio u Allahabadu, u Indiji, Džon je u Americi, klečeći sam u mraku, predao svoje srce Gospodu.

Možete dotaknuti i nečiju molitvu

Sećam se jedne druge prilike kad sam bio pozvan u Los Anđelesu na naročiti sastanak direktora OMS odbora. Bilo je to u julu 1962. Tokom mojih poslednjih dana u Landouru, hiljadu i osamstotina metara nad morem, loše sam se osećao. Moje se grlo upalilo, telo me bolelo i temperatura me lomila. Dok sam pokušavao raščistiti radni sto od zaostale pošte, molio sam se da moja porodica ne primeti u kakvom se stanju nalazim, jer sam se bojao da me neće pustiti da to veče otputujem za Nju Delhi i kasnije za Ameriku. Porodica me otpratila niz brdo do autobuske stanice i nije zapazila moju bolest.

Dok je autobus odlazio pozdravljao sam ih, ali čim je autobus zašao iza ugla naslonio sam glavu na prednje sedište, preslab da je više dignem. Budući da sam imao visoku temperaturu jedva sam izdržao putovanje do Dehra Duna putem dugim tridesetak kilometara sa puno krivina. U Dehri sam preseo na voz za Delhi. Iz nekog razloga osigurači električne instalacije su izbili, tako da je celi voz bio u mraku. Moja temperatura je rasla i ja sam se borio sa prehladom i glavoboljom. Pomislio sam: "Kad bih samo mogao susresti barem jednog hrišćanina da se pomoli za mene."

Odjednom, dok je voz brzao kroz noć, osetio sam kao da ljudska ruka, sa hladnim oblogom dotiče moje užareno čelo. U trenutku su moja prehlada, glavobolja i grlobolja nestali kao rukom odneseni, i ja sam se osetio u trenutku zdrav. Odmah sam pomislio: "Neko se molio za mene?"

Na putu za Los Anđeles zaustavio sam se u Hong Kongu i Tokiju. Tu smo imali molitvene sastanke sa našim kineskim i japanskim saradnicima. Svaki put pre no što sam propovedao, ispričao sam svoje nedavno iskustvo. "Danas sam ovde zato što je neko molio za mene. Ne znam ko je to bio, ali osetio sam nečiju ruku."

U pošti koju smo jednoga dana dobili, nalazilo se i jedno pismo za mene. Otvorio sam ga i pročitao da je ta osoba u 21,15 sati onoga dana kad sam ja napuštao Landour, molila za mene. Da, to je bilo vreme i taj dan. Bilo da sam na svom čelu tada osetio ruku tog molioca, bilo da je to bio anđeo koji je bio poslan da odgovori na upućenu molitvu, ja sam doživeo isceljenje. Molitva je prevalila hiljade kilometara i spustila svoj isceljujući dodir na jureći voz u vrućoj letnjoj noći.

Zašto takve molitvene dodire ne doživljavamo češće? Možda i zato što je premali broj ljudi razvio sluh za tiho i osetljivo govorenje Duha. Prečesto možda nismo dovoljno blizu Gospoda da bi smo bili u stanju prihvatiti njegovo vođstvo.

Duhovna stvarnost ipak ostaje: Molitva ima veoma dugačku ruku. Ona da dotakne nebo, a može da takne svako mesto u bilo koje vreme ovde na Zemlji. Na svaki način molitva te čini posrednikom Božjih blagoslova.

Božansko zastupničko Trojstvo

Isus je jedini posrednik između Boga i ljudi što se tiče spasenja. Posredovanje blagoslova koje nam Bog danas dopušta temelji se jedino na Hristovu posredovanju na Golgoti i Njegovu posredovanju danas s Božjeg prestolja. Ali taj je isti Pavle koji je u Prvoj Timoteju 2:5 zapisao da postoji, samo "jedan Bog, i jedan posrednik Boga i ljudi, čovek Hristos Isus,", takođe je napisao svega tri stiha kasnije: "Hoću, dakle, da molitve čine ljudi na svakome mestu, podižući svete ruke bez gneva i premišljanja." (1. Tim. 2:8 RDK)

Božja je želja da se udružimo sa zastupničkim Trojstvom onako kako je to On odredio. Bog Sin zauvek živi da bi posredovao za nas (Jev. 7:25). On se zauzima za nas Bogu s desne strane (Rim. 8:26). No, iako se Bog Sin i Bog Duh stalno zauzimaju za nas, može se reći da je Božje Trojstvo "kao nepotpuno" pre negoli što im se ti ne pridružiš u molitvi, u zastupanju sebe i drugih.

Hrist koji moli nalazi se na nebeskom tronu licem u lice s Bogom Ocem. Ali, nama slabim ljudskim bićima, spasenima milošću Božjom, dana je neverovatna prednost da uzdižemo svoje ruke pred Bogom dotičući njima samo Božje prestolje. Tada je naš molitveni rad takav kakvim ga je Bog predvideo - potpun - mi sarađujemo sa Božjim Trojstvom. Na neki tajanstveni način mi učestvujemo zajedno sa Hristom u posredovanju i kanalisanju Božjih blagoslova. Na neki tajanstveni način Bog blagosilja ovaj svet kroz naše molitve. Molitva nam omogućava da jednom rukom dotaknemo Božje prestolje a drugom svet koji se nalazi u potrebi, da ga dotakne sama Božja ruka milosti.

^vrh

misaone refleksije

MOLITVE

- razni autori

"Gospode Bože, dao si mi zdravlje da Ti mogu služiti, a ja sam ga upotrebio za nečiste poslove. Ponovo mi šalješ bolest da me ispraviš. Ne dozvoli da ovu bolest zloupotrebim i da Te optužim zbog ove bolesti. Loše sam upotrebio svoje zdravlje, i zbog toga si me ispravno kaznio. Ne dozvoli da zloupotrebim ovu kaznu.

Daj mi, Bože, podari mi milost i zdravlje. Dok je moje srce bilo puno ljubavi za svet i dok sam imao snage, nemilice sam se trošio na prazne poslove. Oslobodi me ove ljubavi. Učini da se radujem samo Tebi i darovima koji dolaze od Tebe. Amin." (Paskal)

* * *

"Klanjamo se Tebi Bože i želimo Te štovati sve više. Nauči nas da Te štujemo kako je dostojno štovati Tebe. Ti koji nas beskonačno ljubiš i spasavaš, Ti o kome je tako slatko razmišljati, dođi i nastani se u našim srcima. Tada ćeš stražariti nad našim usnama, našim mislima i našim delima, našim dušama i našim telima. Da, podari nam ljubav, najdraži od svih darova. Daj nam u naša srca ljubav rođenu iz Tvoje ljubavi kojom nas ljubiš, da i mi možemo ljubiti druge kako Ti ljubiš nas.

O, najdraži naš Oče našeg Gospoda Isusa Hrista kroz kojeg se na nas izliva Tvoja ljubav, zagrej naša srca zamrznuta u grehu. Pomozi nam, blagoslovi nas po svom Sinu. Amin." (Anselm Kentarberijski)

* * *

"Moj Gospode, Gospodaru mog života, udalji od mene duha samovolje, neposlušnosti i mrzovolje. Podari mi duha poniznosti, poslušnosti i strpljenja. O, moj Gospode i kralju moj, pokaži moje slabosti, da ne osuđujem svog brata." (Efraim sirijski)

* * *

"Zasićeni smo, o Gospode, puninom Tvojih tajni, puni smo sa izvora Tvojih dobara. Šta da Ti damo za ovo beskonačno davanje? Gledamo na Tvoju milost i začuđeno uzvikujemo. O veličino bogatstva i Tvoje mudrosti, o širino dobara, o nedostižna dubino milosti. Bili smo uprljani svojim gresima, a Ti si nas očistio. Molimo te za milost da budemo oslobođeni, obasjani zorom uskrsnuća i radosni u Tebi. Bože naš i naš Spasitelju." (Kiril Jerusalimski)

* * *

"Tebi, istinskom suncu sveta koje nikada ne zalazi, Tebi koji ispunjavaš radošću sve što je na nebu i na zemlji, Tebi se molimo, smiluj nam se i obasjaj naša tamna srca svojom svetlošću. Isteraj maglu neizvesnosti i tamu greha. Učini da nam život bude bez mrlje i prolaznosti da možemo hodati u Tvojoj svetlosti. Sačuvaj naša srca od tame i osposobi nas za dobra dela Tebi na slavu. Amin." (Erazmo Roterdamski)

^vrh

Smešna strana

BOLJI POSAO

Pošto je mali Marko došao da leto provede sa svojim dedom i babom, ovi ga svake nedelje vodili sa sobom u crkvu, na bogosluženje.

Za vreme propovedi se uvek dešavalo da deda zadrema, a baba se zbog toga mnogo stidela i ljutila na dedu, te dok su išli kući uvek bi dedi celim putem "propovedala": Kako može da bude takav...?

Tako, baba osmisli lukavi plan: U sledeću nedelju, na bogosluženju, šapne unuku: "Marko, daću ti 50 dinara ako budeš dedu budio čim vidiš da je zadremao, i nemoj da kažeš dedi da sam te ja to nagovorila."

Marko je veoma predano izvršio svoj zadatak i zaradio svojih 50 dinara. A ovaj "poslovni dogovor" između babe i unuka je trajalo čak nekoliko nedelja.

No, jedne nedelje baba opet zamoli unuka da se angažuje oko dede, a unuk na to joj reče:

"Bako, ne mogu to više da radim."

"Zašto?", upita ga iznenađena baba unuka.

"Pa, vidiš, danas pre nego smo pošli u crkvu, ja sam sa dedom sklopio bolji posao, za 100 dinara, da ga danas ne budim u crkvi."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 65 / 2011.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Sedam puta oko Jerihona - Vlado Pšenko

* Isus Navin - David Adenly

* Amin - T. Austin

* Gostoprimstvo - E. Šefer

* Da li si svestan koliko vrediš? - Derek Prince

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Kao što su oči slugama uprte u ruku gospodara njihovih, kao oči sluškinjine u ruku gospođe njene, tako su oči naše u Gospoda Boga našeg, dok se smiluje na nas." (Ps. 123:2 RDK)

Ovaj stih opisuje potpuno očekivanje i zavisnost od Boga, kao što neki sluga u potpunosti zavisi od volje svoga Gospodara. Stvarnu veličinu našeg Boga, koga ispovedamo, mi drugima pokazujemo kroz veličinu, tj. čvrstoću našeg pouzdanja u Njega u raznim životnim situacijama.

Dragi naši čitaoci,

Bog ima unapred smišljen plan za svaku situaciju u našem životu. Možda ste u stanju da razmišljate o načinima na koje bi Bog mogao rešiti vašu krizu, vaš problem, ali Reč Božja nam govori da ljudski um ne može ni zamisliti Božje puteve, tj. Njegove načine: "Jer misli moje nisu vaše misli, niti su vaši putevi moji putevi, veli Gospod; Nego koliko su nebesa više od zemlje, toliko su putevi moji viši od vaših puteva, i misli moje od vaših misli." (Isa. 55:8-9 RDK).

Bog nam uglavnom nikada neće reći koji je Njegov plan. Neće nam dati ni nagoveštaj kako će rešiti našu krizu. Nama jedino preostaje da verujemo u Njegova obećanja, u Njegovo veličanstvo, i da očekujemo da On učini "čuda" za nas.

Dakle, naš Gospod ima pripremljen put i ima apsolutnu silu i moć da izvrši svoj plan sa nama. Verovatno, bi On voleo ukloniti zastor i pokazati nam svoje "visoke puteve", ali On to neće učiti, jer želi da "hodamo u veri" (vidi 2. Kor. 5:7; Gal. 3:11).

Vera je pouzdanje u Onoga koji se ne može videti. Mi nikada nećemo iskusiti mir u našim teškim životnim iskušenjima sve dok upotpunosti ne verujemo da On stoji spreman učiniti i ono nezamislivo za nas, ono nemoguće.

Dakle, pouzdajte se hrabro u svoga Boga, i neka drugi vide, gledajući vaš život koliko je On zaista velik.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

SEDAM PUTA OKO JERIHONA

- Vlado Pšenko

Zapanjuje me biblijski zapis o osvajanju Jerihona! Biblija nam opisuje čudnovati način na koji su pale zidine grada. Nakon što su prešli reku Jordan, Izraelci su - pod vodstvom Isusa Navina (ili Jošue) - pošli u osvajanje Obećane zemlje. Jerihon je bio prva veća prepreka na njihovom putu u unutrašnjost. Isus Navin je najpre imao susret sa anđelom Božjim. Zatim je od Boga primio zapovest o načinu na koji će osvojiti ovaj dobro utvrđeni grad. U takvoj situaciji, očekivao bih da anđeo ukaže Isusu Navinu na sve slabe tačke neprijatelja. Možda da se kao anđeo pojavi i pred vojskom, kako bi joj podigao moral da svom silinom krene na Jerihon. Ili da predloži neku strategiju, na nivou najvećih i najmudrijih vojskovođa ovoga sveta.

No, Isus Navin je od Gospoda primio neočekivanu zapovest. U šestom poglavlju knjige Isusa Navina nailazimo na Božja uputstva za osvajanje grada:

"Zato obiđite oko grada svi vojnici, idući oko grada jedanput na dan; tako učinite šest dana. A sedam sveštenika neka nose sedam truba od rogova ovnujskih pred kovčegom; a sedmog dana obiđite oko grada sedam puta, i sveštenici neka trube u trube. Pa kad otežući zatrube u rogove ovnujske, čim čujete glas od trube, neka poviče sav narod glasno; i zidovi će gradski popadati na svom mestu, a narod neka ulazi, svaki naprema se." (Is. Nav. 6:3-5 RDK)

Često sam umesto da se zapitam zašto je Gospod izdao takvu zapovest, te izabrao strategiju za koju - verujem - nijedan general ili vojskovođa ne bi imao razumevanja. Isus Navin je - budući da je imao susret sa anđelom - zasigurno bio uveren da sve to ima smisla. No, kako su se osećali njegovi vojnici?

Pokušao sam da se uživim u događaj i zamislim kako bih se ponašao da sam bio jedan od njih. Zasigurno bih prvi dan izdržao bez mrmljanja i negodovanja. Taj bih prvi dan učinio ono što je zapoveđeno: obišao bih oko zidina Jerihona - te čekao daljnja uputstva.

Onda bi došao drugi dan obilaska oko grada. Zasigurno bih se tada počeo pitati: "Čemu sve to? Kakva je ovo zapovest, koju nam Isus Navin nalaže? Umesto da napadnemo svim snagama, mi se šetamo oko grada!" Zamislite tek treći ili četvrti dan! Verujem da bih tada već glasno uzdisao: "Zaista, ovo nema nikakvog smisla! Čemu ovo svakodnevno hodanje u krug? Umesto da mi zamaramo neprijatelja našim napadima, mi sami sebe umaramo svakodnevnim šetnjama oko Jerihona. Je li to zaista od Boga ili nešto nije u redu sa Isusom Navinom?"

Međutim, sedmi dan, kada su trube zatrubile i čuli se bojni povici naroda, Biblija donosi vest: "... popadaše zidovi na mestu svom; i narod uđe u grad, svaki naprema se; i uzeše grad". (Is. Nav. 6:20 RDK) Jerihon je bio osvojen! Poslušnost Isusa Navina i njegovih ratnika Božjoj zapovesti urodila je pobedom. No, osim na poslušnost Bogu, želim ovde na još nešto skrenuti pažnju.

Naime, možda je osvajanje Jerihona, koje se dogodilo pre više od tri hiljade godina, i za tebe čudesan događaj. No, jednom prilikom, dok sam razmišljao o Božjim putevima, taj je događaj postao za mene slika Božjeg delovanja, i Njegovog ohrabrivanja na ustrajnost i pouzdanje. U poslanici Jevrejima stoji: "Verom padoše jerihonski zidovi kad se sedam dana obilazilo oko njih." (Jev. 11:30 EČ) Životna mi se svakodnevica vrlo često čini kao obilazak oko zidina nekog mog Jerihona, gde treba ustrajati i iskazati pouzdanje u Božje vodstvo. Ponekad se borim sa time da proživim još jedan dan. Treba obaviti jedan te isti posao, uveče se vratiti kući, odspavati i - sutra sve ispočetka.

Ponekad pomislim da to nema smisla. No, Bog poziva na pouzdanje, kako je to i zapisano u biblijskoj knjizi Izreka: "Uzdaj se u Gospoda svim srcem svojim, a na svoj razum ne oslanjaj se." (Pri. 3:5 RDK) Bog kao da poručuje: "Čekaj na mene! Ovo je tek tvoj prvi dan obilaska oko Jerihona! Sad ne razumeš. No, na kraju ćeš shvatiti smisao." Biblijski prorok Jeremija takođe podseća: "Dobar je Gospod onima koji ga čekaju, duši, koja ga traži. Dobro je mirno čekati spasenje Gospodnje." (Plač 3:25-26 RDK) Bog želi uneti dublji smisao u naš život i reći nam da smo na važnom zadatku - u osvajanju nekog našeg "Jerihona". Stoga nas poziva na pouzdanje i čekanje - čak i onda kad ne naziremo rešenje.

No, nakon prvoga dana, treba proći i drugi pa treći... Drugi mi dan obilaska oko "Jerihona" možda izgleda ovako: Ujutro doručkujem, uveče večeram i dan prolazi a da se nisam uspeo ni pogledati u ogledalo. Umesto da mi se neke velike stvari počnu događati, da mi sve ide od ruke, ja jednostavno osećam da još jedan dan hodam u krugu, a da ne znam pravi smisao životne trke. Molim se Gospodu u takvim trenucima da stavi pred mene neki veliki cilj, za koji bih se mogao boriti. No, Gospod kao da kaže: "Drago dete, ako sam te ostavio bez velike i jasne vizije, to onda samo znači da te želim videti kako u miru i tišini obavljaš svoje svakodnevne zadatke." Posle toga, sviće novo jutro - treći je dan obilaska oko Jerihona. On može izgledati ovako: Umoran sam. Čujem da mi je dragi prijatelj u bolnici. U porodici je nastala svađa. Još se neki problemi javljaju. Kako izdržati? Otvaram Bibliju i u Knjizi Otkrivenja, kao da nailazim na još jedno uputstvo: "Budi veran do smrti pa ću ti dati venac života." (Otk. 2:10 EČ) Gospod i dalje poziva na pouzdanje i vernost. "Moraš nastaviti dalje te do kraja izdržati, uprkos okolnostima."

Zatim dolazi četvrti dan. Nastavljam se moliti Bogu i nadati. Na poslu mi ide teško. Molim se za promenu životnih okolnosti. No, ništa se ne događa. Dok čitam Bibliju nailazim na još jedan Božji poticaj. U poslanici Hebrejima piše: "Ne odbacujte, dakle, svoje pouzdanje, koje ima veliku nagradu." (Jev. 10:35 EČ) Uzdišem u molitvi: "Bože, tvoja mi je zapovest čudna! Pozivaš me na pouzdanje, a ja ne vidim nigde kraja sivoj svakodnevici!"

Peti dan se ponovno osećam kao da se vrtim u krugu. No, Bog kroz svoju Reč poručuje: "'Jer još malo, vrlo malo, pa će doći onaj koji treba da dođe i neće odocneti. A pravednik moj živeće od vere...'" (Jev. 10:37-38)

Šesti dan uzdišem poput psalmiste: "Duša moja čeka Gospoda većma nego straže jutarnje, koje straže jutrom..." (Ps. 130:6 RDK)

Zatim dolazi onaj sedmi dan - kad se začuje truba i jerihonske zidine padaju. Doživim Božji dodir! Shvatim da sam u Božjoj ruci. Vidim uslišenje svojih molitvi. Božji zahvat u moje srce i okolnosti koje me okružuju. Pevam od radosti zajedno s psalmistom: "Dugo čekah Gospoda, i saže se k meni, i ču viku moju." (Ps. 40:1 RDK)

Dragi prijatelju! Želim te ohrabriti da nastaviš ići napred u svom pouzdanju u Boga. Znaj da ovaj život nije puko hodanje u krug, kako to ponekad izgleda. Naprotiv, ako napreduješ u spoznaji Boga kao Stvoritelja i ličnog Spasitelja po Isusu Hristu, tada se ne vrtiš u krug. Ako se držiš Božje ruke i Njegovih uputstava iz Biblije, onda je tvoj život istinski hod sa Bogom i obilazak "Jerihona", gde dobro utvrđeni grad samo što nije pao. Biblija ima za tebe podsticaj, smernice i ohrabrenje za svaki dan tvoga života. Stoga ne ispuštaj iz ruku Božju reč. Kada je nakon mnogih obilazaka, truba zatrubila i moj "Jerihon" pao, tada shvatio sam da mi je Gospod dao novo srce - da budem gladan i žedan Njegovog dodira.

Idući put kada sam osvajao moj novi "Jerihon", nakon što je truba zatrubila, i jerihonske se zidine srušile - shvatio sam da mi je Gospod dao posao i službu po srcu. Zatim je došlo opet novo osvajanje nekog drugog "Jerihona"! Truba je ponovo zatrubila, Jerihon pao - shvatio sam da mi je Gospod dao suprugu. Zatim me blagoslovio dragim prijateljima. Mnogi veliki problemi, poput planina, također su pali.

Imam dovoljno dokaza da život nije puko hodanje u krugu! Stoga te želim ohrabriti da u molitvi i hodu sa Bogom, nastaviš ići napred. Možda je to tvoj peti, ili šesti obilazak oko nekog tvog "Jerihona". Možda danas sviće i onaj sedmi dan, kada će truba zatrubiti - i ti ćeš doživeti novi Božji dodir, razrešenje teškoća, uslišenje molitvi i onih nastojanja, koja su u skladu sa voljom Božjom. Zato nemoj odustati od obilazaka svojih "Jerihona"!

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

ISUS NAVIN

- David Adenly

"Niko se neće održati pred tobom svega veka tvog; sa tobom ću biti kao što sam bio sa Mojsijem, neću odstupiti od tebe niti ću te ostaviti. Budi slobodan i hrabar, jer ćeš ti predati tom narodu u nasledstvo zemlju za koju sam se zakleo ocima njihovim da ću im je dati. Samo budi slobodan i hrabar da držiš i tvoriš sve po zakonu koji ti je zapovedio Mojsije sluga moj, ne odstupaj od njega ni nadesno ni nalevo, da bi napredovao kuda god pođeš. Neka se ne rastavlja od usta tvojih knjiga ovog zakona, nego razmišljaj o njemu dan i noć, da držiš i tvoriš sve kako je u njemu napisano; jer ćeš tada biti srećan na putevima svojim i tada ćeš napredovati. Nisam li ti zapovedio: Budi slobodan i hrabar! Ne boj se i ne plaši se, jer je s tobom Gospod Bog tvoj kuda god ideš." (Isus Navin 1,5-9 RDK)

Istorijska pozornica je bila spremna. Izrael je trebalo da uđe u Obećanu zemlju. Iza njega su se zatvorila vrata. Nestalo je i "nebeske Mane", i više se nije moglo oslanjati na natprirodna proviđenja kao nekada davno u pustinji. Tako dugo čekana Obećana zemlja bila je puna neprijatelja i utvrđenih gradova. Ovi prelomni trenutci su postali pravi izazov vere za Isusa Navina.

Kada se Isus Navin upoznao sa velikom obavezom koja mu je poverena, verovatno je osetio istinsku zabrinutost. Ne bi bio čovek a da se tada nije zapitao: "Hoće li mene ljudi prihvatiti kao što su nekada prihvatili Mojsija? Da li ću ja biti dovoljno sposoban da uspešno vodim narod?" Zaista, on se tada suočio sa velikom odgovornošću. Nastavio je tamo gde je Mojsije stao. Da bi krenuo kao vođa Mojsijevim stopama i njemu je trebalo Božje poverenje i sigurnost u Njegovo prisustvo i vodstvo.

Gospod mu je dao prvo obećanja a zatim izdao naredbe (Isus Navin 1,2-9). Obećanja čitamo u Isus Navin 1,5: (1) obećanje Božjeg autoriteta: "Niko se neće održati pred tobom svega veka tvog"; (2) obećanje Božjeg prisustva: "sa tobom ću biti kao što sam bio sa Mojsijem", i (3) obećanje Božje vernosti: "neću odstupiti od tebe niti ću te ostaviti".

Veoma često ovo srećemo kao Božji model ophođenja prema svojim slugama. On prvo obeća svoj autoritet i prisustvo, a posle toga izda svoje naredbe - objavi svoju volju za njih. To obećanje božanskog autoriteta i Njegovog prisustva je u uvek iznad naredbe, kao punomoć, da sluga ide napred i uspešno radi u Njegovo ime.

BUDI HRABAR

Božja naredba Isusu Navinu je bila: "Budi slobodan i hrabar" (Isus Navin 1,7). Zadatak koji je postavljen pred njega zahtevaće veliku odvažnost. Isus Navin bi se poneo veoma plahovito kada bi svesno prevideo i umanjio opasnosti i teškoće zadatka ispred njega. Vođstvo ljudi svakako povlači i mnoge probleme, ali Isus Navin nikada nije zaboravio Onoga koji će uvek biti uz njega. Zato je i moguće da bude slobodan i veoma odvažan.

Crkva danas očajnički treba ovakvu vrstu hrabrosti. Često mi nismo dovoljno odvažni i smeli u svom vođenju drugih ili u pomoći Božjim sledbenicima u raznim tegobama koje donosi današnji život. Mi danas možda ne nailazimo na iste opasnosti na koje su nailazili hrišćani ranijih epoha. Naš je položaj je u mnogo čemu drugačiji od onog u kojem je bio Isus Navin. No, opasnosti na koje mi nailazimo su opet dovoljno opasne i ozbiljne po naš duhovni napredak.

Kada je Gospod pozvao Isusa Navina da bude hrabar, On mu daje i nalog da bude poslušan: "Samo budi slobodan i hrabar da držiš i tvoriš sve po zakonu koji ti je zapovedio Mojsije sluga moj, ne odstupaj od njega ni nadesno ni nalevo..." (Isus Navin 1,7), i ovo se odmah povezuje s njegovom trećom naredbom: "Neka se ne rastavlja od usta tvojih knjiga ovog zakona, nego razmišljaj o njemu dan i noć, da držiš i tvoriš sve kako je u njemu napisano..." (Isus Navin 1,8).

Osnovno što je Isus Navin morao da ima na umu je da u svako doba misli i da se pokorava naredbama koje je dobio. No, niko se od nas ne može pokoravati nekoj zapovesti ukoliko istu ne razume. Da bismo nešto razumeli treba o tome razmišljati, imati shvatanje pravog značenja Božje reči. Izgleda da je ovo najveća slabost našega doba. Čitamo, slušamo ili čak i govorimo o toj reči, ali veoma površno. Treba nam veća ozbiljnost i predanost Božjoj reči, jer naš odnos prema reči govori o kvalitetu i veličini naše ljubavi prema Bogu (Jovan 14,15).

Čarls T. Stad (Charles T. Studd), ugledni afrički misionar čitao je nešto jednoga ranog jutra, kada ga neki njegov prijatelj upita šta radi. On je odgovorio: "Čitam Evanđelje i obeležavam naredbe Isusa Hrista".

"Zašto to radiš?" upitao ga je prijatelj. Stad je jednostavno odgovorio: "Želim da saznam da li Ga zaista ljubim". Hrist je rekao: "Ako me ljubiš, drži se mojih zapovesti." "Ja moram imati na umu te naredbe, da o njima razmišljam dan i noć, moram videti u kojoj su se meri one zaista odrazile na moj život".

BOŽJA POMOĆ

Bog je već sa njim govorio, dao mu zadatak, i ohrabrio ga. Isus Navin je prihvatio vođstvo i poveo je narod preko reke Jordan. Došli su tako do prve i velike prepreke, do tvrdo opasnog grada Jerihona.

Pošto je primio Božja obećanja i izvršio naredbe, Isus Navin je bio spreman da se susretne sa vođom Božjih armija. U Isusu Navinu 5,13 čitamo o ovom susretu sa anđeoskim bićem: "I kad Isus beše kod Jerihona, podiže oči svoje i pogleda, a to čovek stoji prema njemu s golim mačem u ruci. I pristupi k Njemu Isus i reče Mu: Jesi li naš ili naših neprijatelja?"

Sasvim je prirodno što je Isus Navin prvo osmotrio okolinu i razmotrio plan napada na grad. Kako se nalazio na mestu vođe, u službi čitave armije, njegova prva pomisao kada je ugledao čoveka sa isukanim mačem morala je biti: "Ovaj čovek je možda naš neprijatelj". Njegovo pitanje se može shvatiti i kao: "Ja sam vođa naroda Izraela. Da li hoćeš da služiš meni ili mome neprijatelju? Kojoj strani ti pripadaš?

Odgovor je bio krajnje neočekivan. Taj stranac sebe nije hteo svrstati ni u jednu od dve mogućnosti: "A On reče: Nisam; nego sam vojvoda vojske Gospodnje, sada dođoh..." (Isus Navin 5,14). Bilo je nešto u rečima i u pojavi ovog stranaca što je Isusa Navina oborilo na zemlju, navelo ga da mu se pokloni. Spoznao je da je u Božjem prisustvu.

Način na koji je Bog nekada progovarao bio je uglavnom preko anđela. Međutim, ne treba se klanjati anđelu. Iz Otkrivenja saznajemo da je Jovan pao pred noge jednom anđelu sa namerom da mu se pokloni, ali mu je ovaj odmah odgovorio da to ne čini i pozvao ga da se jedino Bogu klanja (vidi Otkrivenje 19,10). Ipak, u ovom primeru Isus Navin se poklonio anđelu! Zašto? Verovatno u nekim slučajevima, onaj kojeg pisci Biblije nazivaju "Anđelom Gospodnjim" je zapravo druga osoba Trojstva. Bog se tako postavio u obličje koje čovek može prepoznati. Ne zaboravimo šta je rekao Isus (Jovan 8,58) "Bio sam pre Abrahama". Kada se Bog želeo obratiti svom narodu na poseban način činio je to ponekad posebnom pojavom u Isusu Hristu. U ovoj priči, vođa Božje vojske je prikazan kao Bog koji je svet i zaslužuje svoju svetost, to je onaj kojem se valja klanjati.

Isus Navin se poklonio i ponudio svoju poslušnost. Rekao je: "Šta zapoveda gospodar moj sluzi svom?" (Isus Navin 5,14). Bilo je to jednostavno pitanje. Kada je došlo do preobraćenja Saula iz Tarsa na njegovo jednostavno pitanje: "Ko si ti, Gospode?" Hrist je odgovorio: "Ja sam Isus kojeg ti progoniš". Na sličan način, bilo je to i prvo pitanje Isusa Navina: "Ko si ti?", na koje je Gospod odgovorio: "Ja sam vojvoda vojske Gospodnje". Drugo pitanje Isusa Navina je bilo: "Šta zapovedaš sluzi svome?" Vođa vojske Gospodnje odgovori Isusu Navinu: "Izuj obuću s nogu svojih, jer je mesto gde stojiš sveto." (Isus Navin 5,15). Iste je ove reči Gospod uputio i Mojsiju.

Kad se nađemo u Božjem prisustvu, od nas se tada očekuje dvoje. Bog zahteva naše štovanje i našu poslušnost. Da prvo prilazimo i molimo Boga da se otkrije, da nam približi svoje prisustvo, a zatim mu se klanjamo. I dok mu se klanjamo, priznajemo: "Gospode, šta želiš da tvoj sluga učini? Ovde sam, Gospode, naloži mi!"

No, osvrnimo se još jednom na prve Božje zahteve. Kao Njegove sluge, mi bi trebalo da pokazujemo veliko poštovanje prema Njegovoj svetosti. Naša bi ljubav trebalo da je božanska, slobodna od svih mrlja greha koji bi nas obezvredili u Božjoj službi. Isus Navin je trebalo da primi veliku odgovornost. Morao je povesti narod. Trebalo je da bude Božji izaslanik u Izraelu. Kroz njega, je trebalo da se otkrije Božja snaga i spasenje.

VERA I POSLUŠNOST

Isus Navin je bio vođa Božjeg naroda. Bila je to velika odgovornost. Njegov je cilj bio da osvoji Jerihon. Koja je bila najbolja strategija? Pobeda ili poraz Izraela u potpunosti su bili u rukama njegovih sposobnosti? Na ovaj je način on sagledavao svoje mogućnosti sa ljudskog stanovišta. Međutim, iznenada se sve to izmenilo jer je prepoznao autoritet Onoga koji mu se obraćao. Činilo se kao da mu Bog govori: "Ja sam vođa, i ja imam savršenu strategiju. Ja ću ti reći šta treba da činiš. Veruj u mene, bolje nego da se oslanjaš na vlastite sudove." Ovo mora da je mnogo ozarilo Isusa Navina. Odjednom je veliko breme odgovornosti spalo sa njegovih leđa. Ali, sada je Bog govorio: "Sada možeš odložiti sve svoje brige".

Deo šestog poglavlja Isusa Navina nam opisuje do pojedinosti Gospodnju strategiju osvajanja Jerihona. Isus Navin nikada sam ne bi smislio takav plan. Šetati oko zidova Jerihona i duvati u trube, izgleda kao jedan dosta banalan ratni plan, ali on je došao od Gospoda, to je bio Božji plan. Isus Navin je znao da se mora pokoravati njegovim uputstvima. Čitava se ta situacija izmenila u susretu sa vođom Božje armije. Umesto da je Isus Navin sam razradio plan za opsadu, on je u svakom trenutku znao da je pod Božjom upravom. Poznavao je slobodu i spokoj vojnika koji izvršava naređenje svoga vođe.

U svom pokoravanju, Isus Navin je doživeo nešto kao dvostruki odmor koji Hrist obećava onima koji "su opterećeni" (Matej 11,28-30). Ovaj mir dolazi od prave povezanosti sa Bogom. Hrist je sa time upoznao svoje učenike: "Preuzmite moj jaram od mene i naučite se od mene". I ponovo je obećao: "Naći ćete pokoj svojim dušama". Svako ko radi u Isusovoj službi učeći od Njega i pokoravajući mu se, uživaće večiti mir.

Isus Navin je bio pozvan u ovakvu vrstu veze sa vođom Božje vojske. Radeći za Svedržitelja morao je biti čovek koji se povinuje Njegovim naredbama, umesto da stvara sam strategiju rata protiv protivnika.

Prihvatanje ove odgovornosti zapisano je u jednostavnim rečima: "I učini Isus tako..." (Isus Navin 5,15). Mi često slušamo Božje reči i odobravamo ih. Ali, šta se događa posle toga? Da li se za nekoga od nas može reći: "I on, ona, učini tako?" Isus Navin je učinio upravo ono što mu je naredio Gospod. Skinuo je svoju obuću i tako se pokorio svetom vođstvu i izvršio naredbu koja je pred njega bila postavljena. I samo zato što se pokorio bio je u stanju da povede narod u slobodu. Bilo je to zbog njegove vere i odanosti vođi, što je jednom povikao svom narodu: "Vičite, jer vam Gospod dade grad." (Isus Navin 6,16).

Iako mi ne vidimo čoveka sa isukanim mačem, mnogo je vrednosti na kojima možemo zasnivati svoju veru. Znamo ga kao Iskupitelja, onog čija je smrt pobedila tamu i zlo. Znamo da je i On prošao kroz iste vrste iskustava i iskušenja kao i mi, i ostao bez greha. Vidimo ga kao vaskrslog Boga, koji nas poziva na svetost i želi nas uvesti Obećanu zemlju - On želi da je zauzmemo do poslednjeg pedlja.

Izvor: Iskre 7-8/1986. Parafrazirano.

^vrh

AMIN

- T. Austin

"Ovo govori Amin..." (Otk. 3,14)

Poslednja poruka Crkvi jeste poruka Onoga koji je za sebe od mnogih naslova i opisa odabrao jedan koji otelotvoruje sve što je potvrdno, sigurno i konačno.

"Amin" nije samo uzvik ili oblik potvrde, to je božanski naslov i u tom je naslovu - kao i uvek - karakter, definicija. U Isaiji je predstavljen kao "Bog veran (ili Istinit)" (Isa. 65,16) doslovno "Bog Amin". Kad je Isus tako često izgovarao: "Zaista, zaista", On je upotrebljavao upravo reč: "Amin, Amin", saopštavajući na taj način da ono što On jeste i što kaže ima karakteristiku apsolutne sigurnosti, savršene garancije i nepogrešive odlučnosti.

Na kraju je sve sabrao i u lični naslov "Amin", koji zajedno sa opisom: "veran i istiniti svedok", daje snažno značenje poruci u tom smislu da On sam postaje poruka. Poruka koja stoji u živoj suprotnosti sa postojećim stanjem u Laodikejskoj crkvi.

Međutim, iako ne posvuda, ipak prilično naširoko, tumačenje ovih poruka za sedam crkava je takvo da se one uzimaju i kao istorijske, ali i buduće (eshatološke), što znači, da se one ne odnose samo na prvi hrišćanski vek, već da pokrivaju čitavo razdoblje Crkve i da predstavljaju faze i periode duhovnog života Crkve u izvesnim vremenskim razdobljima. Na taj način, ovakvo tumačenje svrstava Laodikeju u etapu poslednjeg vremena, tj. opisuje stanje koje će postojati u to vreme, u Crkvi. Nije neophodno prihvatiti ovakvo tumačenje, ali bilo ono ispravno ili ne, no, ova poruka izdržava test i izazov za sva vremena a na nama je da ozbiljno shvatimo potpuno značenje tog Gospodnjeg izazova.

1. Gospodnja reakcija na reakcionarni pokret

Da bismo potpuno shvatili značenje poruke Laodikeji moramo se vratiti unazad nekoliko godina, od pisanja poruke, gde je potrebno primetiti dve stvari.

Prvo, uopšte se smatra i drži da dve velike Pavlove poslanice zvane Efescima i Kološanima nisu imale takve naznake u sebi, nego da su bile okružna pisma za crkve u Aziji (vidi Kol. 4,16). Ako je to bio slučaj, kao što verujemo da jeste, onda su to najveći dokumenti ikada napisani i najveće otkrivenje ikada dato od Boga - kao što je sadržano u ta dva pisma - bilo je dato sedmoro crkvama u Aziji. To onda lepo dočarava njihovo duhovno okruženje i živost, jer Gospod ne daje svoje najpunije i najbolje tamo gde je malo entuzijazma, života ili duhovnosti. Oni su verovatno bili zreli da prime otkrivenja data u poslanicama Efescima i Kološanima.

Druga stvar, je ona strašna Pavlova izjava na kraju njegova života u vezi sa tim crkvama: "Svi koji su u Aziji... ostaviše me." (2. Tim. 1,15). Uopšteno se drži da se to odnosi na doktrinarno ostavljanje, suprotstavljanje Pavlu i njegovom učenju, a to se definitivno izrodilo stvarima koje su bile izrečene barem petoro od sedmoro crkava i njegovim poslanicama Timoteju, koji je imao odgovornost u Efesu.

Ako je to istina, onda poruke, a posebno poruka Laodikeji, predstavljaju Gospodnju reakciju na reakcionarni pokret. Kao da je Gospod tu rekao: "Dao sam vam potpuno otkrivenje svoga uma u vezi sa Sobom i Crkvom; imate taj bezgraničan kredit, ali vi ste se okrenuli od njega. Možete se okrenuti od moga poslanika, ali ne smete odbaciti poruku, jer time odbacujete Onoga koji ju je poslao. Ove stvari je rekao (ne Pavle, nego) 'Amin, Verni i Istiniti Svedok' - nezamenljiv, nepromenljiv, nepobediv."

Crkva je odgovorna za ono što joj je Gospod dao i biće suđena prema tome šta je sa tim otkrivenjem učinila.

2. Punjenje uključeno

"Niti si studen niti vruć" (Otk. 3,15).

Šta to ovakva ocena znači? Sigurno je da stvari s kojima se Laodikejska crkva hvalila nisu došle bez neke revnosti ili snažne aktivnosti sa njihove strane. Sav napredak im nije jednostavno samo "pao u krilo" bez rada i truda. Oni su imali mnoge stvari koje se i danas smatraju obeležjem zdrave, snažne, aktivne i "žive" crkve, zapravo vrlo napredne crkve?

No, ova slika "uspešnosti" crkve zavisi od toga kroz kakve se naočare postignuto sagledava i kakvim se metrom meri: svetovnim ili Gospodnjim?

Ovde je njihova izjava uspešnosti i zadovoljnosti koja kaže: "bogat sam i ništa mi ne treba". No, sa Gospodnjeg stanovišta to se smatra duhovnom osrednjošću, a samodovoljnost je glavni sastojak te njihove duhovne osrednjosti. Duhovno zadovoljstvo i samodovoljnost - nedostatak dubokog i snažnog osećaja potrebe i želje za nečim da se postigne ili u nečemu napreduje - su jasne karakteristike nečijeg slabog duhovnoga zdravlja.

Gospod je rekao: "Blago žednima i gladnima..." (Mt. 5,6). Pavle je rekao: "Ne mislim da sam to dohvatio. Ali kažem samo jedno... trčim prema cilju..." (Fil. 3,12-14). Zar je moguće biti vrlo aktivan, energičan i revnostan u dobrim delima, a ipak biti strašno siromašan u duhovnim stvarima?

Međutim, ovo još nije onaj najgori problem u Laodikeji. Dalje, Gospod konstatuje: "... A ne znaš da si upravo ti nesrećan, i bijedan, i siromašan, i slijep, i go" (Otk. 3,17).

Oni nisu videli svoje pravo stanje pred Gospodom. Oni "nisu znali" pravo stanje svoje bede, jer su sebe doveli u stanje duhovne neosetljivosti. Jedan od najistinskijih znakova nečijeg bliskog hodanja sa Isusom jeste njegova duhovna osetljivost. Takav je život vrlo osetljiv na nežna delovanja Svetoga Duha i mnogo trpi kad je Duh ožalošćen.

3. Izazov

"Savetujem ti da od mene kupiš..." (Otk. 3,18). "... Budi revan i obrati se" (Otk. 3,19).

Ovde se ne radi o "kupovanju spasenja", već se misli na "revnost" koja ne prihvata osrednjost, samodovoljnost i mlakost. Jeftino poimanje tako velike stvari kao što je spasenje može odvesti do neiskazanog gubitka. Najbolju opomenu i primer, u vezi ovoga, nalazimo u Pavlovim sopstvenim rečima Filipljanima u kojima on daje do znanja, da bi on "kupio... zlata... bele haljine... zatim pomasti". To su reči zaista spašenog čoveka, čoveka koji ima potpunu sigurnost spasenja:

"Ali sve to što mi je bilo vredno, izgubilo je u mojoj ceni vrednost za mene zbog Hrista. Štaviše, sve sada gubi u mojoj ceni svoju vrednost zbog najveće prednosti: spoznaje Hrista Isusa, moga Gospoda. Radi njega sam sve žrtvovao, i sve smatram blatom, da Hrista dobijem... Ne kažem da sam to već postigao ili da sam već postao savršen. Naprotiv, ja i dalje kušam kako bih to dohvatio, jer je i mene dohvatio Hrist " (Fil. 3,7-8; Fil. 3,12).

To je onaj koga bi Gospod nazvao pobednikom.

A onda smo dovedeni do...

4. Zadnje stvari

Zbog svega onoga što ljudi misle da je vrlo važno i uspešno u crkvi, vaskrsli Gospod pokazuje da je vrlo moguće da On ostane van te crkve a zatim otkriva visoki poziv i cenu, ono čemu treba da stremimo i za šta da se pripremamo.

"... Sa mnom na mome prestolju" (Otk. 3,21).

Vladati zajedno sa Hristom u vekovima koji dolaze! Biti ne samo nebeski građanin, i definitivno ne biti jedan od onih o kojima Pavle piše Korinćanima: "... spasiće se, ali kao kroz vatru". Biti pozvan na najviše mesto koje nebo pruža vernicima - "na Hristov presto".

Laodikejskim vernicima je bilo potrebno da budu "koreni" i "kažnjavani". Kroz disciplinovanje i kažnjavanje narod Božji koji će postići celovitost, posvećenje i zrelost. Nama lično se to može svideti ili ne, možemo na to pristati ili se tome usprotiviti. No, dve krajnje alternative našeg izbora su jasne: "Izbaciti ću te iz svojih usta" ili "Sedni sa mnom na moj presto" (Otk 3,16; Otk 3,21).

Dakle, "Ko ima uho neka čuje šta mu Duh poručuje..."

^vrh

GOSTOPRIMSTVO

- E. Šefer

- Dobrovoljno gostoprimstvo ili rukovođeno?

Šta prvo da učinim? Da se popnem uz stepenice do svoje radne sobe i napišem ovaj članak, koji već dugo čeka svoj red ili da se spustim do bašte i poberem mladu zelenu salatu pre nego što propadne? Oklevala sam, jer sam želela da se odjednom nađem na oba ova mesta. Upravo u tom momentu čulo se zvono s ulaznih vrata, i tada sam se odlučila za treću mogućnost, uputila sam se ka njima. "Izvinite što vas uznemiravam, ali radi se o hitnom slučaju i želim da s vama porazgovaram. Možemo li to sada učiniti? Moj suprug razgovarao je s jednim čovekom, u dnevnoj sobi a ja sam povela majku i kćerku do trpezarije da čujem o čemu je reč.

Dok plačemo s onima koji sami moraju da plaču moramo biti strpljivi. Dva časa nakon ovoga, kada je moj suprug došao do nas da nas vidi, pogledala sam zidni časovnik i shvatila da je vreme za obrok. Iskrala sam se iz trpezarije i uputila u kuhinju gde sam počela s pripremanjem obroka. Pripremala sam mlečni napitak s jajima, a uz to sam ispržila i nešto mesa i pileću džigericu sa proprženim domaćim crnim hlebom, sirom, komadićima slanine i kriškama paradajza. Ovaj hranjivi obrok ubrzo je bio gotov i u činijama sam ga iznela svakome od nas, bez potrebe da na bilo koji način prekidam razgovor. Ne samo da je u tom trenutku hrana bila neophodna radi obnavljanja snage svakome od nas, već je kasnije ostalo nešto i od prijatnosti uživanja u lepoti jednostavnog obroka, u mislima onoga koji je u tom trenutku bio obuzet nedavnim depresijama i čije su se oči zamaglile od suza.

Koji su to dakle sastojci gostoljubivosti? Kako da naučimo da volimo, da uvek budemo spremni da pravimo društvo onome kome je to neophodno, i kako da uspemo da od toga napravimo svakodnevicu svoga života? Kako da osvojimo one oblasti gde postajemo "ne samo slušaoci već i izvršitelji?"

U Poslanici Rimljanima nam se na poseban način prikazuje na koji način to postaje život jednog hrišćanina. Treba deliti stvari sa svima, bez obzira o kakvoj se potrebi radi: "Gostoprimstvo upražnjavajte... Radujte se s onima koji se raduju i plačite s onima koji plaču." (Rim. 12:13-15 EČ). Gostoljubivost nije samo priređivanje zabave. Ponekad i na zabavi mora da bude malo plakanja.

Ali gostoljubivost nije ni samo plakanje sa određenom osobom kojoj je to neophodno i zaboravljanje na fizički momenat. Jakovljeva Poslanica u 2:25-26 je kao kocka leda na našem ugrejanom čelu ukoliko samo pokušamo zapostaviti pomoć i vreme koje bismo utrošili pomažući nekome kome to zaista treba: "Ako su brat ili sestra neodeveni i oskudevaju u svakodnevnoj hrani, pa im neko od vas kaže: idite s mirom, utopljavajte se i nasitite se, a ne date mu što je telu potrebno, kakva korist?" (EČ)

Postoje i trenutci kada treba kupiti ili načiniti komad odeće za nekoga, ili mu dati nešto što je naše, i vremena kada bi trebalo da nekome obezbedimo hranu za dan, sedmicu, pa čak i mesec dana, nekome koje ostao bez nje, i sve to da učinimo pre nego što počnemo sa duhovnim stvarima. Čaša osvežavajućeg soka od narandže, šolja toplog čaja i pokrivač, ponekad su mnogo potrebniji pre nego što počnemo sa duhovnim sredstvima i pomaganjima, i sa molitvama koje bi trebalo da uteše ili izleče bol duše.

Poslanica Galatima u 6:2 nas upozorava da treba nositi bremena jedan drugoga. Dok u Trećoj Jovanovoj, apostol Jovan daje pohvalu i nalaže Gaju: "Dragi moj, verno postupaš u onom što činiš braći, i to stranoj, koji su pred Crkvom posvedočili tvoju ljubav; dobro ćeš učiniti ako ih opremiš za put - kako je to dostojno pred Bogom." (3. Jn. 1:5-6 EČ). Praktično, čin nošenja bremena drugih uključuje i gostoljubivost, koja se može izraziti i kao iskazivanje ljubavi. "Voli nekog drugog" nije naređenje za posredovanje toplih osećanja. Kao što vera mora da pokazuje napredovanje u delima koja se zasnivaju na veri, tako i ljubav valja da se prepozna u svim delima zasnovanim na njoj.

U Prvoj Poslanici Timoteju, vidimo tragove dobročinstva crkvenih vođa: "A nadglednik treba da bude bez zamerke, jedne žene muž, umeren, razborit, sređen, gostoljubiv, sposoban da pouči." (1. Tim. 3:2 SSP) U Poslanici Titu 1:7-9 ističe se šta čini hrišćanski život, posebno što čini život jednog hrišćanskog vođe: "Jer, nadglednik, kao upravitelj Božijeg doma, treba da bude besprekoran - ne samoživ, ne naprasit, ne pijanica, ne nasilnik, ne sklon nepoštenom dobitku, nego gostoljubiv, ljubitelj dobra, razborit, pravedan, svet, uzdržljiv, prionuo uz verodostojnu Reč, koja je u skladu sa učenjem, da može ispravnim učenjem da bodri druge i uverava protivnike." (SSP)

U Prvoj Petrovoj 4:9 ovo se sa vođa proširuje i na sve nas: "Gostoljubivo primajte jedan drugoga, bez gunđanja." (SSP) i kako ovo dolazi nakon upozorenja da "budemo trezveni i da pazimo na molitve" (1. Pet. 4:7). Ovo je i podsećanje da nije pravi razlog zbog koga posle službe u crkvi ne pozvati na večeru, samo zato da bismo to popodne osigurali slobodnim, kako bi se mogli moliti. Ne smemo da prenebregavamo vreme, energiju i privatnost koje bi iskoristili za gostoljubivost, više no što bi prenebregli možda neke stvari koje lako zaboravimo kada se podsetimo da "Bog voli veselog davaoca".

Poslanica Jevrejima, 13:1-2 pokazuje kako se ljubav prema drugima u crkvi odnosi na strance. "Bratoljublje neka ostane. Gostoljubivosti ne zaboravljajte; jer su neki njome - ne znajući - ugostili anđele." (EČ) Ovo je divna mogućnost koja se može dogoditi samo u trenutku kada širom otvorimo vrata svoga doma, i postavimo sto za nekoga ko je zaista stranac. U Luki 14:12-13 nailazimo na podatak da kada se priprema svečana večera da se uopšte ne pozovu ni prijatelji niti susedi: "A i onome što ga je pozvao reče: kad priređuješ ručak ili večeru, nemoj da zoveš svoje prijatelje, niti svoju braću, niti svoje srodnike, niti bogate susede, da ne bi i oni tebe pozvali i uzvratili ti. Nego kad priređuješ gozbu, zovi siromahe, kljaste, hrome, slepe." Ovo nam na neki način određuje onu grupu stranaca koju bi trebalo pozvati. Kada bi to trebalo učiniti koje bismo svečanosti uskoro pripremili za te siromahe, slepe ili hrome?

Kada je Avraam u Prvoj Mojsijevoj 18:2-5 video tri stranca koja su odjednom stala pred njega, njegova je prva reakcija bila da pred njih iznese vodu kojom bi se umili, nagovorio ih je da se malo odmore u hladu, i doneo im je nešto hleba da pojedu. Avraamovu su gostoljubivost zapazili anđeli a i Gospodnji narod, i od Avraamovog vremena ova gostoljubivost se uzima kao tipičan primer. Kroz Bibliju nam se ukazuje mnoštvo primera šta je zapravo prava gostoljubivost, tj. šta bi ona mogla biti. Trebalo bi više otvarati naše domove, zaklone, senovita mesta ispod krošnji drveća, našu hranu, odeću, vreme i molitve.

U Mateju 25:35-40 nalazimo karakterističnu osnovu za ovakvo delanje, nešto što je samo Bog mogao dodati: "Jer ogladneh i dadoste mi da jedem, ožedneh i napojiste me, stranac bejah i ugostiste me, go bejah i obukoste me, razboleh se i posetiste me, u tamnici bejah i dođoste k meni. Tada će mu odgovoriti pravednici i reći: Gospode, kada te videsmo gladna i nahranismo, ili žedna i napojismo? Kada te videsmo kao stranca i ugostismo, ili gola i odenusmo? Kada te videsmo bolesna ili u tamnici i dođosmo tebi? A car će im odgovoriti i reći: zaista vam kažem, u koliko učiniste jednom od ove moje najmanje braće, meni učiniste."

Možemo li mi zaista biti oni koji ispunjavaju ovu Reč, a ne samo oni koji je mehanički čitaju i slušaju.

Izvor: Iskre 10/1984.

^vrh

DA LI SI SVESTAN KOLIKO VREDIŠ?

- Derek Prince

Više od pedeset godina, pokušavao sam da pomognem ljudima da reše brojne, različite probleme u njihovim životima. Vremenom sam došao do iznenađujućeg zaključka: naš osnovni problem, kao ljudskih bića, je da ne shvatamo koliko smo vredni.

Zbog toga, pravimo vrlo velike greške. Mi smo poput osobe koja je, po zakonu, nasledila ogromno bogatstvo, ali ga prodajemo za nešto neuporedivo manje vredno: seks za jednu noć, džoint, pijanstvo, finansijske malverzacije.

Možda imamo visoko mišljenje o sebi, možda težimo ka visokom položaju u politici ili svetu zabave ili čak ka visokom položaju u crkvi. Ipak, sav taj prestiž, ne može da se poredi sa vrednošću našeg nasledstva - koje dajemo u zamenu za njega.

Ukoliko želimo da cenimo našu pravu vrednost kao ljudskih bića, moramo uzeti u obzir jedinstven i predivan način na koji je Adam - naš prvi predak - stvoren.

Čudo Adamovog stvaranja

U Jovanu 1:1-3 otkrivamo da "pravi tvorac" nije bio Bog Otac, već divna Reč, koja je sa Bogom oduvek - Osoba koja se kasnije, u istoriji, pojavila kao Isus iz Nazareta: "Sve je kroz Nju postalo, i bez Nje ništa nije postalo što je postalo." (RDK)

Svet, kao celinu, je Bog stvorio izgovorenom Rečju: "Verom poznajemo da je svet rečju Božjom svršen, da je sve što vidimo iz ništa postalo." (Jev. 11:3 RDK) " Jer On reče, i postade; On zapovedi, i pokaza se." (Ps. 33:9) Ali stvaranje Adama, kako je opisano u Prvoj Mojsijevoj 2:7, je bilo potpuno drugačije: "A stvori Gospod Bog čoveka od praha zemaljskog, i dunu [udahnuo] mu u nos duh životni; i posta čovek duša živa." (RDK, naglasak dodat)

Zamisli prizor! Gospod je kleknuo, uzeo prašinu u svoje ruke, pomešao je sa vodom i oblikovao je u telo čoveka. Tako je nastala najsavršenija skulptura ikad napravljena - savršenija od bilo kog Mikelanđelovog remek dela. Ali, bila je beživotna! A onda se nešto neverovatno dogodilo. Tvorac se nagnuo, Njegove divne usne bile su naspram glinenih, Njegove divne nozdrve bile su naspram glinenih nozdrva i udahnuo je u njih. Njegov dah ispunio je glinenu skulpturu, i transformisao je u živo biće u kom svaki organ savršeno funkcioniše i koje je sposobno da duhovno, intelektualno i emotivno reaguje. Nijedno drugo biće nije stvoreno na taj način.

Reči koje su korišćene da bi opisale ovo čudo su posebno snažne. Jevrejski jezik je jedan od jezika u kom je zvuk određene reči u direktnoj vezi sa akcijom koju opisuje. Zvuk jevrejske reči prevedene kao udahnuti (dunuti) može biti izrečen yipakh. On se sastoji od malene unutrašnje "eksplozije", praćene moćnim, predstojećim oslobađanjem vazduha iz grla. Ovo je jedan od primera gde zvuk određene reči predstavlja akciju koju opisuje. Kada se Gospod nagnuo nad te glinene usne i nozdrve, On nije pustio nekakvo malaksalo udahnjivanje - On je moćno udahnuo sebe u to glineno telo, koje je na taj način čudesno primilo deo samog Božijeg karaktera.

Tog momenta, čovek je postao trojedino biće, sačinjeno od duha, duše i tela. Duh je nastao od udahnutog Božijeg daha; njegovo telo koje je bilo glina, preobraženo je u živo pulsirajuće meso; njegova duša, nastala ujedinjenjem duha i tela, postala je jedinstvena i neponovljiva ličnost, sposobna da donosi odluke - ja hoću ili ja neću.

Zajedno sa Bogom danom ženom, Adam je bio određen da vlada Zemljom kao Božiji predstavnik. Trojstvo njegove unutrašnje prirode predstavlja sličnost sa trojedinim Bogom. Njegov spoljašnji izgled odražavao je sliku Boga koji ga je stvorio (1. Moj. 1:26-27). Njegova unutrašnja priroda i Njegov spoljašnji izgled, su na jedinstven način predstavljali Boga drugim zemaljskim stvorenjima.

Dalje, Adam i Eva su svaki dan uživali u druženju sa Gospodom. Na kraju svakog dana On je dolazio da bi provodio vreme sa njima (1. Moj. 3:8) Ko zna šta im je sve otkrio o sebi? Znamo, međutim, da je Bog dao Adamu privilegiju da izabere imena za sva ostala živa bića (1. Moj. 2:19).

Najveća tragedija ljudske istorije je sledila. Prevareni od satane, Adam i Eva su menjali njihovo Bogom dani položaj i nasledstvo za jedan komad voća! Ova neposlušnost je uticala na svaki deo Adamove trojedine prirode. Njegov duh - odvojen od Boga - je umro. U njegovoj duši on je postao od tog momenta buntovnik koji je u ratu sa svojim Tvorcem. Njegovo telo postalo je predmet bolesti, starenja i na kraju smrti.

Bog je upozorio Adama u vezi sa drvetom znanja: "Ali s drveta od znanja dobra i zla, s njega ne jedi; jer u koji dan okusiš s njega, umrećeš!" (1. Moj. 2:17 RDK) Adamov duh je istog momenta umro; dok njegovo telo je bilo živo još narednih 900 godina.

Čudo Hristovog spasenja

Adamova neposlušnost je imala ogromne posledice, ali je ipak iznela na svetlo jedan aspekt Božije prirode koji na drugi način ne bi bio u potpunosti otkriven: neizmernu dubinu Njegove ljubavi. Bog nikada nije odustao od Adama i njegovih potomaka. On čezne da nas vrati k sebi.

Ovo je predivno izraženo u Jakovu 4:5: "li možda mislite da Pismo uzalud kaže da Bog ljubomorno čezne za duhom koji je nastanio u nama." (SSP) Bog "ljubomorno čezne" za duhom koga je udahnuo u Adama kada ga je stvarao. Teško je zamisliti da, Bog i dalje čezne za ličnim odnosom koji je jednom imao sa prvim čovekom, Adamom, a koji je slomljen zbog Adamovog buntovništva - buntovništva koje je uticalo na svakog Adamovog potomka, do dan danas.

I pored toga, po svaku cenu, Bog je smislio način na koji da nas vrati sebi. On je poslao Isusa "da traži i spase one koji su izgubljeni." (vidi Lk. 19:10) Njegovom žrtvom na krstu, Isus je omogućio da nam svima bude oprošteno i da budemo očišćeni od greha i da postanemo deo Božije porodice.

U Mateju 13:45-46 Isus je ispričao jednu priču koja - za mene, lično - najlepše opisuje čudo našeg spasenja: "Carstvo nebesko je slično i trgovcu koji traži lepe bisere. Kad nađe skupocen biser, ode i proda sve što ima pa ga kupi." (SSP)

Za mene ova priča opisuje spasenje ljudske duše. Isus je ozbiljan trgovac - ne turista ili putnik - već čovek koji se bavi biserima ceo svoj život, i zna tačnu vrednost svakog bisera. Biser koji je On hteo da kupi je samo jedna ljudska duša - tvoja ili moja. Ona Ga je koštala svega što je imao - svega što je posedovao.

Zamisli da se ta priča dešava danas, u našoj savremenoj kulturi. Zamišljam prizor kada je taj trgovac saopštio novosti svojoj ženi:

"Draga, prodao sam naš auto."

"Prodao si naš auto! Pa, bar još uvek imamo krov nad glavom." Odgovori mu žena.

No, muž nastavi: "Nemamo, prodao sam i kuću!"

"Zašto si to uradio?"

"Pronašao sam najlepši biser koji sam ikada video. Ceo život sam tražio takav biser. Koštao me je svega što sam imao - čekaj samo kada ga vidiš."

Šta ovo znači za mene i tebe?

Svi mi možemo zamisliti sebe kao taj jedan neprocenjivi biser. I to potpuno sa pravom.

Upamti, Isus je dao sve što je imao da bi tebe vratio sebi. S obzirom da je On bio Gospod celog univerzuma, On je sve to ostavio i umro u potpunom siromaštvu. Ništa nije posedovao. Haljina i grobnica u kojoj je bio sahranjen su bili pozajmljene. "Jer, vi znate milost našeg Gospoda Isusa Hrista - da je, iako bogat, radi vas postao siromašan, da se vi njegovim siromaštvom obogatite." (2. Kor. 8:9 SSP)

Možda nikada nisi sebe doživljavao kao mnogo bitnu osobu. Imaš lošu sliku o sebi. Kada se osvrneš vidiš život pun boli i razočarenja: tužno i nesrećno detinjstvo, brak koji je završen razvodom, ili neuspeh u karijeri, ili godine protraćene na drogu i alkohol. Tvoja prošlost i tvoja budućnost obe nose istu poruku: NEUSPEH!

Ne i za Isusa! On je toliko voleo tebe da se odrekao svega da bi te spasao za sebe. Ponovi lepe reči apostola Pavla, učini ih svojim: "On me je voleo i dao sebe za mene." Ponovo reci: "Živim, ali ne više ja, nego u meni živi Hristos. A to što sada živim u telu, živim u veri u Sina Božijega, koji me je voleo i samoga sebe dao za mene." (Gal. 2:20 SSP)

Sada zamisli da si ti taj biser koji Isus drži u svojoj probodenoj ruci. Čuj šta ti govori: "Ti si tako lep! Koštao si me svega što sam imao, ali ne žalim zbog toga. Sada si moj zauvek!"

Ti ništa ne možeš da uradiš da bi to zaradio. Sve što možeš da uradiš je da prihvatiš ono što je već Isus uradio za tebe i da Mu na tome zahvališ!

Ti si Njegov biser i pripadaš Mu zauvek!

Sa engleskog prevela: Branislava Davidović. Parafrazirano u nekim delovima.

^vrh

misaone refleksije

ZALEĐENO JEZERO

- Bruno Ferrero

Dva su se dečaka klizala po zaleđenom jezeru. Beše to oblačan i hladan dan. Dečaci su bez straha uživali u klizanju. Led se iznenada prolomio i jedan od njih propao je u vodu. Voda ne beše duboka, ali se led počeo ponovo stezati.

Drugi dečak je otrčao na obalu, dohvatio kamen i pojurio do unesrećenoga. Svom je snagom razbijao led i uhvativši prijatelja za ruku, izvukao ga iz vode.

Kad su stigli vatrogasci i shvatili što se dogodilo, začuđeno su pitali: "Kako ti je to uspelo? Kako si mogao tim malim kamenom i slabim rukama razbiti tako debeo led?"

Uto se oglasio neki starac: "Ja znam kako je uspeo!"

"Kako?" - upitali su ga vatrogasci.

Starac je odgovorio: "Nije bilo nikoga da mu kaže kako je to nemoguće."

"Sve je moguće onom koji veruje." (Marko 9:23)

O POZNANJU BOGA

- Tersteegen

"Boga i Njegovu istinu može da poznaje dobro samo onaj koji je kroz smrt svoje telesne prirode, svojih sklonosti, požuda i volje postao veoma iskren i tih; i koji je kroz odbacivanje naročitih naprezanja razumevanja, postao veoma krotak kao dete.

Svoje srce i volju moramo potpuno da predamo Bogu, odrekavši se svoje volje u svemu, posebno se oslobađajući od očiglednih zamisli i dela razumevanja, čak i u duhovnim stvarima, da bismo mogli da živimo kao oni koji imaju Boga u srcu.

Pravo razumevanje se ne pokazuje u glavi, nego u srcu. U glavi su jalove ideje o istini; u srcu se nalazi sama živa istina, pomazanje koje nas uči svemu. U srcu se nalazi živi izvor svetlosti. Kome je srce ispunjeno Bogom, taj će često jednim pogledom sagledati više istine nego što bi mogao drugi uz velike napore."

^vrh

Smešna strana

BIGAMIJA

Jednoga dana pristupi misionaru poglavica domorodačkog plemena sa željom da se i on krsti.

"Veoma si me obradovao", reče misionar, "ali ti se ne možeš krstiti, jer ti imaš dve žene! Moraš se prvo odreći jedne. Ti živiš u grehu bigamije!"

Poglavica ga začuđeno pogleda, te reče: "Odreći ću se istoga trenutka kad mi navedeš barem jedan stih iz Svete knjige gde se osuđuje, ta, kako kažeš 'bigamija'."

Misionar se na trenutak zamisli i odgovori: "Pa, vidiš, u Mateju 6:24 stoji: 'Niko ne može služiti dva gospodara.'"

NEKA ISTUPE NAPRED

Stari pastor je bio zamoljen da u nedelju pre podne venča jedan par. Posle prigodnih pesama, kratke propovedi i molitve, trebalo je da bude izvedena ceremonija venčanja. Pastor je trebao da po imenice pozove ženika i nevestu da istupe napred i da uzmu učešće u obredu.

Međutim, stari pastor nikako da se seti imena ono dvoje koji se venčavaju. On se doseti da to nekako prevaziđe, te glasno reče: "Molim one, koji očekuju da se venčaju, da istupe ovde ispred!"

U isti tren ispred njega se pojavilo: devet devojaka, tri udovice i šest momaka...

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 66 / 2011.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Smem ili ne? - Judita G. Volf

* Milost, a ne zakon - Tošo Žarić

* Kako izbeći legalizam - Jan Vareca

* Budi miran i znaj da sam ja Bog - Vlado Pšenko

* Neuslišana molitva - Brent Kercheville

* misaone refleksije

* Smešna strana

Ovaj svet je prepun ljudi koji imaju nerealne ambicije i očekivanja od drugih ili od svojih vlastitih mogućnosti, a postoje i oni koji pošto-poto žele da se razlikuju od "ostatka čopora". I jedne i druge tera unutrašnja praznina da budu nešto ili neko, da se dokažu i pokažu pred drugima. Dakle, svet je prepun ljudi koji traže sebe i svoju ulogu u njemu. No, najčešće njihova potraga im život dovede u zbrku, ili on postane "igranka bez prestanka".

Prorok Isaija poziva narod Božji da se odmara u Gospodu, a on to odbija: "Jer ovako govori Gospod Gospod, Svetac Izrailjev: Ako se povratite i budete mirni, izbavićete se, u miru i uzdanju biće sila vaša; ali vi nećete." (Isa. 30:15 RDK)

U našoj ljudskoj prirodi postoji ono urođeno "prokletstvo" da stalno moramo nešto raditi, dokazivati se, svojim radom nešto zaslužiti. Kada pristupimo Hristu, iako ispovedamo da smo milošću spaseni, dozvolimo da nas ovaj nagon i dalje tera u izgrađivanju svoje vlastite pobožnosti: "više sati molitve, više čitanja Biblije, više deljenja traktata, radiću ovo a ono neću raditi, i onda ću biti bolji i svetiji..." Umesto da budemo Marija mi postanemo Marta (Lk. 10:38-42), zbog svojih "važnih duhovnih poslova" zaboravimo ono najvažnije: Naš poziv je prvenstveno da se umirimo, da sebe utišamo i da svoj pogled srca imamo uvek usmeren ka Gospodu, i da čekamo Njegovu Reč, Njegov pokret Duha, i da onda na njega odgovorimo.

Dragi naši čitaoci,

čuvajte se telesnih ambicija i "duhovnog rada" koji vam obećava svetost ili savršenstvo. Sve je to samo zavođenje vaše stare prirode, da svojim JA postignete ono nemoguće.

Umirite se u Hristu. Prebivajte na čokotu da bi vaš plod mogao konačno sazreti - manifestovati se (Jn. 15:4-5). Ostanite na tom mestu i sve će stvari doći na svoje mesto: "Od njega ste i vi u Hristu Isusu, koji nam je postao mudrost od Boga, pravednost i osvećenje, i izbavljenje, da bude kao što je napisano: 'Ko se hvali - neka se hvali u Gospodu.'" (1. Kor. 1:30-31 EČ)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

SMEM ILI NE?

- Judita G. Volf

Smeju li hrišćani ići u bioskop, pozorište? Da li smeju gledati TV? Koja dužina suknje je za hrišćanku prekratka, a koja je dužina kose predugačka za hrišćanina? Da li je u redu da hrišćani piju alkohol? Sme li hrišćanin pustiti bradu ili se hrišćanka šminkati? Na ovakva i slična pitanja različiti hrišćani odgovaraju različito. Za svaku osobu koja na nešto kaže "ne", možemo naći drugu osobu koja će na to isto reći "da". Ko je u pravu? Koga poslušati?

Razlika u stavovima o načinu življenja nije nimalo strana hrišćanstvu. U ranoj crkvi hrišćani su se prepirali oko toga da li je dozvoljeno jesti meso kupljeno na pijaci, ako ga se pre prodaje prinelo na žrtvu idolima u paganskom hramu. Neki su smatrali da treba držati određene dane, dok su drugi mislili da je to za njihovu veru nevažno. Razilazili su se i po pitanju da li je bolje ostati neoženjen (neudata) ili se oženiti (udati). Ovakvi sporovi ugrožavali su život crkve. Zato u 1. Korinćanima 8 i Rimljanima 14, apostol Pavle daje uputstvo o tome kako se kao hrišćanin treba ponašati u sličnim situacijama.

Sloboda izbora

Biblija ne sadrži zakon za svaku najmanju sitnicu u hrišćanskom životu. Neke stvari nisu niti ispravne niti pogrešne, jednostavno su neutralne. U takvu kategoriju "amoralnih" pitanja pripada npr. poslušnost jevrejskom ceremonijalnom zakonu. Dok je za Jevrejina, prema Mojsijevom zakonu, određena hrana bila nečista, Pavle može nakon Hristovog dolaska reći: "Znam i uveren sam u Gospodu Isusu da ništa samo po sebi nije pogano; samo onome, koji smatra da je nešto pogano, njemu je pogano." (Rim. 14,14 EČ). Hrišćani imaju slobodu jesti "nečistu" hranu ako žele, a da ne sagreše. Slično Pavle govori i za obrezanje: "Jer u Hristu Isusu niti što vredi obrezanje niti neobrezanje, nego vera koja se kroz ljubav pokazuje delotvorna." (Gal. 5,6 EČ). Čim ovakva dela sama po sebi nisu ni ispravna ni pogrešna, nemaju nikakvu religijsku vrednost. Ona niti štete niti pomažu u težnji za spasenjem. "Jelo, međutim, neće nas postaviti pred Boga; niti šta gubimo ako ne jedemo, niti mnogo dobivamo ako jedemo." (1. Kor. 8,8 EČ).

I u današnjem svetu ima mnogo sličnih stvari. Moramo biti poslušni Bogu i živeti u skladu sa njegovom voljom kako je ona izražena u Svetom pismu. Ali isto tako, moramo u sporednim pitanjima prihvatiti slobodu izbora između različitih mogućnosti koju nam Bog daje.

Međutim, hrišćani ne misle uvek isto o tome koja su pravila ponašanja neutralna a koja nisu. Na primer, neki hrišćani su uvereni da je greh piti alkohol dok drugi veruju da Biblija dozvoljava hrišćanima da piju umereno. Neki će hrišćani razmišljati na sledeći način: Biblija ne zabranjuje umereno piti alkohol, zato su hrišćani zapravo slobodni piti ga. Ako je to i slučaj, to ne znači da je uvek, u svakoj prilici ispravno koristiti slobodu. Moramo biti pažljivi u našem ponašanju kad se radi o nečemu što neki hrišćani smatraju amoralnim ili neutralnim, dok u očima drugih ona dovodi moral u opasnost! Pavle, ukazuje na dva slučaja kada je pogrešno pozivati se na svoju slobodu.

Čista savest

Iako hrišćani možda nisu vezani Pismom da čine ili ne čine neke određene stvari, oni su u svakoj situaciji vezani "zakonom vere". A to znači, sva bi naša dela trebala biti propraćena unutrašnjim uverenjem da je ono što radimo ispravno. Naša savest nas ne bi trebala optuživati, već hvaliti u svemu što činimo. "Ko se, naprotiv, koleba, navlači na sebe osudu - ako jede, jer to ne čini po veri. A sve što ne potiče od vere - greh je." (Rim. 14,23 EČ). Naša savest nas često zaustavlja od dela koja su stvarno nemoralna. Ali čak i u neutralnim stvarima moramo biti poslušni savesti. Jer Bog želi da živimo životom vere, ne opterećeni grižom savesti. On želi da imamo puno uverenje da znamo da ugađamo Bogu onim što radimo (ili ne radimo).

Srećan život

Ovo je srećan život: "Blažen je ko ne osuđuje samoga sebe za ono što smatra da je dobro!" (Rim. 14,22 EČ). Sami sebe varamo ako mislimo da se zadovoljstvo može naći u zabranjenom. Naprotiv, ako ne živimo prema "zakonu vere" štetimo svoj duši. Ako neko jede žrtveno meso protiv svoje savesti, Pavle kaže da time "žalosti brata svojega" (Rim. 14,15). Greh, kaže Pavle, ne donosi radost nego suprotno. Posvedočiće to svako koga je već pekla savest. No, život u skladu s našim uverenjem donosi radost i mir. To je i jedini način na koji možemo iskusiti carstvo nebesko. "Jer carstvo Božije se ne sastoji u jelu i piću, nego u pravednosti, i miru, i radosti u Duhu Svetome." (Rim. 14,17 EČ).

Dnevno se suočavamo sa odlukama kako živeti hrišćanskim životom, i zato se moramo pitati: "Da li sam ubeđen da je ono što radim ispravno?" Trebamo razmišljati i moliti pre nego krenemo u akciju. Samo tada će vera imati prvenstvo nad slobodom u našem hrišćanskom životu, kao što ga i treba imati. Jedino tako ćemo iskusiti istinski srećan život.

Ljubav iznad slobode

Postoji još jedna situacija u kojoj je pogrešno činiti što je hrišćanima u principu slobodno činiti. "Samo pazite da kako ova vaša sloboda ne bude spoticanje za slabe... Stoga, ako jelo sablažnjava mog brata, neću jesti mesa doveka, da ne sablaznim svoga brata." (1. Kor. 9,9; 1. Kor. 9,13 EČ).

Kako god se to činilo čudnim, kao hrišćani se ne smemo koristiti pravima čak ni svojim, ako neko drugi zbog toga trpi. Naša sloboda ne sme druge vređati. "Nijedan čovek nije ostrvo", piše poznati pesnik John Donne. Svako je okružen drugim ljudima i svojim ponašanjem utiče na njih. Zato slobodom mora upravljati ljubav. Moje ponašanje treba biti vođeno prema dobrobiti društva, hrišćanske zajednice, moga brata ili sestre.

Ljubav: put koji je izabrao Isus

Ljubav prema drugima je put koji je izabrao Isus, iako ga je to koštalo života. Pavle ističe primer Isusa koji je umro za brata i sestru kako bi ohrabrio hrišćane za ljubav a ne za uporno držanje vlastitih prava. "Nemoj da upropašćuješ svojim jelom onoga za koga je Hristos umro." (Rim. 14,15; 1. Kor. 8,11). Pavle pokazuje da su hrišćani koji se, na primer, ne mogu odreći svog bifteka radi dobra drugoga smešni u usporedbi sa bezgrešnim Sinom Božjim, čija ljubav je bila tako velika da je on bio čak voljan dati svoj život na krstu za nas jadne grešnike. Ono što želim kazati izraženo je u rečima poznatog nemačkog teologa, J. A. Bengela: "Nemoj da ti je više stalo do hrane, nego Hristu do vlastitog života!" Zar ne možemo pokazati bar malo samopožrtvovane ljubavi prema svojim bližnjima kao što je Isus pokazao?

Kamen spoticanja

Ako graničimo svoju slobodu ljubavlju, možemo sprečiti da budemo uzrokom štete svom bratu ili sestri. Ali kako moj bližnji može trpeti ako se držim svoje slobode kod neutralnih pitanja hrišćanskog ponašanja, dok se ta osoba uzdržava od prakticiranja te slobode? Pavle daje jasan odgovor na ovo pitanje. "Jer ako neko tebe, koji imaš znanje, vidi za trpezom u idolskom hramu, neće li njegova savest, budući da je on slab, biti pobuđena da jede meso žrtvovano idolima?" (1. Kor. 8,10 EČ). Slabi hrišćanin, koji pogrešno misli da je neispravno jesti hranu koja je prinošena idolima, ne trpi zato što je šokiran ili sablažnjen ponašanjem svog bližnjeg. Nego, slabi hrišćanin je ozleđen, jer je dobio povoda da imitira ponašanje koje je sam smatrao nemoralnim. Umesto da sledi vlastitu savest, on sledi primer drugoga i tako pada i greši.

Rušenje ili izgradnja

Posledica spoticanja je pogibao: "Zbog tvoga znanja, naime, propada onaj slabi, brat, za koga je Hristos umro." (1. Kor. 8,11 EČ). Pavle jednim delom misli na nutarnju smrt koja se dešava kad se zbog krivice i greha slomi karakter osobe. Rezultat je žalost, bol okaljane savesti i samoosuđivanje (Rim. 14,15; 1. Kor. 8,7).

Pored subjektivnog oštećenja, postoji i objektivno. Gaženjem vlastite savesti, čovek greši i na se navlači krivicu pred Bogom. "A sve što ne potiče od vere - greh je." (Rim. 14,23). Hrišćani koji greše nazaduju u hrišćanskom životu. Naravno, mogu tražiti oproštenje. Ali greh zarobljava takvu osobu i sprečava je rasti u hrišćanskom životu. Dolazi do regresa, a ne do progresa u posvećenju. Hrišćanskoj zrelosti se staje na put umesto da ju se neguje kako treba i to tokom celog života.

Ipak možemo jedan drugog zaštititi od takve pogibli. Od nas se traži da tako postupamo. "Starajmo se stoga za ono što stvara mir i doprinosi uzajamnom nazidanju!" (Rim. 14,19 EČ). Hrišćani treba da pomažu jedan drugome živeti po veri u skladu sa unutrašnjim ubeđenjima, iako se ta ubeđenja mogu razlikovati. Sam Pavle ostavlja mesta razlikama u mišljenju i ponašanju unutar hrišćanske zajednice ukoliko se radi o neutralnim pitanjima.

Postoji međutim jedno pravilo koje vredi za sve: niko ne sme dozvoliti da mu dela budu suprotna verovanju. Svi moramo imati lični integritet: naše ponašanje treba biti u skladu s našim ubeđenjima. Trebamo pomoći jedan drugome održavati taj integritet, čak kad to zahteva da se odreknemo vlastite slobode zbog ljubavi prema drugima. Jer, "ljubav izgrađuje" (1. Kor. 8,1).

Rado primajmo jedan drugoga

Videli smo da bi hrišćani trebalo da ohrabruju jedni druge da žive po veri, tj. u skladu sa svojim ubeđenjima. I videli smo da ta ubeđenja s obzirom na neutralna pitanja se mogu od osobe do osobe vrlo razlikovati. Tako mora s obzirom na raznovrsnost postojati tolerancija u hrišćanskoj zajednici. Zapravo treba postojati više od tolerancije - hrišćani moraju jedni druge rado prihvaćati kao Božju porodicu, i pored svih svojih razlika. Jer je Bog i nas rado primio. "Koji jede neka ne nipodaštava onoga što ne jede, a koji ne jede neka ne osuđuje onoga što jede, jer ga je Bog primio." (Rim. 14,3 EČ).

Što bi se dogodilo kad bi ovu zapovest počeli poštovati u crkvama danas? Pretpostavljam da bi bilo mnogo manje hrišćana koji se smatraju "svetijima" od ostalih. Isto tako, mislim da bi mnogo više ljudi "našlo sebe" unutar zidova crkve kao i u rukama milostivog Boga koji prima.

IZVORI, broj 7-8/1987.

^vrh

MILOST, A NE ZAKON

- Tošo Žarić

Da bi se moglo razumeti Hristovu milost valja napomenuti da je od Adamova pada u greh taj isti greh zavladao u svim ljudima i tako ih stavio pod prokletstvo i gnev Božji. Pre uspostavljanja Mojsijevog zakona retki su bili srećnici koji su uspeli saznati šta Bog od njih očekuje i želi. Još je manje bilo onih kojima je uspelo da ta Božja očekivanja i ispune.

Kada je konačno Zakon uspostavljen ništa se nije izmenilo u odnosu na greh i zlo. Zakon je greh osvetlio, ali ga nije uklonio niti je suzbio njegovo delovanje. Čovek je nastavio grešiti i pao je pod još strožiju osudu, jer se odredbama Zakona trebalo pokoriti, a to baš čoveku nije polazilo za rukom. Nakon što je Isus Hrist učinio delo spasenja na Zemlji i poslao Duha Svetoga sve se promenilo. Sama smrt Hristova, međutim, ne bi bila dovoljna. Jer grešnicima bi bili oprošteni raniji gresi, dok su novi gresi, poput podzemnih voda, stalno navirali. Greh je još uvek ostao u čoveku i dominirao. Ali Isus Hrist nije samo umro za grehe, već je on takođe poslao svoga Duha. Na dan novog rođenja u onoga ko se nanovo rodio nastanio se božanski Duh Sveti. Isti Duh je toliko snažan da može blokirati delovanje greha, i omogućiti čoveku da radi ono što je volja Božja za njega.

Dva ekstrema

Uzrok mnogih nevolja dece Božje je u tome što su mnogi pogrešno shvatili milost Hristovu. Otišlo se u dva ekstrema. Prvo, neki smatraju da je na dan njihova obraćenja svaka klica greha zauvek iščupana. Kada se uskoro greh probije takvi padaju u očaj i počinju sumnjati u svoje spasenje. Misle da se nisu ni obratili, jer po njihovu shvatanju hrišćaninu se ne može dogoditi da pogreši. To je dakle prvi ekstrem.

Drugi je ekstrem mešanje opravdanja milošću s opravdanjem uz pomoć Zakona, vlastitim snagama. I takvi hrišćani ubrzo uvide da je to nemoguće i padaju u očaj radi neuspeha. Ostaje da zaključimo da niti je greh iščupan iz čoveka na dan obraćenja niti se protiv njega moguće boriti vlastitom snagom.

Svaki pokušaj približavanja Bogu vlastitim naporima je besmislen, jer gravitira ka Mojsijevom zakonu. Delima Zakona se niko neće opravdati. Definicija spasenja je: "Hristova milost plus čovekova vera u tu milost, bez mešavine bilo kakvih dela, jednako je spasenje koje rezultira dobrim delima." Ovo je jedino pravilno, jer spasavajuća milost ne trpi suparnika (dobra dela) koji bi rezultirao istim učinkom kao i ona. No ipak, opravdanje verom kroz milost mnogi žele spojiti sa svojim zaslugama da bi kada dođu na sud Božji mogli kazati kako su i oni nešto dali, a ne samo Hrist.

Konopac ili lift

Dokle čovek može stići sa svojom glupošću potvrđuje izjava jednog čoveka koji je tvrdio da je u viđenju video jedan jak konopac dugačak od neba do zemlje na kome je pisalo: "Ovoga se čvrsto držite i sve će biti u redu." To je prema izjavi toga čoveka bio konopac spasenja. Iako je mnoštvo naroda čvrsto držalo konopac, neka nevidljiva sila vukla je konopac naviše. Kako je visina bivala veća tako su ljudi jedan po jedan ispuštali konopac iz ruke i prilikom pada bi stradali (izgubili spasenje). "Pobednik" je trebalo da bude onaj ko je uspeo da se drži konopca do kraja svog života.

Dakle, Bog je prema ovom gledištu, pružio čoveku milost poput kakvog spasonosnog nebeskog konopca, ali se čovek za vreme svog transporta u nebo, mora držati svom vlastitom snagom za konopac. Dakle, njegovo krajnje spasenje zavisi od njega samog, a najgore je to da čovek ne može imati "sigurnost spasenja", on ne zna, on ne može ustvrditi za sebe hoće li se uspeti držati tog konopca do kraja svoga života.

Ovakvo zamišljanje opravdanja razlikuje se od Mojsijevog zakona po tome što konopac Mojsijevog zakona miruje i valja se po njemu verati put neba. Dakle, i ovde ostajanje u spasenju zavisi od čoveka.

Slika bliža istini bi bila ona u kojoj bi se spasonosna milost smatrala za nekakav "nebeski lift" u koji samo treba ući, pritisnuti dugme pored reči "Nebo" i mirno sačekati svršetak vožnje, tj. ostati u liftu do kraja puta.

Spasenje je dar Božji, i on je potpuno besplatan. Sve što hrišćanin treba uraditi je da nakon novog rođenja do koga je došao kroz Duha Svetoga ostane u vođstvu toga Duha, u Hristu. Samo tada čovek može računati da će mu Duh pomagati u ostvarenju Božje volje u svakodnevnom životu. Dobra dela su u ovom slučaju plodovi koji potvrđuju da zaista imamo u sebi novi život.

IZVORI, 9/1987. Prafrazirano.

^vrh

KAKO IZBEĆI LEGALIZAM

- Jan Vareca

"Budite slobodni, i neka bude jako srce vaše, svi koji se u Gospoda uzdate." (Ps. 31:24 RDK)

"Jer Gospod je Duh; a gde je Duh Gospodnji, onde je sloboda." (2. Kor. 3:17 EČ)

Veoma često kada razgovaram sa nekim o svojoj veri u Hrista, dođe se do sledećeg pitanja: "Šta tebi tvoja vera zabranjuje?" Na ovakvo pitanje nema potrebe se ni malo ljutiti ili biti zatečen, jer ljudi svašta čuju o "ovoj ili onoj veri", i oni vrlo dobro znaju da postoje neke razlike, da jedni smeju ovo ili ono a drugi ne.

Treba razumeti da zahvaljujući vekovnoj ostavštini mnogih "revnosnih svetaca" u mislima današnjih ljudi pojam hrišćanstva se povezuje za nekakvim zabranama, kaznama, sputanošću, konzervativizmom, odricanjem, zatucanošću... Hrišćanska religija je za njih nekakav kruti legalistički sistem a Bog je nekakav strogi policajac koji pazi da se Njegov zakon poštuje, a ko to ne uradi baca ga u pakao.

No, kada mi neko kaže da je "Bog kao policajac" ja mu odgovorim, da se sa tom slikom Boga ne slažem, već da ja Boga pre vidim "kao vatrogasca", koji hrabro skače u vatru da bi iz nje spasio nečiji život, ne mareći za svoj vlastiti. "Jer Bog je tako zavoleo svet da je svog jedinorodnog Sina dao, da svaki - ko veruje u njega - ne propadne, nego da ima večni život." (Jn. 3:16 EČ)

Naravno, pogrešna slika o Bogu neminovno vodi u pogrešno praktikovanje hrišćanske vere (Mt. 23:1-4). Otuda u mislima mnogih ljudi i postoji ta sumorna slika hrišćanstva: religija u kojoj nema mesta za radost, užitke, zadovoljstva, već samo zakoni i zabrane. Legalistički sistem u kome je "glavni šef" jedan strogi namćorasti bog koji stoji iznad nečije glave i samo čeka da ga klepi svojim pendrekom po glavi.

Sećam se, da sam kao novopečeni sledbenik Isusa Hrista, često imao dilemu i bio zbunjen u vezi sa nekim mojim situacijama, željama i navikama. No, najčešće izvor te moje zbunjenosti nije bio Bog ili Biblija, već drugi hrišćani. Za jedne nije bilo ničeg lošeg da odem u kafić, a za druge jeste. Za jedne je bio greh da popijem pivo, dok drugi u tome nisu videli ništa loše. Opet, nekima je smetala neka moja odeća, a drugima ne. Dakle, potpuna "crkvena šizofrenija" ili što bi rekli "da i pametan poludi"... (i onda se pitamo zašto nam neki brže-bolje pobegnu iz crkve?) No, Božja Reč je ipak imala prioritetno mišljenje u mome životu i ona me je sačuvala, u smislu da ostanem "normalan"...

Kada pažljivo čitamo Prvu poslanicu Korinćanima, da se naslutiti da su postojala sukobljena mišljenja između vernika po mnogim životnim pitanjima, te im apostol Pavle daje niz smernica koje im trebaju pomoći u razlučivanju stvari, i što je najvažnije i sačuvati ih u veri. Dakle, ako se u našem životu susretnemo sa situacijom za koju nismo sigurni, da li je dobra ili loša, ako je to takozvano pitanje iz "sive zone", o kome Biblija direktno ništa ne govori. Onda, postavimo sami sebi sledeća pitanja:

1) Da li ću od toga imati neku duhovnu korist?

"Sve je dozvoljeno, ali nije sve na korist; sve je dozvoljeno, ali sve ne naziđuje." (1. Kor. 10:23 EČ)

Dakle, ako nešto činim hoće li me to duhovno oplemeniti (izgraditi), osnažiti i privesti bliže Bogu? Ako "da" onda to treba raditi a ako "ne" onda se toga treba kloniti.

No, ovde treba razlučiti ono duhovno od onog neduhovnog, oblast duha od oblasti tela. Na primer, ako u crkvu ne dolazim sa kravatom, to me neće učiti ni više ni manje duhovnim, ili ako neku hranu jedem ili ne jedem. Naravno, oblasti duha i tela su vrlo često povezane i na to treba obratiti pažnju. Na primer: Gledanje TV-a me samo po sebi neće učiti ni manje ni više duhovnim, već ono šta gledam na TV-u. Da li me to vodi ka bogo-izgradnji ili ne?

2) Da li će me to staviti ili vratiti u ropstvo?

"Meni je sve dozvoljeno, ali nije sve na korist. Meni je sve dozvoljeno, ali neću da nešto ovlada mnome." (1. Kor. 6:12 EČ)

Treba sebe zapitati kako to šta radim ili želim uraditi, može uticati na mene. Da li to može za mene postati destruktivna navika - razgrađujuća - po moju veru.

No, još je važnije se zapitati: "Da li će me to vratiti u ropstvo?" Na primer, nekom novopečenom obraćeniku, koji je mučio muku sa alkoholizmom, možda neće biti najpametnije da ode na neku žurku gde alkohol "teče u potocima". Atmosfera koju bi tamo zatekao bi mogla isprovocirati njegovog "starog čoveka" da popije i da se napije, i da nastavi da pije i dugo posle toga.

3. Da li će to uprljati hram Božji?

"Ili zar ne znate da je vaše telo hram Duha Svetoga koji je u vama, koga imate od Boga, te ne pripadate samo sebi? Vi ste, naime, skupo kupljeni, proslavite, dakle, Boga svojim telom." (1. Kor. 6:19-20 EČ)

Ovi stihovi nam jasno poručuju da mi ne bi trebalo da uključujemo svoje (fizičko) telo u bilo šta što bi donelo beščašće (sramotu) Gospodu, koji preko svog Svetog Duha stanuje u našem telu.

4. Da li to pomaže ili odmaže evangelizaciji?

"Ne budite na sablazan ni Judejima, ni Grcima, ni Crkvi Božijoj, kao što i ja svima ugađam u svemu ne tražeći svoju korist, nego korist mnogih, da oni budu spaseni." (1. Kor. 10:33 EČ)

Ono što smemo ili ne smemo, što nam dozvoljava ili brani "naša vera" to nam može među ljudima otvoriti mogućnosti da im govorimo o Hristu ili nam ih zatvoriti. Na primer, zamislite sledeću situaciju...

Nekom verniku, koji je jedini obraćenik u celoj familiji, je data čast da bude Stari svat ili kum na nekom svadbenom veselju. I tako se on nađe u sledećoj situaciji, da treba da nazdravi mladencima, ali on više ne pije alkohol, jer "njegova nova vera" uči da je to zlo i greh. On će se naći u dilemi da li da uzme jedan mali gutljaj sipanog mu vina ili ne. Želim vas podsetiti da u nekim kulturama (kao naša) ovakvo odbijanje se uzima kao velika uvreda i nepoštovanje domaćina. Ili, šta ako on treba da povede mladence i svatove u kolo? Opet nedoumica, jer "njegova vera" ga uči da je igranje greh! Naravno, ako on uvredi domaćine, onda je njegov "evangelizatorski posao" tu, u toj familiji je završen - "njegova vera" postaje nepoželjna.

5) Da li to uznemiruje moju savest?

"Jedite sve što se prodaje na trgu ne ispitujući ništa savesti radi; jer 'Gospodnja je zemlja i sve što je ispunjava'. Ako vas ko od nevernika pozove i hoćete da idete, jedite sve što se iznese pred vas ne ispitujući ništa savesti radi. Ali ako vam ko kaže: ovo je meso od žrtve, onda ne jedite zbog onoga koji vam je na to ukazao i zbog savesti; a ne mislim na tvoju savest, nego na savest drugoga. Zašto da tuđa savest sudi mojoj slobodi?" (1. Kor. 10:25-29 EČ)

U ovim stihovima imamo jasnu uputu da u nekim pitanjima treba da slušamo svoju savest. Ukoliko naš "unutrašnji alarm" kaže da nešto ne treba da radimo onda ga treba poslušati. Jer u Rimljanima jasno čitamo: "Ko se, naprotiv, koleba, navlači na sebe osudu - ako jede, jer to ne čini po veri. A sve što ne potiče od vere - greh je." (Rim. 14:23 EČ). Slušajući našu savest, mi možemo sebe sačuvati u zajedništvu sa Bogom.

Nažalost, moram ovde izneti moje mišljenje da mnogim vernicima treba reprogramiranje savesti, jer je ona nasilno oblikovana od strane drugih ljudi (legalistički, denominacijski) a ne preko ličnog otkrivenja Svetoga Duha i Reči Božje. Dakle, postoje razne savesti, jake i slabe, tj. one koje su proizvod "ispranog mozga"... Svako od nas, preko Reči Božje (Jak. 1:21-25), treba svoju savest dovesti u bogougodnu osetljivost.

6) Da li to donosi slavu Bogu?

"Ako, dakle, jedete, ako pijete, ako ma šta činite, sve činite na slavu Božiju." (1. Kor. 10:31 EČ)

Ovo je summa summarum svih ovih principa. Dakle, ako vam je teško da zapamtite prijašnjih pet, onda upamtite samo ovaj i prema njemu ravnajte svoje ponašanje, svoja dela i reči, i sačuvaćete sebe. Naravno, da bi ovaj princip bio za vas od neke koristi morate ispravno razumeti šta zaista znači biblijska fraza "dati slavu Bogu" ili "činiti slavu Bogu".

Ukratko, to znači da treba da živimo prema Božjem planu i volji za naš život. Kroz naš celokupan život da bude vidljivo svakome da smo "učesnici u Božjoj prirodi" (2. Pet. 1:4). Da smo postali nosioci Njegovog karaktera - da zračimo Njegovu slavu (Mt. 5:16, Jn. 15:8, Rim. 15:6, 1. Kor. 6:20, 2. Sol. 1:12). Dakle, uopšte nije reč, kako obično mislimo, o samo verbalnom "slavljenju Boga" (Mt. 7:20-23), već prvenstveno o stavu srca koje živi u strahu Božjem (Otk. 14:7, Ps. 19:9).

"Živi i pusti druge da žive!"

Na kraju, pošto Bog nije policajac, moramo shvatiti da ni mi nismo pozvani da drugima budemo policajci i sudije, već smo pozvani na ponizno ponašanje koje će drugima doneti korist - izgradnju: "Jelo, međutim, neće nas postaviti pred Boga; niti šta gubimo ako ne jedemo, niti mnogo dobivamo ako jedemo. Samo pazite da kako ova vaša sloboda ne bude spoticanje za slabe." (1. Kor. 8:8-9 EČ)

Dakle, naturanje nekih naših (legalističkih) pravila je jednako loše kao i bahato ispoljavanje naše slobode od legalizma pred drugima. Jedno je "duh kontrole" a drugo je sablazan, a ni jedno ni drugo ne doprinosi izgradnji drugih, i ne dovodi ih bliže Bogu. To je tako daleko od principa: "... ma šta činite, sve činite na slavu Božiju!"

^vrh

BUDI MIRAN I ZNAJ DA SAM JA BOG

- Vlado Pšenko

"Utolite i poznajte da sam ja Bog; ja sam uzvišen po narodima, uzvišen na zemlji." (Ps. 46:11 RDK)

U evanđelju po Jovanu, nailazimo na događaj, u kojem je Isus rekao svojim učenicima: "Ostavljam vam mir, dajem vam svoj mir. Ne dajem vam kao što svet daje. Neka se ne uznemirava vaše srce i neka ne strahuje!" (Jn. 14:27 EČ)

Dragi čitatelju! Šta misliš, da li od čoveka dolazi mir? Moj bi odgovor bio - vrlo teško. Ti možeš po prvi put doći u neki gradić i uzviknuti: "Predivno! Ovde se ne vodi rat! Nema buke, niko ni na koga ne viče! Kakvo mirno mesto!" No, odsutnost rata i buke, ne znači i onaj pravi mir. Ako ostaneš neko vreme u gradiću i malo bolje upoznaš njegove stanovnike, hoćeš li i tada reći: "O, kakvo mirno mesto!" Ko zna na koliko ćeš zategnutih odnosa tu naići: "U miru smo, ali mi ne razgovaramo!" Ko zna koliko će se nemirnih srca, povređenih ljudi, raskinutih prijateljstava, prikrivenih srdžbi naći u tom prividno mirnom gradiću. Onaj istinski mir i razumevanje među ljudima danas postaje takva retkost, da je treba sa svećom tražiti. Kao da niko ne sledi onu mudru izreku starozavetnog cara Solomuna: "Bolji je zalogaj suvog hleba s mirom nego kuća puna poklane stoke sa svađom." (Pri. 17:1 RDK)

Zbog toga psalmista peva: "Ta, u Boga je mir duši mojoj, od Njega je spasenje moje!" (Ps. 62:1 RDK) Izmirenje sa Stvoriteljem je korak prema onom istinskom miru duše, koji daje Isus Hristos. Možeš reći: "Šta da se miriti s Bogom, kada se sa Njime nisam ni posvađao!" Ako tako kažemo, zasigurno smo slični izgubljenom sinu, iz Isusove priče, zapisane u Lukinom evanđelju. Sin je zatražio od oca deo nasledstva, koje bi mu pripalo nakon očeve smrti. Otac mu je izišao u susret i dao mu njegov deo. Sve se dogodilo u miru, bez svađe i prepirke. Da mu je tada neko rekao: "Odi svome ocu i izmiri se sa njime", sin bi zasigurno odgovorio: "Ja sam u miru sa ocem. Mi se nikada nismo posvađali." Evanđelje nas izveštava da je sin uzeo svoj deo, otišao u daleku zemlju i onde: "rasu(o) svoje imanje provodeći život razvratno". (Lk. 15:14) Dok je imao novac, uživao je mir blagostanja, zasigurno se povodeći za onim rečima iz jedne druge Isusove priče iz Lukina evanđelja: "Dušo, imaš mnoga imanja smeštena za mnogo godina; počivaj, jedi, pij, uživaj!" (Lk. 12:19) No, to je bio kratkotrajan i varljiv mir. Nastala je glad u toj zemlji a sin se našao bez prihoda. Postao je čuvar svinja, možda zadnje čega bi se prihvatio. No, i tada je ostao gladan. U priči piše: "I želeo je da napuni svoj stomak roščićima koje su svinje jele, ali mu niko nije davao." (Lk. 15:16 EČ) Shvatio je, da je za njega jedini izlaz iz te očajne situacije - priznati greh i pomiriti se s ocem. To je i učinio. Došao je k ocu i rekao mu: "Oče, sagriješih Bogu i tebi." (Lk. 15:18) Otac ga je prihvatio s velikim veseljem i ljubavlju. Tek tada je doživeo onaj istinski Hristov mir.

Dakle, ti i ja možemo tvrditi - dok nam ide dobro - da je sve u redu s nama i da imamo svoj mir. No, ako nismo izmireni s Bogom, kad-tad će se naš svet početi rušiti i raspadati, očajavaćemo poput izgubljenog sina. Shvatićemo da od samog početka nešto nije bilo u redu sa nama. Stoga je Božji poziv i dalje na snazi - izmiri se s Bogom. U poslanici Efescima, apostol Pavle piše da u Hristu Isusu imamo "oproštenje greha, prema bogatstvu njegove milosti." (Ef. 1:8) Takođe, u poslanici Rimljanima isti apostol piše: "Ako smo, dakle, mi - kao njegovi neprijatelji - izmireni s Bogom smrću njegovoga Sina, onda ćemo još pre biti spaseni njegovim životom, pošto smo izmireni." (Rim. 5:10 EČ)

Iz izmirenja s Bogom, nastaje duboka čežnja za mirom sa svim ljudima, koje poznaješ. Duh Sveti te preplavljuje mirom u uzburkanim životnim okolnostima. Dete si Božje, koje nebeski Otac uzima pod svoje okrilje. U istoj poslanici Rimljanima piše i ovo: "Jer carstvo Božije se ne sastoji u jelu i piću, nego u pravednosti, i miru, i radosti u Duhu Svetome." (Rim. 14:17 EČ) Da, iz izmirenja s Bogom primaš mir po Duhu Svetome, onaj istinski Hristov mir.

Evo sitnog detalja iz života. Jednoga sam kišnoga dana, za vreme stanke na poslu, mirno razgovarao s prijateljima. Taj sam dan u mislima imao stih iz 46. psalma, koji u slobodnom prevodu glasi: "Budi miran i znaj da sam ja Bog." Znao bih uzdahnuti:"Da, to je Hristov mir - znati da je on blizu tebe, što god da te zadesi - on je tu." Zazvonio je telefon. Na moje iznenađenje, zvao me komšija. Bio je to inače miran, susretljiv i ljubazan čovek, koji je stanovao odmah preko puta moje supruge Renate i mene. Uzbuđenim je glasom vikao: "Komšija, molim te, što pre dođi kući! Dole, sprat ispod, kod naših komšija se pojavila velika je mrlja na stropu! Izgleda da kod vas u ostavi prokišnjava!" Supruga i ja smo živeli u potkrovlju, a ostava je bila izdvojena te loše pokrivena crepom. Pretpostavio sam da su stari crepovi uzrok prokišnjavanja u prizemlju. Pozdravio sam se s prijateljima, te odmah pošao prema tramvaju. Negodovao sam u sebi: "Baš mi je ovo trebalo! Toliko posla imam za obaviti, a sad će biti cela zbrka oko toga! Nadam se samo da komšije neće imati pravu poplavu?!" Bio sam besan i na sebe, što sam se našao nepripravljenim za iznenadne situacije, te i na crepove, koji su tako iznenada počeli prokišnjavati. No, onda sam osetio kao da mi Duh Sveti šapuće: "Sad imaš mogućnost primeniti Božje reči: Budi miran i znaj da sam ja Bog!" Vozio sam se tramvajem i ponavljao taj stih u sebi. Mobilni telefon je zazvonio te sam ponovno čuo glas mog komšije. Inače, miran čovek, bio je i dalje usplahiren: "Komšija, gde si! Čekamo te! Dolje imaju poplavu! Požuri!" Bez pomoći Duha Svetoga, mogao sam i sam početi vikati na njega. No, smireno sam odgovorio: "Gospodine, evo stižem! No, ja ne mogu brže od tramvaja!" Molio sam se i ponavljao: "Budi miran i znaj da sam ja Bog!"

U zgradi, naišao sam na strku po stepeništu. Trčalo se gore - dole. Neki su govorili: "Možda to ipak nije krov, već stare vodovodne cevi. Idemo da proverimo!" Uzdisao sam, vapeći Bogu: "O, Gospode, pa kako ću ja sad pronaći nove crepove, kako ih postaviti na krov, kad se ni na tavan ne usudim popeti!?" S druge strane, krovopokrivač će za mali popravak tražiti puno novca. No, moram, svakako, pomoći susedima dole! Tamo je zaista bila poveća mrlja na stropu. Komšija me požurivao: "Žao mi je, mi jesmo komšije, no, ovo ti moraš srediti što pre!" U međuvremenu je stigla i Renata, no, nije mogla puno pomoći. Nastala je i rasprava ko je kriv, naša ostava, ili ipak možda neko drugi. Mogao sam i ja tražiti krivca negde drugde: "Komšije su krive! Uređivali su stan ovih dana, pa su oštetili vodovodne cevi!" No, ja sam vapio: "O, Gospode, ne znam što da učinim! Pomozi." Konačno se pojavila jedna od komšinica iz prizemlja sa crepovima u rukama. Supruga i ja nismo bili u najboljim odnosima s njom pa smo najmanje očekivali da će pomoć od nje doći. Crepove je pronašla negde u susedstvu te je odlučno - na iznenađenje svih nas - vodila akciju popravljanja oštećenog dela krova! Zahvaljujući njoj, situacija se smirila. Prokišnjavanja više neće biti! Radost je zavladala u zgradi. Bio sam postiđen pred sobom jer sam zakazao u ovoj situaciji. No, s druge strane, zahvaljivao sam Bogu za mir koji sam imao u srcu i pomoći koja je na vreme došla. Nije to samo bio mir zbog toga što sam doživeo Božju zaštitu od nevremena, već i istinsko izmirenje i zahvalnost prema komšinici, prema kojoj sam ranije bio suzdržan.

Na kraju, jedan od poznatih propovednika Božje reči, David Wilkerson, ovako je jednom rekao: "Bog ne štiti od oluje, ali te štiti u oluji." Takođe je dodao :"Kad me oluja zahvati, Gospod mi govori: 'Ne uznemiruj se! Ne gubi glavu! Ništa ne moraš učiniti. Samo podnesi vihor. Sve prepusti meni'" Ako smo izmireni s Bogom i ljudima, Duh Sveti nas želi podsećati na Isusovu poruku mira: "Neka se ne uznemiruje i ne plaši tvoje srce. Budi miran i znaj da sam ja s tobom."

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

NEUSLIŠANA MOLITVA

- Brent Kercheville

- Neke stvari koje ometaju naše molitve.

Kada razmišljamo o molitvi onda nam je vrlo važno da znamo kako da primimo odgovore na naše molitve, tj. da naše molitve budu uslišene od Boga. Zaista, bivamo veoma ohrabreni i srećni kada vidimo da Bog odgovara na naše molitve, a veoma obeshrabreni i nesrećni kada odgovora nema, kada se baš ništa po tom pitanju ne događa, i tada često počnemo igrati igru traženja "dežurnog krivca". Spremni smo brzo okriviti Boga da ignoriše i ne želi odgovoriti na našu molitvu.

No, da li razumemo da onda kada izgleda da kao da nismo primili odgovor na molitvu, i umesto za to da krivimo Boga, da se mi sami moramo najpre duboko zagledati u sebe, jer Pismo često govori da smo mi ti koje treba prve okriviti: "Gle, nije okraćala ruka Gospodnja da ne može spasti, niti je otežalo uho Njegovo da ne može čuti. Nego bezakonja vaša rastaviše vas s Bogom vašim, i gresi vaši zakloniše lice Njegovo od vas, da ne čuje." (Isa. 59:1-2 RDK).

Ovo je u celosti suprotno sa popularnim verovanjem: Da Bog neprestano trčkara oko nas i gleda kako da nam ispuni želje - usreći nas - blagoslovi nas. Da, neki bi hteli da verujemo da nije važno šta mi radimo ili kako živimo, jer će Bog uvek čuti i odgovoriti na naše molitve - "On nas voli onakve kakvi jesmo". Naravno, to je istina, ali to ne može biti izgovor za svaki naš greh, i za našu lenjost da se promenimo - da sebe posvećujemo u Istini.

Bog nam je jasno otkrio da postoje stvari koje mogu ometati naše molitve i da zbog njih mi nećemo nikada primiti odgovor na njih, jer one čine da mi nemamo punu Božju naklonost. Pogledajmo par njih, one najčešće...

Buntovničko srce - neposlušnost

U Pričama 28:9, stoji: "Ko odvraća uho svoje da ne čuje zakon, i molitva je njegova mrska." Ovde nam je opisana osoba koja je izabrala da više ne sluša Božje reči. Osoba koja ima buntovničko, neposlušno srce prema Bogu. Takva osoba neće nikada primiti odgovor na svoje molitve. Isaija je takvu osobu nazvao buntovnikom. U Isaiji 30:9, čitamo: "Jer su narod nepokoran, sinovi lažljivi, sinovi koji neće da slušaju zakon Gospodnji." Verujem da će se većina ljudi složiti sa mnom da molitve sigurno neće biti uslišane nekome ko je okrenuo svoje lice protiv Boga, ko uporno želi ići svojim putem neposlušnosti.

Bog kaže da mu nečija molitva može biti "mrska" ("gad", Šarić). Reč "mrsko" se koristi za nešto što je odvratno, odurno ili gadno. Razmislite o drugim stvarima koje Bog takođe naziva "gadljivim" i shvatite težinu i ozbiljnost ovoga. Na primer, u Trećoj Mojsijevoj 18:22, Bog za homoseksualnost kaže da se na nju gadi. U Petoj Mojsijevoj 7:25, vidimo da je klanjanje izrezbarenim idolima lažnih bogova takođe veoma gadljivo Bogu. U Drugoj Dnevnika 28:3, vidimo da je žrtvovanje dece u dolini Benhinom bilo takođe gadljivo Bogu.

Reč "gadljivo" je jedna od najjačih reči koje Gospod koristi kako bi opisao svoja osećanja i stav prema nekom delu. Iz Priča 28:9, vidimo da je neko ko okrene svoje srce protiv Boga, odabere biti ne poslušan Božjoj reči, a pored toga reši da Bogu upućuje molitvu, on bi trebao znati da se Bogu gadi njegova molitva. Jedina molitva koju Bog želi čuti od njega je molitva iskrenog pokajanja.

Licemerna vera

U Isaiji 1:10-17 čitamo da su ljudi prinosili bezbroj žrtava Bogu (11. stih), držali su blagdane i pravili svetkovine (13. stih), i puno su se molili (15. stih). Očigledno je da su oni bili veoma religiozni, veoma držali do svoje religije. Međutim, u 13. stihu Gospod kaže da je sve ovo bilo bezvredno i da mu se to gadilo. Da, Bogu se sve to "gadilo"!

U čemu je bio problem pa je Bog sve ovo nazivao bezvrednim i gadljivim? U 15. stihu čitamo da su njihove ruke bile jako krvave. Od čega su im ruke bile krvave? Pročitajte 16. i 17. stih. Činili su zla dela, zapostavljali su pravdu, branili su tlačitelje, i sramotno su se odnosili prema siročadi i udovicama. Oni su živeli u nepravdi i činili nepravdu, oni su bili narod zamenjenih vrednosti, za njih zlo je bilo dobro a dobro zlo.

Dakle, oni su pokazivali sva vanjska dela štovanja Boga: prinosili su svoje žrtve, držali su blagdane i činili svetkovine molili se. No, oni su u svoj veri bili veoma licemerni. Bog ne sluša takve koji imaju "krv na svojim rukama", koji gaze pravdu i uzdižu nepravdu. Dakle, Gospod im kaže: "Zato kad širite ruke svoje, zaklanjam oči svoje od vas; i kad množite molitve, ne slušam; ruke su vaše pune krvi..."

Jeremija takođe piše o njihovom verskom licemerju, u Jeremiji 42:19-22. U ovom odjeljku vidimo da su ljudi otišli Jeremiji da bi se on molio za njih a da će oni poslušati reč koja dođe od Gospoda. I tako im je Gospod rekao što im je učiniti ali oni nisu poslušali glas Gospodnji. Ljudi su svojim ustima govorili ispravne stvari i njihova dela u hramu izgledala su ispravno, ali oni su bili pokvareni. Stoga njihovu molitvu Bog nije slušao.

Shvatimo da mi nismo u stanju prevariti ili obmanuti Boga. Mi možemo prevariti jedne druge, možemo zavarati jedne druge svojim rečima i delima. Možete dolaziti u crkvu i klanjati se Bogu i izgledati veoma pobožno, a da vam srce bude puno nepravde, zla i gorčine. Vi možete govoriti i činiti ispravne stvari kad ste okruženi drugima tako da svi misle kako ste predani hrišćanin. Ljudi vas mogu čak smatrati za Božjeg služitelja (sveštenika). No, sam Bog zna istinu o vama, o vašem srcu. On može sve prozreti i videti je li to samo gluma ili da li to činite da bi vam se vaši prijatelji divili. On "k'o na dlanu" vidi vaše motive i stremljenja. Gospod neće prihvatiti u našim životima niti gram licemjerja, bez obzira šta ljudi mislili o nama, i bez obzira kako mi velika religiozna dela činili.

Verujem da je to ono o čemu je Isus govorio u Mateju 5:23-24: "Zato dakle ako prineseš dar svoj k oltaru, i onde se opomeneš da brat tvoj ima nešto na te, ostavi onde dar svoj pred oltarom, i idi pre te se pomiri s bratom svojim, pa onda dođi i prinesi dar svoj."

Izraelci su "igrali igru sa Bogom" - živeli dvostrukim životom. Jedan život za njih same i jedan život prema Bogu. Isaija je rekao da njihove žrtve nemaju vrednost i uzaludne su, te da Bog njihove molitve ne sluša. Drugima može izgledati da sve što radite da jeste ispravno, ali mi se moramo oprati, učiniti se čistima, i prestati raditi zle stvari (Isa. 1:16) da bi Bog slušao naše molitve, da bi smo stekli Njegovu punu naklonost, mi trebamo doživeti duboko pokajanje srca - istinsko novorođenje.

Svetovnost

Apostol Jakov 4:3 kaže: "Ištete, i ne primate, jer zlo ištete, da u slastima svojim trošite." Jakov tako govori svojim čitateljima da ne primaju od Gospoda kad mole zato jer traže iz loših motiva. Oni "pogrešno mole", kako to pojedini prevodi kažu. Njihovi su motivi sebični, jer žele primiti nešto što bi zadovoljilo prvenstveno njihov ponos, požudu i želje starog čoveka.

Jovan takođe upozorava: "Ne ljubite svet ni što je na svetu. Ako ko ljubi svet, nema ljubavi Očeve u njemu. Jer sve što je na svetu, telesna želja, i želja očiju, i ponos života, nije od Oca, nego je od ovog sveta." (1. Jn. 2:15-16).

Prvi stih (Jak. 4:1) nam kaže da su ovi ljudi dozvolili da u njihovo srce uđu težnje i želje za svetovnim zadovoljstvima. Dok, 4. stih jasno ukazuje na to da je ovaj problem nastao zato, jer su postali prijatelji sa svetom - zavoleli su svet i tako postali neprijatelji Božji: "Preljubočinci i preljubočinice! Ne znate li da je prijateljstvo ovog sveta neprijateljstvo Bogu? Jer koji hoće svetu prijatelj da bude, neprijatelj Božji postaje." Više je negoli jasno da molitve koje su "natopljene" ovakvim motivima, Bog nikada neće uslišati.

Loši odnosi

"Tako i vi muževi živite sa svojim ženama po razumu, i poštujte ih kao slabiji ženski sud, i kao sunaslednice blagodati života, da se ne smetu molitve vaše." (1. Pet. 3:7).

Petar ovde upozorava muževe da ako ne žive u razumevanju i slozi sa svojim ženama, tada će njihove molitve biti sprečene. To znači da se mora uložiti obostrani napor u braku da se razvije jedinstvo, prisnost i intima.

Reč "poštujte" bukvalno znači "vrednost prema kojoj se određuje cena". Ovo se može videti po tome kako je ova reč korištena u drugim stihovima u Bibliji. Prva Korinćanima 6:20 kaže: "Jer ste kupljeni skupo. Proslavite dakle Boga u telesima svojim i u dušama svojim, što je Božije." Reč "cena" je ista reč koja je u Prvoj Petrovoj 3:7 prevedena kao "poštujte".

Postoji mnogo tumačenja koja su dali razni propovednici i pokušali da objasne ovaj odeljak. No, ja verujem da nam Petar govori da se treba odnositi prema svojim ženama kao prema nekome ko ima utvrđenu veliku vrednost. Kako se odnosimo prema nečemu što ima veliku vrednost? Sa puno obzirnosti, pažnje, nežnosti, jer znamo da stvar zahteva takvo rukovanje. Dozvolite mi da se poslužim neadekvatnom ilustracijom. Moj otac poseduje bejzbol loptu sa potpisom Tony Gwynna, jednog od najvećeg bejzbol igrača. Šta mislite da otac i ja radimo sa tom loptom? Odnesemo li je napolje da se njome igramo? Ne, u tom slučaju mi bi se prema njoj odnosili kao prema nekoj običnoj lopti. Ova je lopta posebna i vredna. Umesto toga, kupili smo specijalan držač za loptu i stavili je unutar staklene kupole tako da joj se ništa ne može desiti. I onda smo je postavili na visoko mesto, na polici, da bi joj se mogli diviti. Ona je vrlo važna i svi kući se vrlo pažljivo odnosimo prema njoj.

Verujem da je to slika koju nam Petar daje. Nemojte postupati sa svojom ženom kao da je nešto obično i svakodnevno. Ponašajte se prema njoj kao prema nekome od velike vrednosti. Ona nije obična, prosečna osoba. Ona je vaša žena i morate se prema njoj ophoditi sa velikim poštovanjem i pripisati joj veliku vrednost.

No, znači li ovo da supruge mogu biti jako loše osobe u vezi i da će Bog ipak slušati njihove molitve? Ne, ne verujem to. Reči "tako i vi" u 7. stihu daje paralelu između uputa datih ženi i mužu. U svom zaključku Petar kaže da se mi moramo ovako ponašati da naše molitve ne bi bile sprečene. Kako se odnosimo jedni prema drugima i kako se odnosimo prema našem bračnom drugu ima direktan uticaj na našu duhovnu vezu sa Bogom. Bilo bi budalasto misliti da se neko može ponašati nepravedno u svojim odnosima sa drugima a još uvek imati dobar odnos sa Bogom. Zato Petar svoje misli završava u 8. stihu govoreći da moramo pokazivati milost jedan prema drugima, moramo pokazivati svoju bratsku ljubav, moramo biti osetljivi prema drugima i ljubazni jedni prema drugima. Zato dobro razmislimo o tome i setimo se da će naš odnos sa Bogom biti narušen, pre negoli sebi dozvolimo da se loše ponašamo prema drugima.

Na kraju...

Kada nam Bog kaže da su naše molitve odbačene jer su: "gadljive", licemerne, požudne ili nepravedne, onda se moramo ozbiljno zamisliti nad svojim životom. Moramo ga ispraviti ili ćemo doživeti slom našeg zajedništva sa Bogom.

Umesto da krivimo Boga što nije odgovorio na naše molitve, jer nas ne voli, je sebičan prema nama, i sl. Biće bolje da prvo pogledamo na sebe i proverimo nismo li mi ti koje treba okriviti što nas Bog ne može blagosloviti.

^vrh

misaone refleksije

I OVO ĆE PROĆI

- nepoznati autor

U zabitoj kineskoj provinciji živeo je siromašni Kinez koji je ceo život potrošio radeći najteže fizičke poslove, a da ništa do kraja nije stekao. Sve što je imao bio je sin jedinac kog je neizmerno voleo.

Naučio ga je da čita i piše, uveo ga pomalo u kaligrafiju i to je bio sav kapital koji mu je ostavio kada je u dubokoj starosti umro. Neposredno pre nego što je izdahnuo, otac je izvadio dve kutijice: jednu crnu, a drugu belu i rekao sinu: "Nažalost, nemam šta da ti ostavim sem ovoga.

I zapamti - dobro ih čuvaj. Kada ti jednoga dana bude teško, nesnosno teško u životu, otvori belu kutijicu. Crnu čuvaj, i otvori je kad osetiš da si najsrećniji u životu."

Mladić je dostojno ispratio oca, a onda je spakovao svoju činiju za hranu, štapiće, jednu preobuku i one dve kutijice i krenuo u svet da zaradi svoju porciju pirinča. Radio je najteže poslove kod gazda koji su ga izrabljivali, nesrećan i beznadan. Lutao je bespućima, spavao po šumama, peklo ga je sunce i mrzli ga mrazovi. Jednog jutra se probudio, potekle su gorke suze i mladić je rešio da se ubije. Setio se očeve bele kutijice. Otvorio je i drhtavom rukom razvio malu pirinčanu hartiju na kojoj je pisalo: "I ovo će proći!"

Shvativši ovo kao očev amanet za dalje življenje, nije se ubio. Zaputio se ka obližnjem gradu. Na ulazu u grad stajala je kolona nepismenih seljaka koja nije mogla da uđe kroz gradsku kapiju, jer niko nije umeo da pročita šta piše na velikoj tabli. Mladić je prišao, pročitao im glasno šta piše i pomogao da prođu. Kroz nekoliko dana provedenih po gradskim trgovima, potražio ga je maleni Kinez i rekao mu da njegovom gospodaru hitno treba pisar, a da je čuo od seljaka koji su nedavno došli u grad da on zna da čita i piše. Dobio je posao kod strogog plemenskog starešine. Radio je teško, ali mirnih ruku i čista srca. Svima je izlazio u susret. Gradski starešina je bio pravedan čovek i znao je da uzvrati svome pisaru. Dobro ga je nagrađivao, a vrlo brzo mu je odvojio i deo u svojoj kući gde je mladić počeo da živi. Sve se promenilo. U godinama koje su usledile, postao je gazda malenog imanja, stekao znatno materijalno bogatstvo, radio je sve umesto samog gradskog starešine, koji mu je poverio i svoju kćer. Zajedno, u ljubavi, njih dvoje su rodili mnogo dece. Složno su uvećali svoje bogatstvo do neslućenih razmera.

Jednog dana sedeo je na tremu, gledao bezbrižno u daljinu i shvatio da je savršeno srećan. Setio se svih svojih očaja, svoje želje da svojevremeno umre, setio se oca. I one druge kutijice koju mu je otac na samrti dao.

Otvorio je i drhtavom rukom razvio malu pirinčanu hartiju na kojoj je pisalo: "I ovo će proći!"

"Svemu ima vreme, i svakom poslu pod nebom ima vreme." (Prop. 3:1 RDK)

^vrh

Smešna strana

OŠTRO SVEDOČENJE

Jedan novoobraćeni berberin je odlučio da svoju veru u Hrista podeli sa svojim mušterijama, i tako, ujutro, dok je išao do svoje radnje govorio je sam sebi: "Danas, ja ću svedočiti prvom čoveku koji uđe u moju radnju."

Odmah kako je otvorio radnju, već je ušao jedan čovek. "Dobro jutro, može li jedno brijanje!?" Rekao je čovek glasno.

"Svakako. Izvolite sedite, raskomotite se a ja dolazim za minut." Rekao je berberin i otišao pozadi gde se uzbuđeno pomolio: "Bože, ovo je moja prva mušterija danas i ja želim ovom čoveku posvedočiti. Molim te, daj mi mudrost da mu kažem prave reči. Amin." Zatim je otišao do svoje mušterije.

Berberin je stao ispred čoveka, otvorio svoju veliku britvu i smeškajući se polako ju je oštrio, povremeno zagledajući se u svoju mušteriju. Zatim dok je opipavao oštricu svoje britve, zapitao je čoveka: "Gospodine, imam jedno pitanje za vas. Recite mi, jeste li spremni danas da umrete i stanete pred Boga?"

KO JE UMORNIJI?

U nedelju uveče, pastorova žena se baci u fotelju i uzvikne: "O, kako sam umorna!"

Njen muž (pastor) je pogleda i reče joj: "Draga, ja sam danas ujutro govorio na radiju, zatim propovedao pre podne u crkvi, bio gost propovednik u drugoj crkvi i uveče opet propovedao u našoj crkvi. Kako možeš biti umorna, ti si samo svuda išla sa mnom i ništa nisi radila?"

"Dragi," reče mu nežno žena, "sve te tvoje propovedi, ja sam morala da slušam..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 67 / 2011.

Novembar - Decembar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Ime iznad svakoga imena - Aleksandar Birviš

* Slavljenje: Znak Hristove vladavine - Hans R. Waldvogel

* Čvrst temelj - James P. Trotzer

* Očevo vođstvo - Derek Prince

* Četiri sfere pokornosti - Tim Van Ryn

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Sve činite bez gunđanja i prepiranja da budete besprekorni i čisti, Božija deca bez mane usred pokvarenog i izopačenog naraštaja u kome svetlite kao zvezde u svemiru, držeći se Reči života..." (Fil. 2:14-16 SSP)

Apostol Pavle nas poredi sa zvezdama, za razliku od planeta zvezde imaju svoj vlastiti izvor svetlosti, velike količine gasova sagorevaju i dovode ovo nebesko telo do usijanja, a rezultat toga je da u mračnoj noći vidimo njihovu poziciju na nebu. Naravno, kada nestane goriva, zvezda počinje da se gasi i hladi. Ukoliko bi zvezda na neki način nadoknađivala sagoreno gorivo, onda bi ona praktično mogla da gori i večno svetli.

Nažalost, mnogi hrišćani nalikuju na zvezde iz svemira, koje su jednom bile upaljene, svetlile a zatim počele da gube svoje gorivo, da se gase, da gube svoju svetlost - počinju da hlade u svojoj veri (Otk. 3:16). Međutim, ovo uopšte ne mora biti pravilo kao što je slučaj sa zvezdama, jer hrišćanin ima pristup nepresušnom gorivu, tj. "ulju" koje uvek može da se natoči u njegov život, a sve što treba da uradi jeste da se samo "prikači" i otvori za ovaj Izvor (Jn. 1:33; Jn. 3:34).

Iz tog razloga Pavle nas napominje: "Duha ne gasite", "ne žalostite Svetog Duha" i "budite puni Duha " (1. Sol. 5:19; Ef. 4:30; Ef. 5:18). Kada ovo činimo mi sebe "otkačimo" od našeg izvora koji nam omogućava da budemo kao "svetle zvezde u mračnom svetu". Mi tada postajemo "mrtve zvezde" oni "koji imaju obličje pobožnosti, ali sile su se njezine odrekli" (2. Tim. 3:5 DS) ili još gore "zvezde lutalice za koje je sačuvana najcrnja tama doveka." (Juda 1:13 SSP) Dakle, jedini način da zadržimo i pojačamo svoju svetlost jeste da što više vremena provodimo u prisustvu onoga koji je istinska svetlost (Jn. 1:9; Jn. 8:12).

Dragi naši čitaoci,

zato, "neka tako vaša svetlost svetli pred ljudima, da vide vaša dobra dela i da slave vašeg Oca, koji je na nebesima." (Mt. 5:16 SSP)

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

IME IZNAD SVAKOGA IMENA

- Aleksandar Birviš

Pristupamo Reči Božijoj. Otvaramo Sveto pismo. Nađimo Sveto pismo Novog zaveta. Pogledajmo gde su Evanđelja i Dela apostolska. Zaustavimo se kod poslanica apostola Pavla. Otvorimo Poslanicu Filipljanima. Okrenimo stranicu na kojoj je drugo poglavlje. Čitajmo retke obeležene brojevima od 5 do 11.

"Zato neka je u vama ista misao koja je u Hristu Isusu, koji budući u obličju Božijem, nije smatrao za otimanje to što je jednak s Bogom, nego je sebe ponizio uzevši obličje sluge, i postao istovetan ljudima, i izgledom se nađe kao čovek; unizio je sebe i bio poslušan do smrti, i to do smrti na krstu, zato i njega Bog visoko uzdiže i darova mu ime koje je iznad svakog imena. Da se u ime Isusovo pokloni svako koleno što je na nebesima i na zemlji i pod zemljom; i da svaki jezik prizna da je Isus Hristos Gospod na slavu Boga Oca." (Fil. 2:5-11)

* * *

Dakle, mi pristupamo slavnom i velikom Gospodu Isusu Hristu. On je upravio naše misli i privija nas k sebi. Njegov dar je spasenje. Od Njega sve spasonosno dolazi. Zato veličamo Njega i nikog drugog. Ne pitamo se: "Može li ko biti veći od Gospoda?", nego govorimo: "Ti si najveći i najuzvišeniji. Tebi jedinome dugujemo poštovanje i proslavljenje!" Njega slavimo, jer samo Njemu priliči da bude slavan. Nema ljudi zaslužnih i čuvenih čija bi slava zasenila slavu Božju. Gospod je slavan po sebi i u sebi. Njemu nije potrebno da Ga neko proslavlja. Njemu nije potrebno da Ga išta proslavlja. Ljudima je potrebno da slave svoga Boga .Tvorevini je potrebno da slavi Tvorca. Sve što je stvoreno, stvoreno je s neodoljivom potrebom da slavi Stvoritelja. Sve što je spaseno oseća beskrajnu zahvalnost prema Spasitelju.

* * *

Pristupamo Spasitelju koji je jednak s Bogom. U čemu je ta jednakost? Ne znamo. Ko je On? Znamo samo ono što nam je On otkrio. U to verujemo i to nam je donelo iskupljenje, opravdanje i spasenje. Bili smo robovi najokrutnijem i najpodlijem gospodaru. On nas je otkupio. Čime? Najskupljom cenom: životom Sina Božijeg. Ni sa kakvom pravdom se nismo mogli da pojavimo pred Svevišnjim. On nas je ipak opravdao. Čime? Verom u Hristovu pravednost.

Ti si se davio u grehu. Ja sam se davio u grehu. Moji prijatelji su se davili u grehu. Tvoji prijatelji su se davili u grehu. Šta više, i neprijatelji naši bili su s nama na istoj strani, u istoj opasnosti. Ko nas je spasao? Hristos. Zašto nas je spasao? Zato što je nedokučivi Bog?

* * *

Pristupamo Gospodu Isusu, Bogu koji je unizio sebe. Nije unizio nas koji smo zaslužili svako ponižavanje. Ostavio nam je pravo da poštujemo sami sebe, iako nikakvo poštovanje nismo zaslužili. Nije ni pitao šta zaslužujemo, šta ne zaslužujemo. On, Gospod Isus, je postao naš sluga. Stavio se na raspolaganje svim ćudima ljudskim. Sebe je potčinio našem spasu. Ušao u jedan svet koji je bio i ostao izrazito gord. Opkolili su Ga ljudi, spremni da Mu laskaju i opremljeni i mržnjom i oružjem da Ga muče i ubiju. Bog je sebe dobrovoljno stavio pred ljudsku zlobu. On se suočio s najtamnijim i najsvirepijim porivima ljudske duše. Zbog koga? Zbog mene, zbog tebe, zbog nas, zbog ljudskog roda i zla u njemu.

* * *

Pristupamo Sinu Božijem koji je postao sluga. Njegovo služenje je počelo onog prevečnog trenutka kad trenutaka nije bilo, kad vreme nije postojalo, kad se nije pominjao ni gde ni kada. Njegovo služenje je ušlo u vreme i prostor pre nego što se greh umešao u Božiju tvorevinu. On je od prapočetka znao čemu će služiti, šta će činiti i kome će sluga biti. Verujući u takvog slugu, čovek se mora zapitati: "Kome ja služim?" Čovek misli kako je slobodan i kako sam vodi svoj posao. Opsednut je rečima kao što su: samostalan biznis, privatizacija, nezavisno poslovanje i slično. Kad pristupimo Bogu koji je postao sluga, uviđamo kako su mnoge tako zvučne i tako rado upotrebljive reči obično gubljenje smisla. Dopuštamo da nam život bude pogrešno ili nikamo usmeren umesto da se pridružimo Hristu i postanemo saradnici Gospodnji. On služi našoj izgubljenosti. Priključimo se traženju života za druge i ispunićemo sopstveno naznačenje.

* * *

Pristupamo Hristu, čoveku na krstu. On strada. On umire. Njega probadaju kako bi se uverili da je zaista mrtav. Najjača vojska onog vremena se obrušila na slabog i izmučenog Svedržitelja. Umro je Gospodar života i smrti. Međutim, Njegova smrt je donela više života nego što ih je mogla doneti sva Rimska Imperija. Sva carstva ovoga sveta donosila su smrt i umnožavala grobove. Evo Onoga koji će jednog časa otvoriti grobove i grobova više neće biti.

* * *

Pristupamo praznom grobu i vaskrslom Hristu. Žene dođoše da mu počast pokojničku učine. Nisu našle Živoga među mrtvima. Nemoćne su bile sveze smrtne. Nemoćna je bila straža rimska. Pečat rimski, vojska najmoćnija, kamen teški - ništa nije zadržalo silu vaskrsenja. Začuđene žene saslušaše anđeoske reči. Što su čule to su i kazale. Ko je mogao da razume ovakvo iznenađenje. Smrt na krstu niko nije preživeo, telo niko nije mogao ni pomeriti, ni sakriti, ni uzeti. Tela nema, a živi Bog se javlja.

Proroci su pomrli. Vojskovođe i vladari svoje grobove nisu napustili ukoliko su u njih položeni. Bogataši se nisu mogli od smrti iskupiti. Siromasi nisu mogli isprositi da ne umru. Gospod Isus bi podignut i susrete one koji Ga ljube, a ostade pretnja onima koji Ga raspeše. Priče izmisliše, novce potrošiše, a On ipak živi. Mi pristupamo Njemu, On pristupa nama. Njega podiže Bog.

* * *

Pristupamo Hristu vaznetome. Protiv svih zakona prirode, protiv naših navika i saznanja, On lebdi i odlazi na nebo. Začuđeni, zadivljeni, Njegovi sledbenici ostaju na Zemlji. Odlazi samo On. Vratiće se On. Vratiće se kao Car nad carevima i Gospodar nad gospodarima, kao konačni i jedini pravedni sudija, nepristrasni Donosilac pravde. Pravdu je postavio, pravednost usadio, od suda nas oslobodio i život večni obezbedio. To ne smemo prevideti. To ne smemo odbiti. Uključimo se u život s prisutnim Bogom, pobednikom proslavljenim. Znamo u kog smo se pouzdali i nećemo od Njega odstupiti. Neka svet traži svoje zakonodavce i sudije, mi živimo u ozračju Božije blagodati.

* * *

Pristupamo Gospodu na prestolu. Njegovo je ime iznad svih imena. Njegovo je carstvo nad svim carstvima. Njegovu vlast ne ograničava ni prostor ni vreme. Svi će Mu se pokloniti, svi Ga slaviti. Pred Njim će svemir uzdrhtati i sve tvorevine ničice pasti. On je Gospod. Njegovo vladalačko postojanje nije uspela da ospori ni sama smrt. Svi su bogovi ništavni. Oni postoje u mašti ljudskoj, a mašta je ljudska nepouzdana i bez veze sa stvarnošću. Sve konačno u Njemu prestaje. Sve beskonačno zahvaljujući Njemu postaje. Ako živimo zbog Njega živimo i s Njim. Ako umiremo, zbog Njega umiremo i za Njega umiremo. Ako smo obespravljeni, zbog Njega smo obespravljeni i s Njim ćemo prava izboriti. Njegovom moći mi silu imamo. Njegovim Duhom mi život dobijamo. Njegovom svetlošću bivamo prosvetljeni. Njegovom rukom smo pred Njegov presto izvedeni. On razgoni tamu i ona se pred Njim odražati ne može.

* * *

Pristupamo Bogu koji nam je usadio veru i poklonjenje. Ugađamo Mu verom kojom nas je On obdario. Nadamo se nadom koju je On postavio i utemeljio. Ljubimo Ga što neposrednije. Ne možemo Mu uzvratiti u onoj meri u kojoj je On nama dao. Nismo u stanju da Ga ljubimo onako kako je On nas ljubio. Veličanstveni Gospod nas ljubi neizmerno i neizrecivo. Zahvalni smo Mu i divimo se Njegovom čudesnom imenu. Klanjamo se sa onim nebrojenim mnoštvima iskrenih poklonika od Adama i Eve do današnjeg dana, od današnjeg dana do suda večnoga, od suda večnoga do same večnosti.

* * *

Pristupamo Bogu prečistome, Gospodu najčistijem. Aliluja! Pristupamo našem Sudiji, konačnome, svemirskome i preblagome. Aliluja! Pristupamo jedinome Istinitome. Aliluja! Pristupamo vaskrslome Vaskrsitelju. Aliluja! Pristupamo Bogu suštome i živome. Aliluja! Pristupamo Studencu žive vode. Aliluja! Pristupamo Onom koji jeste. Aliluja!

Neka je slava jedinom Bogu: Ocu i Sinu i Svetom Duhu! Amin.

Izvor: Poruke pomirenja (2005) - Ikonos (TWR, www.twr-serbia.org).

^vrh

SLAVLJENJE: ZNAK HRISTOVE VLADAVINE

- Hans R. Waldvogel

Slavljenje Gospoda je najveći izraz lične vere. Ono postavlja i uzdiže Isusa na presto koje mu pripada. Razlog zbog čega vernici ponekad ne slave Boga je u tome što nemaju ispravan pogled na Božju veličinu i karakter, ili drugim rečima rečeno, oni ne poznaju dovoljno Boga.

Moramo biti svesni činjenice da naš nebeski Otac želi darivati carstvo, carstvo koje je drugačije od npr. carstva Aleksandra Velikog ili Napoleona. Ono je u tebi, jer Car Hrist je u tebi, slava Bogu! Hrist je od Oca postavljen na presto tvog srca, gde je pre vladao greh. Gde je Car tu je carstvo.

Kakvu li korist ima Božje carstvo ako udarcima biča bivamo terani na posvećenje (odvajanje od greha i sveta)? Međutim, to je drugačije ako zakon Duha, koji oživljava u Hristu Isusu, vlada u meni! Tamo gde vlada zakon greha i smrti u mom srcu, mojoj duši i mom duhu, Isus je uklonjen sa prestola.

Ako Car vlada u tvom srcu, On će klicati, a ne ti sam. Ti ćeš mu samo posuditi svoj glas i svoje telo, svoju dušu i svoj duh, a On postaje uzrokom tvog klicanja. U mom životu slavljenje je postalo divnim otkrićem.

Kad sam išao u školu otkrio sam da salitrena kiselina razara bakar, a kasnije sam utvrdio da slavljenje razara zlovolju i neraspoloženje. Kao što je zmija Aronovog štapa progutala zmije egipatskih vračara, tako slavljenje Gospoda uništava sve duhove tuge. Hvala Bogu da sam to otkrio!

Da li si i sam imao ovo otkriće? Da li si spoznao da slavljenje potvrđuje gospodstvo Isusa Hrista u tebi? Ne možeš imati na prestolu svog srca đavola, tugu, brige ili strah, i u isto vreme i Isusa. S vlasti moraš zbaciti ili jednog ili drugog vladara. Vladati može samo jedan!

Moj zadatak je da tražim carstvo Božje i njegovu pravednost. Isus kaže: "Ustupi meni mesto, dopusti meni da vladam i objaviću ti se kao Car slave. Ko u mene veruje neće gladovati, i ko mene sledi neće ožedneti, i ko moje telo jede, živeće kroz mene kao što i ja živim kroz Oca svojega."

Kako je važno da neprestano veličamo Gospoda! "Blagosiljam Gospoda u svako doba." Najveća, najznačajnija i stalna promena u mom životu nastala je kad sam postao "slavitelj". Shvatio sam reči Biblije: "Radujte se u Gospodu svagda!" Priznajem, da nisam uvek tražio najpre carstvo Božje, nego sam dugo vremena ustupao vlast drugom carstvu. Isus je došao u moje srce, ali ja sam ga vremenom sputao. Nisam gospodstvo prepustio Njemu i otkrivenju slave Njegovog carstva u meni. Međutim, kad sam to učinio i uvežbao se u slavljenju Gospoda, te pažljivo sledio Božja obećanja i telo sa njegovim željama razapeo na krst, Isusova vladavina bila je uspostavljena u meni. Moje telo me je prethodno sprečavalo u slavljenju i zahvaljivanju.

Biblija kaže: "Živite po Duhu pa sigurno nećete udovoljavati požudi tela (ploti), jer telo želi protiv duha, i duh protiv tela." "A vi niste u telu, već u Duhu, ako zbilja Duh Božji prebiva u vama." To je veoma praktično: "Jer ako po telu živite, umrećete." Mogli bismo kazati: Ako živite u potištenosti, propast ćete!

Koliko Božje dece bude uništeno, potpuno uništeno, zato što ne dopuste Isusu da vlada u njima! Oni se ne raduju svagda. O, kako je važno proslavljati Gospoda! To je iskustvo vere i ujedno iskustvo Božjeg carstva.

Kasnije sam spoznao još nešto. Primetio sam da mi je Bog dao dar slavljenja. Kao Božjem sluzi mi to treba. To je divno oružje. Ako želiš da te ikada Bog upotrebi u svojoj službi uskoro ćeš spoznati da u propovedanju punog Evanđelja ne možeš biti plodonosan bez slavljenja.

U Starom zavetu nalazimo za to dobru ilustraciju. Kad je Jošafat ugledao gomilu neprijatelja koji su krenuli na njega, sabrao je svoju vojsku. Bila je to mala vojska, kao malo stado ovaca prema velikoj armiji nebrojenog neprijatelja. On je rekao: "Niti mi znamo što da radimo, nego su nam oči uprte u te" (2. Dn. 20,12).

I dok su oni svoje oči uprli u Gospoda, Josafat je primio nadahnuće. Umesto da postavlja svoje vojnike, latio se oružja koje nije bilo telesno, nego silno od Boga. Postavio je pevače pred naoružanom vojskom. Oni su se suočili sa neprijateljem. Morali su ići napred i slaviti ime Gospodnje, a narod im se pridružio.

"A kad počeše klicati i pevati pesmu pohvalnicu, Gospod podiže zasedu", i neprijatelji su bili tako zbunjeni, da je svako zamahnuo svojim mačem na drugoga, i borili su se jedan protiv drugog sve dok i zadnji nije poginuo.

Kakav savršeni posao je učinio Gospod kad ga je narod Njegov slavio! I ne samo to! Ne samo da su neprijatelji bili uništeni slavljenjem Boga, ne samo da su se međusobno potpuno istrebili, nego narod Božji nije morao odapeti niti jednu jedinu strelu. Samo su slavili i veličali Gospoda! Tri dana su sakupljali plen i natovareni mnogobrojnim bogatstvom vratili su se svojim kućama. Umesto da se bore tri dana i na kraju budu pobeđeni, oni su tri dana delili plen!

Divan doživljaj imao je Jelisije sa svojim slugom kad su pogledali goru punu kola i konjanika. Neprijatelji su stigli i sluga je rekao: "Ah, gospodaru moj, što nam je činiti?" (2. Car. 6,15). Sluga je bio slep za Božja čuda. Tako je i s tobom ako si potišten. Budući da ne vidiš vladajućeg Cara, vidiš neprijatelja i gušiš se. Ako Isusu dozvoliš da vlada, onda ćeš ga stalno gledati. Sada se Jelisije molio: "Gospode, otvori mu oči da vidi!" Dogodilo se trenutno čudo i on je ugledao goru punu konja i kola ognjenih.

Ljubljeni, i mi smo okruženi vojskom neba. Gospod kaže: "Ja sam Gospod nad vojskama." "I evo ja sam s vama u sve vreme do svršetka veka." Ali i đavao nas napada u svako vreme. Želi nam osporiti svaki korak u veri.

Međutim, ako naučimo našu lekciju, onda ćemo poput Josafata imati divno iskustvo Božje pobede, iako nas ova mala brojka s naše strane želi ugušiti. Na nama je da Bogu omogućimo da nas pošalje u tamna mesta Zemlje, da bi smo đavolu otimali duše i zadobivali ih za Hrista. Siguran sam da ćemo pobediti njegovom milošću. Aleluja! Znam da nam je On dao oružje koje je jako po Bogu. Kad On kaže: "Car Hrist je u vama", onda to znači da Isus Hrist želi vladati na prestolu tvog srca.

Na nama je da učinimo izbor. Moramo se odlučiti ko će vladati. Mi svi - bez obzira na muški ili ženski rod, jer u Hristu su svi jednaki - moramo sami odabrati. Bog želi da ga muževi i žene neprestano slave. Mi smo vojska krsta. Carstvo Božje je u nama, jer njegov Car živi u nama. Carsko klicanje je u našoj sredini.

Hoćeš li dopustiti Isusu da vlada? To ćete koštati nečega. Koštaće te tvoje razderane odeće, tvog pepela - potpunog pokajanja. Ali umesto toga Bog će ti pokloniti lepotu, ulje radosti umesto duha žalosti. Umesto da budeš okružen neprijateljem, oko tebe će biti vojska neba. Kažem ti, neprijatelji moraju bežati kao što pevamo u onoj pesmi:

"Gore će morati bežati

kad Božja deca prolaze,

napred u veri sa Gospodom!"

^vrh

ČVRST TEMELJ

- James P. Trotzer

"Tvrdo dakle stoji temelj Božji imajući ovaj pečat: Pozna Gospod svoje..." (2. Tim. 2:19 RDK)

Stara poslovica koja kaže: "Bog roditeljima daje decu da im ona pomognu (roditeljima) odrasti", ima u sebi više istine, nego bi mi to želeli da priznamo. Često se događa da muškarci i žene, koji postanu muževi i supruge, ne pridaju puno pažnje duhovnim stvarima sve dok deca ne dođu na scenu. Tada, zbog osećanja odgovornosti koje imaju kao roditelji, postaju ozbiljniji u vezi sa Bogom, verom i duhovnim utemeljenjem.

Pre desetak godina časopis Newsweek ukazao je na ovu činjenicu a u vezi sa generacijom "Baby Boomer-a" . U članku pod nazivom "A deca će ih voditi: Mladi amerikanci vraćaju se Bogu" (Decembar 17, 1990), sociolog Wade Clark Roof je zapazio da najveća grupa povratnika u crkvu jesu venčani supružnici sa decom. Primetio je da "bez dece da ih vode, većina iz generacije 60-tih provodili bi nedeljno jutro u krevetu."

Deset godina posle, dodatni podsticaj roditeljima koji podižu decu u "X" ocenjenom svetu jeste, kao svet staro, pitanje: "Šta je to što porodicu čini zdravom i daje joj sigurnost i stabilnost u vremenima kad je pritisci konstantno pokušavaju uništiti?" Odgovor, premda složen i težak, još uvek mora početi sa čvrstim temeljem. A za hrišćansku porodicu taj čvrsti temelj dolazi od Boga.

Sastavni delovi čvrstog temelja

Biblija uobičajeno koristi reč "kuća" kada govori o porodici. Na primer, u Poslanici Jevrejima 3:1-6 piše da smo mi, vernici, "Božja kuća" što znači da smo mi članovi Božje porodice. Svaka kuća, a to znači svaka porodica, mora imati čvrst temelj kako bi bila stabilna, sigurna i snažna. Pogledajmo tri sastavna dela koja nam je Bog dao na dar kako bi nam pomogao izgraditi čvrste temelje u našim porodicama.

1. Lična veza sa Bogom kroz Isusa Hrista

Prva varijanta stvorenog čoveka, 1. Mojsijeva 1:26-28, prikazuje najvažniju vezu koju čovek može poznavati - a to je veza između Boga i čoveka: "I stvori Bog čoveka po obličju svom, po obličju Božjem stvori ga; muško i žensko stvori ih." (RDK) Drugim rečima, svako od nas kao osoba prikazuje aspekt Božjeg lika i onog što Bog jeste.

Iz toga proizlazi da najbolji dar koji možete dati vašem supružniku i svojoj deci jeste zdrava, rastuća, lična veza sa Bogom kroz Isusa Hrista. Zbog ovog stiha ja, kao bračni savetnik, imam nade za svaku bračnu zajednicu, jer znam da u Bogu ne postoje nekompatibilni delovi. Ako svaki partner teži prikazati Božji lik njenom ili njegovom supružniku, mogućnost rešavanja bilo kakve poteškoće postaje vrlo velika.

Novi Zavet govori o nama kao stvorenima u Božjem liku, u tom smislu da sve više nalikujemo Hristu - postajemo nova stvorenja u Hristu (2. Kor. 5:17), koja se oblače u "novu prirodu" ili "novog sebe" (Ef. 4:22-24; Kol. 3:1-17). Nema sumnje da uvek postoje muke kako bismo zaista bili takvi, te razvili našu novu prirodu, kako je to opisano u Poslanici Rimljanima 7:14-25. Ako individue težimo rasti i delovati kao nove osobe a ne kao kakvi smo bili, naš će brak biti stabilan a naša porodica sigurna.

Velika većina problema koji nastaju u braku mogu se slediti unazad sve do karakteristika naše stare naravi koja se očitava u individuama sa kojima dolazimo u međusobni odnos kao osobe, partneri ili roditelji.

Kad svaki par, koji zajednički deluje kao jedna osoba, teži za tim da zna Gospoda, te biti Hristu nalik, sile koje deluju u braku i porodici sve više naglašavaju i imaju karakteristike Onoga koga imitiraju. Kao takvi, oni su dva sastavna dela građevine ili čvrstog uporišta koji su dati kao temelj porodice.

Možda ćete upitati: "A šta je sa porodicama gde postoji samo jedan roditelj ili sa brakovima gde jedan partner nije vernik? Temelj ostaje čvrst zbog toga što u prvom slučaju Bog dolazi da bi bio "otac sirotima i branitelj udovica" (Ps. 68:5). On "podiže sirote i udovice" (Ps. 146:9) snabdevajući sve što bi partner koji nedostaje davao. U drugom slučaju, Božja Reč nas uverava da partner vernik posvećuje brak i porodicu (1. Kor. 7:12-14). Znači da temelj koji postoji kroz lični odnos sa Bogom kroz Isusa Hrista zadržava vedrinu uprkos činjenici da smo sami kao roditelj ili sami u našoj veri.

2. Brak sa Hristom u centru

Druga verzija stvaranja čoveka, u 1. Mojsijevoj 2:18-25, daje drugi najvažniji odnos kojeg čovek zna - bračni odnos. Nakon primedbe da "nije dobro" da čovek bude sam, Bog je stvorio primerenu pomoćnicu. Kada je Adamu dovedena Eva, on je prikazao prirodu i važnost bračnog odnosa: "Sada eto kost od mojih kosti, i telo od mog tela. Neka joj bude ime čovečica, jer je uzeta od čoveka. Zato će ostaviti čovek oca svog i mater svoju, i prilepiće se k ženi svojoj, i biće dvoje jedno telo." (1. Moj. 2:23-24 RDK). Drugi Božji dar koji daje čvrst temelj porodice jeste bračni odnos.

Elementi ovog građevinskog stuba su prikazani u Propovedniku 4:8-12. Tamo izjavljuje kako je "dvojici bolje nego jednom" iz četiri razloga. Prvo, oni mogu udružiti svoja sredstva, raditi zajedno i biti produktivniji: "Jer imaju dobru naknadu za svoj trud." Drugo, oni mogu pomoći jedno drugom: "Jer ako jedan od njih padne, drugi će podignuti svog prijatelja." Treće, oni jedno drugom pružaju toplinu i ljubav: "Ali kako će se jedan sam ugrijati?" I četvrto, oni mogu stajati zajedno prilikom napada: "Dvojica se mogu odupreti."

Svi ovi elementi snabdevaju sredstva koji braku i porodici daju čvrsto podnožje, ali stvarna sigurnost nalazi se u konačnoj izjavi: "Trostruko uže ne puca tako lako." Odjednom je dvoje postalo troje. Kako je to moguće? Jedan od odgovora moglo bi biti jednostavno objašnjenje da između "to dvoje" postoji "još nešto", tako imate dve jedinke plus "njihov odnos" što u stvarnosti čini tri celine. Međutim, iz duhovne perspektive treće uže jeste Božje zavetovano partnerstvo gde On ne samo da posvećuje brak nego i deluje kao zavetovani partner da ga održi i pomogne mu razvijati se.

Nije slučajnost što se prvo čudo Isusa dogodilo na venčanju (Jn. 2:1-10). Imati Isusa u centru bračnog odnosa jedini je siguran način imati "najbolje vino" u bračnoj zajednici i to ne samo na početku nego tokom celog zajedničkog života.

3. Kuća izgrađena na steni: Porodica usresređena na veru

Isus je rekao: "Svaki dakle koji sluša ove moje reči i izvršuje ih, kazaću da je kao mudar čovek koji sazida kuću svoju na kamenu: I udari dažd, i dođoše vode, i dunuše vetrovi, i napadoše na kuću onu, i ne pade; jer beše utvrđena na kamenu." (Mt. 7:24-25 RDK) Koji bi se pogodniji opis mogao dati koliko je važno da se porodica gradi na veri u Isusa Hrista, Steni našeg spasenja. Ključ ovde, međutim, nije u konceptu nego u izboru i vernosti tom izboru. Da bi porodica bila usresređena na veru, to zahteva svesno biranje i redovan napor stavljati Gospoda u središte porodice. To se neće prirodno ili samo tako dogoditi.

Izazov koji je Isus Navin stavio pred Izrailja jasno dokazuje ovu činjenicu. Pošto je dovršio svoj zadatak u uvođenju Izraela u Obećanu zemlju, on je stao pred njih i dao im sledeći izazov: "Izaberite danas kome ćete služiti... Ali ja i moj dom služićemo Gospodu" (Is. Nav. 24:15). Ovakva vrsta vernosti od kritične je važnosti pri pozivanju na ovaj građevinski stub kao temelj vaše porodice. Ovo je na veri utemeljena odluka koja mora biti učinjena od strane roditelja kako bi se njihovoj porodici otvorio put Božjim blagoslovima - dobicima.

Primarni primer kuće (porodice) koja se premestila na čvrst temelj jeste onaj slučaj tamničara iz Filipe opisanog u Delima 16:30-34. Kao odgovor njegovom pitanju, "Što mi treba činiti da se spasim?" Pavle je rekao: "Veruj u Gospoda Isusa, i spasićeš se ti i svi koji su u tvojoj kući." Ovaj je čovek očigledno vodio svoju kuću kako treba i kada je dodao veru u Hrista, cela porodica imala je blagodati od toga. Čitamo da su se on i njegova porodica krstili "I radovao se sa čitavim svojim domom što je verovao Bogu." Rezultat u ovom slučaju nije samo spasenje nego i čvrst temelj za porodicu.

Čvrst temelj zagarantovan

Koliko je danas našim porodicama važan čvrst duhovni temelj? Dozvolite mi, da odgovorim rečima samog Boga: "Ako Gospod ne gradi dom, uzalud se trude graditelji" (Ps. 127:1). Bog je arhitekta, temelj je Hrist, a Sveti Duh je izvođač radova u hrišćanskoj porodici.

Završavam sa upozorenjem i obećanjem. Upozorenje dolazi iz Priča 11:29 gde se kaže: "Ko razara svoju kuću, naslediće vetar." Ako ne delujete kako biste uspostavili čvrst temelj izgrađen na stubovima ličnog odnosa sa Bogom kroz Isusa Hrista - bračni odnos sa Hristom u centru i porodice koja je usresređena na veru - rizikujete mogućnost gubitka svega. Ako, međutim, težite u svom životu poštovati Gospoda, svoj brak i svoju porodicu, primićete obećanje iz Druge Timoteju 2:19: "Tvrdo dakle stoji temelj Božji imajući ovaj pečat: Pozna Gospod svoje..."

^vrh

OČEVO VOĐSTVO

- Derek Prince

- Otac bira put kojim će njegova porodica ići.

U službi koju je dao očevima, Bog je spojio najveće privilegije i odgovornosti koje vođstvo nosi sa sobom. Ova tema se proteže kroz Pismo od početka do kraja. U periodu velikog zla, neposredno pre potopa, bio je jedan čovek koji je našao milost u Božijim očima - Noe. Bog je rekao Noi: "Uđi u kovčeg ti i sav dom tvoj; jer te nađoh pravedna pred sobom ovog veka." (1. Moj. 7:1). Zbog Noine pravednosti njegov dom je bio spasen. Zato što je zauzeo mesto koje mu pripada pred Bogom, kao glava porodice, Noe je imao privilegiju da povede celu svoju porodicu sa sobom na brod.

Preuzimanje vođstva u domu

Kasnije - posle potopa - Bog je počeo da traži čoveka koji će postati vođa izabranog naroda, određenog da donese jedinstvene blagoslove celom čovečanstvu. Konačno je Bog našao čoveka kog je tražio - taj čovek bio je Avram. Prva Mojsijeva 18:19 otkriva zbog koje je osobine Bog izabrao baš Avrama: "Jer znam da će zapovediti sinovima svojim i domu svom nakon sebe da se drže puteva Gospodnjih i da čine što je pravo i dobro, da bi Gospod navršio na Avramu šta mu je obećao." (RDK)

Bog je izabrao Avrama iz jednog jedinog razloga: On je znao da može da računa na njega da će vaspitati i poučiti svoju decu i porodicu na Božiji način. Kako veliku važnost Bog pridaje ovom aspektu ljudskog karaktera! Bog je očekivao od Avrama da "zapoveda" svojoj deci i porodici. Nekim ljudima reč zapovedati zvuči nedemokratski. No, to je ključna reč u ovom stihu. Ponekad čovek ima istovremeno i pravo i obavezu da zapoveda. Kada on stoji kao Božiji predstavnik i upravitelj u svojoj kući, on ne sme biti nesiguran i sklon kompromisu. On mora odlučno reći svojoj ženi i deci: "Zahtevam od tebe da uradiš to i to."

Neki muškarci mogu pitati: "Šta će moja žena i deca na to reći? Oni nisu navikli da im se obraćam na taj način."

Mogu li da ti kažem kako će odreagovati? Trebaće im nekoliko minuta da se oporave od šoka, ali na kraju će reći: "Napokon imamo muškarca u kući!" I žena i deca znaju u srcu ko je vođa, i oni će biti poslušni ocu koji je zauzeo mesto koje mu pripada. Mnoge žene su preuzele vođstvo u domu kako bi ispunile obavezu koju njihovi muževi nisu, i rado bi tu obavezu da prepuste muškarcu kada bi je on prihvatio.

Lotov neuspeh

Videli smo da je Avramov karakter i način na koji je upravljao svojim domom razlog zbog kog je Bog izabrao baš njega. Međutim, Avramov nećak, Lot je njegova sušta suprotnost. Lot je krenuo sa Avramom. On je video Božije blagoslove i čuo Božija obećanja. I pored toga on je doneo lošu i glupu odluku. Odlučio je da vodi svoju porodicu u grad greha - Sodomu (1. Moj. 13:10-13).

Ovaj odlomak o Lotu duboko me dirne svaki put kad razmišljam o njemu. On je odveo svoju porodicu u Sodomu, ali nikada nije uspeo da je i izvede odatle! Kada je Božija osuda pala na grad, Lot je izgubio celu svoju porodicu u Sodomi, osim dve ćerke (1. Moj. 19:15-26).

Očevi, dozvolite mi da kažem ovo jasno: ako znate put Gospodnji, nemojte ići putem kojim je išao Lot. Možda vodite svoju porodicu u Sodomu - u svet sa svojim grešnim zadovoljstvima i požudama. Ovaj svet može biti centar vašeg porodičnog života. Možda će doći dan kada ćete se umoriti od tog sveta i vratiti se Bogu. Međutim, upamtite ovo: možda vaša porodica neće više želeti da vas sledi!? Vi koji ste ih odveli u Sodomu možda nećete moći da je izvedete odatle!

Izbor Isusa Navina

Hajde da pogledamo još jednog vođu Božijeg naroda - Isusa Navina (Jošuu). Pred sam kraj života, dovevši izraelski narod, u Obećanu zemlju, Isus Navin je pred njih stavio izbor: "izaberite sebi danas kome ćete služiti" - ili paganskim bogovima Egipta i Hanaana, ili samom Bogu, vašem Spasitelju. Isus Navin je dodao: "A ja i dom moj služićemo Gospodu " (Is. Nav. 24:15 RDK).

Godinama sam se divio ovim Navinovim rečima. Očigledno je da je on za sebe mogao da donese odluku da će služiti Gospodu. Ali kako je mogao biti tako siguran da će i njegova porodica služiti Bogu? Jednog dana sam shvatio zašto je Isus Navin bio tako siguran. On je uzeo Bogom danu ulogu sveštenika, proroka i kralja u svom domu. Zbog toga je on znao da može računati na Božiju vernost, da će ga blagosloviti u toj situaciji tako što će odgovoriti na njegovo svešteničko zalaganje za svoju porodicu, potvrđujući njegovu proročku izjavu datu u njegovo ime, kao i podržavajući njegov kraljevski autoritet nad njima. Njegova sigurnost nije bila zasnovana na onome što je Isus Navin mislio o sebi, već na tome da je Bog veran službi koju mu je dao.

Očeva vera

Hajde da pogledamo jedan od najčešće citiranih pasusa u Novom zavetu - Dela 16:30-31 (RDK). Filipinski tamničar, duboko uveren, pita Pavla i Silu: "Gospodo! Šta mi treba činiti da se spasem?" Njihov odgovor je bio: "Veruj Gospoda Isusa Hrista i spašćeš se ti i sav dom tvoj."

Jednog dana kada sam citirao ovo obećanje jednoj gospođi koja je bila zabrinuta za spasenje svoje porodice, Duh Sveti mi je nežno, ali odlučno rekao: "Ti pogrešno tumačiš to obećanje. Ono nije upućeno ženi, već muškarcu. Kao suprug i otac, filipinski tamničar je imao Bogom dano pravo da zahteva spasenje cele svoje porodice." Bog je dao svakom ocu, na osnovu njegovog položaja, i pravo i odgovornost da veruje u spasenje njegove porodice.

Da li ovo znači da drugi članovi porodice mogu biti spašeni jedino na osnovu očeve vere, bez mogućnosti da sami veruju u sopstveno spasenje? Ne, to ne znači to. To znači da kroz veru i službu oca u Bogom danoj službi svaki član njegove porodice će poverovati u Hrista i tako će biti spašen.

Ovim ne želim da kažem da porodica ne može biti spašena kroz veru obraćene majke ili nekog drugog člana. Rava bludnica iz Jerihona, je primer žene čija je vera i hrabrost donela spasenje celoj njenoj porodici. Usred totalnog uništenja grada u kom je živela: "I otišavši oni momci što uhodiše zemlju, izvedoše Ravu i oca joj i mater joj i braću joj i šta god beše njeno, i sav rod njen izvedoše, i ostaviše ih iza logora Izrailjevog." (Is. Nav. 6:23 RDK) Ovo spasenje, je bio plod Ravine vere.

Ipak, otac ima drugačiji odnos prema svojoj porodici od bilo kog drugog člana. Ako on preuzme Bogom danu ulogu kao glava porodice, sa Bogom danim pravom može da zahteva spasenje njegove porodice. Ovo pravo nije zasnovano samo na očevoj ličnoj veri, već na službi koju vodi. Bog ima obavezu prema toj službi a ne samo prema čoveku.

Rezultati nemarnosti očeva

Božija Reč nudi mnogo upozorenja koja se odnose na posledice koje će uslediti kada roditelji - pogotovo očevi - ne uspeju da ispune Bogom dane dužnosti u domu. U Petoj Mojsijevoj 28:15-68, pronalazimo dug spisak prokletstava, koja će doći na Izrael ako bude neposlušan Božijem zakonu. Dok sam čitao ovu listu jednog dana, zaustavio sam se kod 41 stiha: "Rodićeš sinove i kćeri, ali neće biti tvoji; jer će otići u ropstvo." (RDK) (Ovo se prvenstveno odnosi na očeve, od kada reč "rađanje" opisuje očev udeo u rađanju.)

Jednostavna misao mi je pala na pamet da nam je Bog dao decu da bi "uživali" u njima. Njihova uloga je da zauvek budu izvor radosti svojim roditeljima. Koliko roditelja danas zapravo uživa u svojoj deci? Sećam se da sam jednom slušao baptističkog propovednika dok se molio: "Gospode, pomozi nam da se uvek setimo da su naša deca blagoslov, a ne teret." Nekako sam stekao utisak da on nije ni očekivao da će mu Bog odgovoriti na ovu molitvu i da će se u njegovom životu bilo šta promeniti.

Kao roditelji, možemo biti sigurni u jednu stvar: Naša deca će osetiti šta stvarno mislimo o njima - bez obzira da li mi mislimo da su nam oni teret ili blagoslov. I oni će reagovati u skladu sa tim.

Ako ne uspemo da disciplinujemo decu u ljubavi i ne stvorimo odnos koji pokazuje da uživamo u njima, šta će biti alternativa? Peta Mojsijeva 28:41 nam jasno govori - "oni će otići u ropstvo." Zar se ovo danas ne dešava milionima dece širom sveta? Ona su robovi droge, prostitucije, okultizama i bezbrojnih drugih sotonskih zamki. Ovu decu kao da neka sila drži zarobljenu. Za to su odgovorni očevi koji nisu izgradili odnos sa svojom decom i nisu ih naučili Božijem zakonu.

Komunicirati Božiji zakon

U Malahiji 2:7 sveštenik je opisan kao čuvar i interpretator Božijeg zakona: "Jer usne sveštenikove treba da čuvaju znanje i zakon da se traži iz njegovih usta, jer je anđeo Gospoda nad vojskama." (RDK) (Ovde se "znanje" odnosi na znanje Božijeg zakona.) Kao sveštenik u svom domu, svaki otac ima ovu odgovornost - da čuva i interpretira Božiji zakon svojoj porodici.

Šta ako očevi/sveštenici ne ispune ovu obavezu? U Osiji 4:6 Bog je ukratko izložio posledice koje će proisteći iz takvog ponašanja: "Izgibe moj narod, jer je bez znanja; kad si ti odbacio znanje, i ja ću tebe odbaciti da mi ne vršiš službe svešteničke; kad si zaboravio Boga svog, i ja ću zaboraviti sinove tvoje." (RDK)

Kako strašno zvuči kada sam Bog kaže da će "zaboraviti" našu decu! Kada otac odbaci poznavanje Božijeg zakona, on više ne može da sprovodi u delo ulogu sveštenika u ime svoje porodice. Kao rezultat toga, deca gube zaštitu očevog autoriteta i postaju plen sotonskih zamki i prevara. Zašto je danas zemlja puna dece koju je Bog zaboravio - dece koja ne poznaju Božija obećanja i odredbe? Zato što su njihovi očevi zaboravili Božiji zakon.

Obećanje

Poslednja reč koja je zapisana u Starom zavetu, u Malahiji 4:5-6 je prokletstvo - ali ona istovremeno znači i obećanje: "Evo, ja ću vam poslati Iliju proroka pre nego dođe veliki i strašni dan Gospodnji. I on će obratiti srce otaca k sinovima, i srce sinova k ocima njihovim, da ne dođem i zatrem zemlju." (RDK)

Prorokovim otkrivenjem, Biblija ovde ukazuje na najveći društveni problem vremena koji prethodi sudnjem danu: rastavljene, svađom razorene domove u kojima su roditelji i deca otuđeni jedni od drugih. Kako je precizna Božija reč! Upravo ovo se danas dešava. Sve dok se to ne promeni, postoji samo jedan ishod - prokletstvo nad celom zemljom.

Kako bilo, Bog je obećao da će poslati proroka koji će: "obratiti srce otaca k sinovima, i srce sinova k ocima njihovim." Hvala Bogu, situacija nije beznadežna! Izmirenje i obnova naših domova je još uvek moguća. Ovo je poruka Božijeg duha nama danas.

No, moramo se pridržavati reda koji je Božija reč utvrdila. Prvo, očevi se moraju okrenuti ka svojoj deci. Izmirenje u svakom domu mora inicirati otac. Ako će se očevi pokajati i poniziti pred decom, onda će se dečija srca takođe okrenuti ka očevima. Ali očevi moraju da naprave prvi korak.

Očevi, izazivam vas da budete muškarci! Podignite se i zauzmite svoja mesta, ispred Boga, kao glava svoje kuće! Ako ste bili otpadnici, pokajte se i zamolite svoju ženu i decu da vam oproste. Izmirite se sa njima. Zatim povedite svoju porodicu ka punini koju Bog ima za njih.

Sa engleskog prevela: Branislava Davidović.

^vrh

ČETIRI SFERE POKORNOSTI

- Tim Van Ryn

Jeste li ikada čuli o malom dečaku kojeg je majka kaznila i naterala ga da kleči u ćošku sobe? On je klekao, ali joj je rekao: "Ja klečim što se moje spoljašnosti tiče, ali u unutar sebe ja još uvek stojim." To je prava slika nepokornosti!

U današnje vreme ideja o pokornosti nije baš jako popularna, a ipak to bi hrišćaninu trebalo da je način života. Ali i dalje, ljudska narav koja je u svima nama želi "raditi vlastitu stvar." Zašto to ne možemo?

Pokornost je povezana sa ovlaštenjem. Ovlaštenje znači "imati autoritet, nadzor ili vlast nad...". Pokornost je jednostavno prepuštanje tom autoritetu (ili volji drugoga). Hrist je savršen primer takve pokornosti - oboma, i Očevoj volji koja ga je vodila ka krstu (Mt. 26:39), te takođe ljudskom zlostavljanju pri ispitivanju, batinama i raspeću (Mt. 26:57; Mt. 27:2; Mt. 27:26).

Kako je Krist mogao da se pokori Očevoj volji i zlostavljanju ljudi, kada je to od Njega zahtevalo suočiti se sa grehom - nečim što je toliko strano Njegovoj božanskoj prirodi? Pokornost zahteva poniznost. Volja osobe ne sme se umešati pri činjenju volje nekog drugoga. Ponovno je Hrist savršeni primer: "Ponizio je samoga sebe postavši poslušan do smrti, i to smrti na krstu." (Fil. 2:8 SSP).

Je li ovakvo ponašanje prirodno? Ne! Želeti činiti vlastitu stvar je prirodno. Radije nego da se pokorimo, mi se bunimo. Pobuna je odbijanje autoriteta, a to je još davno počelo. Isaija 14:12-15 opisuje Sotonu koji uzdiže sebe do Božje visine i odbacuje Božju vlast - autoritet. Naravno da je Bog brzo delovao i osudio Sotonu odbacivši ga od Sebe. Pobuna proizlazi iz ponosa. Poniznost i pokornost idu zajedno; a isto tako i ponos i pobuna.

Što ima loše u malo pobune? Zar svi mi ne prolazimo period buntovnosti? Možda to jeste tako, ali poslušajte Božje mišljenje o tome: "Jer je neposlušnost kao greh od čaranja, i nepokornost kao sujeverstvo i idolopoklonstvo." (1. Sam. 15:23) Starozavetni način rukovanja sa buntovnim sinom bio je jednostavan: "kamenuj ga do smrti" (5. Moj. 21:18-21).

Nova priroda dolazi od Hrista - božanska i sveta - koja nas vodi stazama poniznosti i pokornosti Božjoj volji. Ohrabreni smo da budemo Hristovi istomišljenici (Fil. 2:5-8). Stara narav dolazi od Sotone, puna greha i prevare (Jn. 8:44), i vodi nas stazama ponosa i pobune, i opire se Božjoj volji. Koju ćete stazu vi slediti? Ako ste bili razapeti sa Hristom (Gal. 2:20) naša bi želja trebalo da je za "stvarima koje su gore, gde je Hrist" (Kol. 3:1-3).

Pogledajmo četiri sfere pokornosti: božansku, porodičnu, crkvenu i građansku, kako su one predstavljene u Bibliji.

1. Božanska sfera

Prema Jakovu 4:7, treba se "pokoriti Bogu" (kao deca, obzirom da je on naš Otac). Ovo izgleda prilično razborito, naročito zato jer je On krajnji i konačan autoritet - vlast. Čak je i Hrist pod Božjom vlašću (1. Kor. 11:3). Ali ima toga više. Jedino pokoravanjem Bogu možemo ispuniti i ostatak stiha, koji nam kaže da se "odupremo đavolu." "Vaš protivnik, đavo, kao lav koji riče ide unaokolo tražeći koga da proždre." (1. Pet. 5:8 SSP) On je nadmoćniji i snažniji od nas, i pokušava nas uništiti. A ipak mi mu se možemo odupreti snagom koja je jača od samoga Sotone - Božjom snagom. Moramo ići u korak sa Bogom (biti u Njegovoj volji) kako bismo pribavili Njegovu snagu. Vidite, svaka uredba od Boga, našega Oca, ima svoju svrhu, koja je za Njegovo dobro kao i za naše vlastito. On nas ljubi!

Nadalje, moramo se pokoriti Hristu kao glavi tela, Njegove Crkve: "Hrist je glava Crkve; on je spasitelj tela. Tako, ... Crkva treba da se pokori Hristu" (Ef. 5:23-24). Ovde je naglašeno zajedništvo - svi vernici deluju kao jedno telo. Ali odgovornost svake pojedinačne osobe nije zapostavljena, naročito stoga što celina nije veća nego zbir njenih delova. Samo onoliko koliko se mi (kao pojedinci) pokorimo volji Hristovoj ovde na zemlji, možemo mi (kao Crkva) pokazati Njegovu ljubav i slavu umirućem svetu. Već sada, ova prva sfera isključila je našu privilegiju "činiti što hoćemo." Imamo veću privilegiju - činiti šta On hoće!

2. Porodična sfera

Iz božanske perspektive, pokornost čini ogroman skok pravo usred naših svakodnevnih najbližih odnosa. Danas ove istine nisu baš popularne, ali su još uvek put blagoslova za vernike - pa čak i za nevernike! Žene se moraju pokoravati vlastitim muževima. Ovo je u poslanici Efescima dva puta spomenuto. Da li nam to Bog pokušava nešto reći?

U stihu 22 kaže se da se žena pokori "kao Gospodu." Za suprugu koja je hrišćanka, ovo već unapred pretpostavlja da se ona već pokorila Gospodu. Feministički pokret ovo ne podržava, ali činjenica je da pokret ne donosi stvarno zadovoljstvo ili ispunjenje, kako su to mnoge žene već otkrile. Božja formula garantuje oboje, kako to verne žene mogu posvedočiti.

Između uputa ženi da se pokori, muž je spomenut kao njena glava, ali u kontekstu da je Hrist njegova glava. Ako je muž pokoran Hristu, i voli, razume i poštuje svoju ženu (Ef. 5:25; 1. Pet. 3:7), pokornost žene njemu će biti njen odgovor. Kako se može ona tomu odupreti?

Kada se ovo postavi kao temelj u domu, deci se kaže da se pokore svojim roditeljima (Ef. 6:1). Zašto? Zato jer će deca imati koristi od iskustava njihovih roditelja. Može im biti od koristi majčina pokornost ocu, i pokornost oba roditelja Gospodu. Ne moraju ponavljati iste greške koje su roditelji činili! Rano naučiti decu pokornosti je neprocenjivo, zato jer će celog života biti pod nečijom vlašću. Dete koje nije naučilo biti pokorno postaje sebična, tvrdoglava, te nesrećna odrasla osoba. Devojčica koja se ne pokorava svojim roditeljima imaće poteškoća pokoriti se Gospodu i svome mužu. Dečak koji se ne može pokoriti svojim roditeljima imaće problema pokoriti se Gospodu i biti dobar muž.

3. Crkvena sfera

Treća sfera pokornosti proširuje se sa bliže porodice na hrišćansku porodicu - crkvenu zajednicu. Prema Pismu, mlađi vernici se moraju pokoriti starijim vernicima (1. Pet. 5:5). Ponovno, mladi mogu učiti od onih koji imaju više iskustava. Kako je divno kada mladenački ushit može biti vođen mudrim, starijim hrišćanima, kada oba rade zajedno!

Na skupu crkve, žene treba da su pokorne. Kakvog to smisla ima? Pa, muškarac je taj koji je Božji predstavnik ovde na Zemlji, a žena je njegova pomoćnica (1. Moj. 2:18); prema tome žena se mora pokoriti muškarcu; ne samo u domu, nego i onda kada se ljudi skupe oko Gospoda Isusa (1. Tim. 2:11-12; 1. Kor. 11:3). Zapazite da ovi stihovi kažu muškarci i žene, a ne muževi i žene: neudate su žene, takođe, uključene. Ovo je Božji red stvari. Božji red autoriteta.

I na kraju, kao vernici mi se svi moramo pokoravati jedni drugima (Ef. 5:21). Ustvari, ovaj je stih prvi! Je li ovo kontradikcija? Kako se muž može pokoriti svojoj ženi, a roditelji njihovoj deci, kada ostali stihovi kažu suprotno? Zato što se ovde govori o pokoravanju volja a ne pozicija. Na primer, muž i otac mogu se pokoriti želji porodice u pogledu izbora restorana. U pokoravanju, on se ne odriče vođenja porodice; on je još uvek na vlasti, ali je osetljiv prema njihovim željama. Mi imamo takvog Oca, zar ne?

4. Građanska sfera

Poslednja od svih pokornosti jeste pokornost drugim vlastima. Sluge (zaposleni, studenti, itd.) treba da se pokoravaju njihovim gospodarima (onima koji ih upošljavaju, učiteljima, itd.) voljno i s poštovanjem, kao da služe samom Hristu (Ef. 6:5-8). Gospod će nagraditi svakoga koji čini dobro (8. stih), a onaj ko nas uposli to će videti i ceniće naš napor. Kada sam služio u armiji, rekli su nam da su "prigovarači zbog savesti" (od kojih su mnogi bili hrišćani) bili među najboljim vojnicima zbog njihovih ubeđenja i privrženosti. Možemo biti dobri svedoci Gospoda služeći naše gospodare celim srcem.

I na kraju, moramo se pokoravati građanskim vlastima, obzirom da ju je Bog dao (Rim. 13:1-2). Bog od nas očekuje pokoriti se vlastima, jedini izuzetak je kada nas prisiljavaju na neposlušnost Bogu. Oni koji se odupiru, odupiru se Božjem autoritetu - vlasti, i biće stoga osuđeni (2. stih). Kod Njega nema izuzetaka, pa čak ni onda kada je to pod maskom da se "Njemu služi".

Kapitulacija vlastite volje...

Čini se kao da je najveća borba u onoj prvoj sferi, sa Božjom voljom, koja često izgleda zastrašujuće i neprivlačno. Jedna je mlada devojka rekla jednom evanđelisti: "Ako se u celosti predam Gospodu, bojim se da će me poslati u službu negde gde ću biti nesrećna." Nakon puno godina ponovno su se sreli, i ona mu je rekla, sa osmehom od uva do uva: "Bog me je pozvao u službu i srce mi je ispunjeno radošću!" Naučila je značenje pokornosti, i nije mogla biti srećnija, jer je radila pravu stvar i bila na pravom mestu.

Kako stoje stvari sa vama? Usuđujete li se u celosti predati Božjoj volji? Ili se borite protiv nje?

Nemojte se bojati poveriti vašu dobrobit Onome koji ne samo da zna ono što je najbolje za vas, nego će vas, takođe, učiniti srećnim - ispunjenim - i pri tome proslaviti Sebe!

^vrh

misaone refleksije

SLEDITI HRISTA

- Bruno Ferrero

U Centru za beskućnike, neki alkoholičar i po mišljenju mnogih, nepopravljivi pijanac, ganut dobrotom volontera iz Centra, potpuno se promenio. Postao je najljubazniji čovek kojega su saradnici i posetioci ove ustanove ikad upoznali. Jovan je dan i noć neumorno radio i ne beše posla koji ne bi ponizno prihvatio i zdušno obavio. Očistio je sobu u kojoj je nekom pijancu pozlilo i oprao prljavi WC. Sve što bi ga zamolili činio je sa osmehom na licu i iskrenom zahvalnošću što je dobio mogućnost da čini dobro. Na njegovu su pomoć mogli računati delitelji hrane kad je trebalo podvoriti nemoćne, kao i radnici zaduženi za spremanje ležajeva, jer je bio pri ruci svima kojima je pomoć bila potrebna.

Jedne je večeri kapelan Centra mnoštvu okupljenom u dvorani propovedao naglašavajući potrebu molitve za obraćenjem i korenitom promenom života. Neki je čovek iznenada došao pred oltar iz dna dvorane, bacio se na kolena i počeo vikati: "Bože, Bože moj, učini da i ja postanem kao Jovan! Daj da budem kao Jovan!" Kapelan ga pridiže i reče: "Sinko, zar ne bi bilo bolje da moliš da budeš kao Isus?" Čovek začuđeno pogleda kapelana i upita: "Zar je Isus bio kao naš Jovan?" Kad bi te neko upitao: "Kako izgleda hrišćanin?" Zar ne bi trebalo da je jedini i prihvatljivi odgovor bio: "POGLEDAJ MENE!"

- Hej, ti koji čitaš ovo, možeš li to reći za sebe?

MOLITVA

- nepoznati autor

Bože, nauči me da se moje ruke sa puno poštovanja

ophode prema stvarima koje si Ti stvorio.

Bože, izoštri moje uho da čuje Tvoj glas.

Učini me mudrim kako bih spoznao nauk

koji si ti tajanstveno stavio u svaki list,

u svaki kamen, i u svako biće.

Bože, tražim od Tebe snagu,

ali ne da bih nadjačao svoju braću,

nego samo da bih nadvladao

svog najvećeg neprijatelja - samoga sebe.

O, Ti, uzvišeni, presveti Bože!

Unesi svetlo u tminu moga srca.

Podari mi ispravnu veru, postojanu nadu,

istinsko milosrđe i duboku poniznost s mudrošću i poimanjem.

O, Bože, usliši me u ovome da bih bio kadar činiti ono

što je uistinu Tvoja sveta volja.

Amin.

^vrh

Smešna strana

RIBOLOVAČKA ENIGMA

Otac i sin sede u čamcu na jednom jezeru i love ribu.

"Tata", počne sin, "ponekad razmišljam i pitam se šta je Noa radio sve te dane okružen tim nepreglednim morem?"

"Verovatno je pecao ribe, kao i mi", bezazleno odgovori otac.

"Upravo mi to i predstavlja poteškoću, jer pitam se kako mogao loviti ribe kada je imao samo dva crva na raspolaganju?" Doda ozbiljno sin.

BOŽIJA PROVIDNOST

Učiteljica u nedeljnoj školi nastoji deci objasniti pojam "Božije providnosti".

"Deco, zamislite da ljudi rade na krovu kuće i jedan od njih padne, i ništa mu ne bude. Kako biste to nazvali?"

"To je čista slučajnost!" Vikne neko od dece.

"A šta ako na primer sutradan opet isti čovek padne i opet mu ništa ne bude."

"Pa to bi bila čista sreća." Reče neko dete.

"A šta ako isti čovek padne s krova i po treći put i opet mu ništa ne bude?"

"E, pa to je već NAVIKA." Doda neko.

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 68 / 2012.

Januar - Februar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Božić u nečijem slomljenom srcu - Vlado Pšenko

* Neka svetli svetlost - Aleksandar Birviš

* Ljubav - Gipsy Smith

* Kako biti muž srećnoj ženi? - Grace Notes

* Ne sudite - William MacDonald

* misaone refleksije

* Smešna strana

"... kad me strah spopadne, u te ću se uzdati. Božje obećanje slavim, u Boga ja se uzdam i neću se bojati..." (Ps. 56:3-4 KS)

Čovečanstvo iz dana u dan porobljava stres zvani STRAH. Ljudi drhte nad onim što se može dogoditi u bliskoj budućnosti, nad globalnim otopljenjem, terorizmom, nuklearnim pretnjama, ekonomskom krizom, novim bolestima, kriminalom, političkim prevratima...

Zaista, živeti u ovakvom svetu a da te se sve to ne dotiče treba biti pravi debelokožac. Mnogi to nastoje biti tako što beže od sumorne stvarnosti u zagrljaj alkohola, droge ili samo uzimaju par "bezopasnih" bensedina na dan da bi postali in mood i cool tokom celog dana.

Dragi naši čitaoci,

stihovi dati na vrhu, nam pokazuju u kom pravcu oslobođenje od straha treba da potražimo. Prvo, psalmista kaže: "Kad me strah spopadne, u te ću se uzdati". On nam ukazuju gde je naše utočište u danima straha. Reč "uzdati" u hebrejskom tekstu dolazi od reči "utočište", "skrovište" ili "zaklon", i želi nam preneti istinu da: "Bog je sigurno mesto, na kojem se ne može desiti nikakvo zlo". Drugo, psalmista nam daje lekciju kako se u ovo "skrovište" ulazi i kako se u njemu ostaje:

U njega se ulazi verom u Božija obećanja, i sa slavljenjem, tj. zahvaljivanjem Bogu za njih. Ovakav stav čini da sebe stavljamo u "skrovište" u kome nema straha.

Zašto u ovom "skrovištu" nema straha? U ovom "skrovištu" je dobro i sigurno biti, jer "Bog je ljubav", a Biblija kaže da "u ljubavi nema straha, nego savršena ljubav izgoni strah" (1. Jn. 4:18 EČ). To bi značilo da jedino prebivanje u "skrovištu", bi za uplašeno srce značilo prebivati u zagrljaju ljubavi - Božije ljubavi.

A ako smo u Božijem skrovištu: "Ko će nas rastaviti od ljubavi Božije? Nevolja li ili tuga? Ili gonjenje? Ili glad? Ili golotinja? Ili strah? Ili mač?" (Rim. 8:35 RDK). Niko i ništa, jedino ko može smo mi sami, kada izađemo iz "skrovišta", izaberemo ne verovati više u efikasnost ovog nam ponuđenog "skrovišta"...

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

BOŽIĆ U NEČIJEM SLOMLJENOM SRCU

- Vlado Pšenko

Zasigurno, da je mnogima od nas poznata ta činjenica da se Isus rodio u judejskome gradiću Vitlejemu. Lukino nas evanđelje odvodi u to malo naselje, kazujući nam da su Josip i Marija - zbog obaveznog popisa stanovništva - pošli iz galilejskog grada Nazareta u mesto njihova porekla. Starozavetno proroštvo - izrečeno na usta proroka Miheja, više od sedam vekova pre dolaska Josipa i Marije u Vitlejem, predskazalo je velik događaj: "A ti, Vitlejeme Efrato, ako i jesi najmanji među hiljadama Judinim, iz tebe će mi izaći koji će biti Gospodar u Izrailju, kome su izlasci od početka, od večnih vremena." (Mih. 5:2 RDK)

Kako su se dvoje putnika približavali mestu, Mihejevo se proroštvo bližilo ostvarenju. Takođe, i ispunjenje onoga što je anđeo Gavrilo navestio Mariji u Nazaretu: "I evo zatrudnećeš, i rodićeš Sina" - zapisuje evanđelista Luka reči anđela - "i nadeni Mu ime Isus. On će biti veliki, i nazvaće se Sin Najvišega..." (Lk. 1:31-32 RDK)

Vođeni okolnostima Božje providnosti, Marija i Josip su stigli na odredište - u Vitlejem. Ne našavši primereniji smeštaj, sklonili su se u štalicu ili možda pećinu, koja je služila kao štalica. U Lukinom je evanđelju Isusovo rođenje opisano na vrlo jednostavan način, tek sa nekoliko reči: "I rodi Sina svog prvenca, i povi Ga, i metnu Ga u jasle..." (Lk. 2:7 RDK) Tako se na planeti Zemlji, u vrlo skromnim uslovima, rodio Isus, "Sin Najvišega", kako ga je nazvao anđeo Gavrilo, i onaj koji je - prema Mihejevom proroštvu - "od večnih vremena".

No, u ovo božićno vreme, zasigurno su i tvoje misli sa detetom Isusom. Verujem da su ti pred očima slike one štalice, sa detetom u jaslicama. Vidiš u mislima i brižnu Mariju, pokraj nje Josipa, a skoro da čuješ anđele koji najavljuju pastirima Hristovo rođenje. No, znaš li da to nije jedino mesto na kojem se Isus rodio? Ja sam uveren da postoji još jedno, vrlo zanimljivo mesto - koje, takođe, možemo smatrati mestom Isusova rođenja. Na takvu me pomisao naveo Charles Spurgeon, poznati propovednik iz 19. veka. Naišao sam na njegovu misao, koja otprilike ovako glasi: "I na nebu se slavi Božić. Tamo na nebu, na svečanom božićnom bogosluženju, Hrist se također slavi i uzvisuje - ali ne zato što se rodio u jaslicama, u štalici, već zbog toga što je rođen u - nečijem slomljenom srcu." Ne čini li se i tebi da bi to mogla biti istina? Ako se neko pita zašto u slomljenom srcu, odgovor je jednostavan: Slomljeno srce u sebi nema prepreka da prepozna i prihvati Gospoda.

O, da, rođenje Hristovo u slomljenom srcu je možda onaj pravi Božić, koji treba slaviti i objavljivati. Pozivam te - prijatelju - da u svoje ruke uzmeš Bibliju. Želim te odvesti malo dalje, tamo gde je na delu odrasli Isus. Da, kad jedno slomljeno srce prigrli Isusa, Sina Božjeg, koji je hodao zemaljskom stazom - to mi se čini da je onaj pravi smisao Božića, barem prema onoj gore navedenoj misli poznatog propovednika. Otvori sedmo poglavlje Lukinog evanđelja. U poslednjem odlomku poglavlja govori se o jednom običnom danu - koji je za nekog Simona (Lk. 7:36-50) bio uznemirujući i tužan dan, a za jednu ženu postao "pravi Božić".

Neka žena je slomljenog srca, tražila Isusa. Živela je do tada životom bludnice, prezrena i odbačena, za mnoge - nije bila vredna pažnje. Tekst nam ne govori gde je upoznala Isusa, kako je čula za njega. Ali to što je Isus postojao, što je ona u njemu prepoznala Boga koji ljubi i prašta, potreslo je celo njezino biće. Greh s kojim se borila i blizina Božje praštajuće ljubavi, nagnali su je da potraži novi život. Ušla je u kuću čoveka koji se zvao Simon, jer je saznala da je Isus kod njega na obedu. Prišla je Isusu i - izrazila mu dirljivu dobrodošlicu u njezino slomljeno srce. I to tako što je, držeći posudu skupocene pomasti, stala pokraj Isusovih nogu "te plačući" - naglašava to i Evanđelje - počela mu "prati noge Njegove suzama, i kosom od svoje glave otiraše, i celivaše noge Njegove, i mazaše mirom." (Lk 7:38 RDK)

Čak i sam dolazak u Simonovu kuću bilo je hrabro delo. Žene su - u podneblju u kojem je živela - bile u podređenom položaju. A k tome, Simon je pripadao farizejskoj stranci, čiji su pripadnici naglašavali vanjsku pobožnost i prezir prema onima, koji se ne pridržavaju krutih propisa i verskih obreda. Evanđelje navodi Simonovu reakciju na dolazak ove žene: "Da je on prorok" - pomislio je Simon o Isusu - "znao bi ko i kakva ga se žena dotiče: jer je grešnica." (Lk. 7:39 RDK)

Isusov odnos prema ovoj ženi, bio je zapanjujući za domaćina. Simon je u svoju kuću pozvao Isusa, jer su ga i farizeji donekle priznavali za uticajnog učitelja i proroka, a ovaj se sasvim nedolično poneo prema grešnoj ženi, dopuštajući da ga ona dotiče i iskazuje mu naklonost. Zamisli kako se tek Simon osećao, kad mu je Isus - poznavajući njegove misli - rekao sledeće reči: "Vidiš li ovu ženu?" - upitao je Isus Simona - "Ja uđoh u tvoju kuću, ni vode mi na noge nisi dao; a ona suzama obli mi noge, i kosom od glave svoje otre. Celiva mi nisi dao; a ona otkako uđoh ne presta celivati mi nogu. Uljem nisi pomazao glave moje; a ona mirom pomaza mi noge. Zato kažem ti: opraštaju joj se gresi mnogi, jer je veliku ljubav imala; a kome se malo oprašta ima malu ljubav." (Lk. 44-47 RDK)

Bilo je to kao da Isus kaže: "Simone, ti si me pozvao u svoj dom, da bi dobio na ugledu. Tvoj ponos, kruti i bezosećajan stav prema ljudima, preče te da me primiš u srce. Gledaš u meni uticajnu osobu, zbog koje ti može porasti ugled, a ne vidiš u meni Boga, koji se želi roditi u tvome srcu. A ova žena, došla je po nadu u novi život. Istina je da je njezino srce pod teretom greha, ali je lišeno ponosa, bezosećajnosti i želje za vlastitom slavom. Takvo me slomljeno srce vidi i prihvata. Ti si me pozvao u svoj dom, a ona u svoje srce." Evanđelje navodi da je Isus otpustio ženu rečima: "Opraštaju ti se gresi." (Lk. 7:48 RDK) i "Vera tvoja pomože ti; idi s mirom." (Lk 7:50 RDK) Mogli bismo reći da se Bog rodio u srcu ove žene. I tamo na nebu - prema onoj divnoj misli Charlesa Spurgeona - održana je svečana božićna misa, jer je Hrist bio rođen u nečijem slomljenom srcu.

Zar ne vidiš da je za Božić ključan stav čovekovog srca? Dok pratiš Isusov zemaljski hod, zapisan u evanđeljima, vidiš li u njemu Boga, koji ljubi i prašta? Pozivaš li ga u svoj dom ili - u svoje srce? Čuješ li da i on tvome slomljenom srcu kaže: "Hajde u miru". Ako je tako, onda se u ovom trenutku i tamo na nebu slavi Božić. Ali, ne zaboravi, tamo na nebu, na svečanoj božićnoj misi, razlog slavlja je Isusovo rođenje - u tvojem slomljenom srcu.

Želim te blagosloviti molitvom: "Oče nebeski, u imenu Isusa Hrista, tvoga Sina, blagosiljam onoga koji ovo čita, tvojom dobrotom, radošću i mirom. Molim te, da obrišeš svaku suzu s njegovih očiju tako da ga toplina Božića ispuni nadom i večnim svetlom. Neka doživi radost neba - gde se slavi rođenje tvoga Sina u njegovom srcu. Amin."

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

NEKA SVETLI SVETLOST

- Aleksandar Birviš

"Vi ste svetlost sveta. Ne može se sakriti grad koji leži na gori, niti se svetiljka pali da se stavi pod zdelu, nego na svećnjak, pa svetli svima u kući. Neka tako vaša svetlost svetli pred ljudima, da vide vaša dobra dela i da slave vašeg Oca, koji je na nebesima." (Matej 5,14-16 SSP)

Nema spora: hrišćanstvo je svetlost. Danas je i mnogim hristo-mrziteljima jasno da je netačna izjava "mračni srednji vek". Prvo: zašto bi razdoblje od seobe naroda (IV vek) do pronalaska Amerike (1492) bilo mračno? Tačno je da neki od današnjih civilizovanih naroda nisu u to vreme imali ni pisma ni školstva ni sopstvenog jezika, ali to nemaju ni neki od današnjih naroda. Neko može reći da je srednji vek bio surovo vreme. Međutim, zar su današnja vremena prijatna? Nije li kulturna Evropa tokom prve polovine XX veka imala dva klanja i divljanja veoma civilizovanih hrišćanskih naroda? S druge strane dovoljno je pogledati Zakonik cara Dušana, pa se začuditi kako je onda bila zaštićena čovekova ličnost i imovina. Kad kažem "onda", mislim na 21. maja 1349.godine, na Spasovdan te godine, kada je proglašen Dušanov Zakonik. Prema tome, u svetu je bilo dobra i zla, bilo je onih koji su bili više nesrećni i onih koji su bili manje nesrećni.

Svetlost blaženstva i spasenja je bila jedini izvor radosti, ali ona je bila i ostala dostupna onima koji veruju. Njihov pak broj nikada nije bio velik. Zato je svakom istinskom hrišćaninu potrebna zajednica sa Gospodom Isusom. Hrišćanstvo bez crkve je ili obična građanska družba ili plemenita učenost ili oboje - ali nije svetlost. Duhovni život bez zajednice dece Božije nije život. On je nalik klijanju u mraku i svitanju bez svetlosti.

U čemu se sastoji svetlost Hristova? Žrtvom na krstu naš Izbavitelj je ljude oslobodio greha i razvejao sile kojima je greh sputavao svakog pojedinca. Greh je tama. On je kao neprozirni zastor na silu postavljen između Boga i čoveka, ali i između čoveka i čoveka. Grešnik ne može da sagleda ni sebe ni Gospoda ni svog bližnjeg. Nije to zato što je Gospod daleko. Ne, Bog je blizu, ali tama greha je tako gusta da čovek ništa ne primećuje. Nastaje ubistvena zatamnjenost. Čovek ne primećuje da je duhovno svezan preko očiju, da ustvari ne može da vidi od tame koja ga okružuje.

Dodajmo tome i postojanje nečastivog i zlih duhova. Sotona nastoji da obmane koga god može. (A on može mnogo, iako ne može sve). Nečisti duhovi dejstvuju u mnogim oblastima nudeći svakojake laži. Njihova namera je da se postave između Boga i čoveka, te da ljudski rod prestane da traži spasenje i Spasitelja.

Na svećnjaku

Hrišćanski život je svetlost na svećnjaku. Spasitelj hoće da ti i ja budemo na čvrstom postolju. To postolje je Hristos. Samo na Njemu može tvoja svetlost da dosegne do drugih ljudi.

Hristos zato postavlja vrlo određen zahtev; ti treba da budeš svetlost i to istaknuta svetlost. Život Spasiteljev i sledbenika mora da bude primer za ugled i podražavanje. Tako će se obratiti neobraćeni, spasti nespaseni.

Ne zanemarujem značaj pravovernog učenja. Ne zatvaram oči pred potrebom za ispravnim ustrojstvom i unutrašnjim poretkom crkvene zajednice. Ipak, lični život pojedinaca koji nastupaju u ime Hristovo i za koje se zna da su hrišćani daleko je značajniji za napredak Božijeg dela i za spasenje duša.

Obično govorimo kako za nas nije važno "šta će reći svet". Tačno je. Svet nikada neće nešto osobito dobro govoriti o nama. Međutim, šta će reći Bog, ako smo pred svetom delovali sablažnjivo ili pretvorno? Sme li naša čestitost da bude ispod one mere koju svet smatra zahtevom čitavog života? Nije li naša obaveza da nam život bude ugledniji od života uglednih ljudi ovog sveta? Spasitelj govori: "Jer vam kažem da ako ne bude pravda vaša veća nego pravda književnika i fariseja, nećete ući u Carstvo Nebesko". (Mt. 5,20)

Život za primer

Evo nekoliko primera.

1. Ljudi oko nas su navikli da sveštenik ima uniformu. Mi znamo da Bog ne gleda na spoljašnost i da je opasno suditi prema onome što se vidi. Gospod gleda na srce. Ipak, mi služimo određenim ljudima sa određenim načinima i ne nalazimo se u nekom svetu stvorenom prema našim zamislima. Red je da pred tim ljudima naš čovek za katedrom i za instrumentom bude pristojno zakopčan, a ako je potrebno, i kravatu da ima (ili kakav drugi "ogrljak", prema redu koji vlada među ljudima). Sećam se jednog mladog kontinentalca koji je preko leta bio na moru. Video je da sav narod ide lako odeven. Pokušao je - onako u kratkim pantalonama - da uđe u crkvu. Vrlo odlučno su ga vratili sa crkvenih vrata. Pokušao je da se objasni sa čovekom koji je stajao kod ulaznih stepenica:

- Ja sam ceo dan pred Bogom ovakav kakakv jesam. Zašto ne mogu da uđem u Njegov dom? - pitao je.

- Šjor - reče mu čovek - ne znam ja kakvi ste Vi prid Bogom, ali ovaki u ovi Dom ne možete.

2. U dobrom delu sveta žene na bogosluženje dolaze pokrivene glave. Smatra se, naime, da žena (osobito udata) koja drži do svog (i muževljevog) dostojanstva ne bi trebalo da se pojavljuje gologlava među narodom. Mi od dostojanstva nećemo praviti ni crkveni propis ni bogoslovsku odredbu. Međutim, valja da pomislimo: koliko će ljudi i žena biti već na prvom koraku odbijeno, jer će nas narod smatrati neozbiljnim ljudima. A neozbiljna crkva nije uopšte crkva. Možda ljudi razmišljaju bez ikakve veze sa duhovnim sadržajem, ali naša misijska svest mora o tome da vodi računa.

3. U ove primere spada i upotreba pisma. Većina onih koji čitaju ćirilicu zna i latinicu.

Ipak, ako im ponudimo duhovno štivo latinicom, oni će se osetiti sputani. Zašto? Tokom vekova to drugo pismo nije bilo znak duhovnog života nego želje za duhovnim porobljavanjem. Mi te vekove ne možemo izbrisati, pogotovu kad delujemo ili pokušavamo da delujemo na nepreporođene ljude. Jednostavno, naša je dužnost da ta činjenica postane sredstvo za širenje evanđelja, a ne postupak za sputavanje naroda.

4. Nekim ljudima i čitavim narodima važni su propisi po kojima se jela dele na čista i nečista, odnosno na hranu koja je dozvoljena za jelo i na hranu koja nije dozvoljena. Nas je naš Gospod naučio drukčije: "Zar ne razumete da što god u čoveka spolja ulazi ne može ga opoganiti, jer mu ne ulazi u srce nego u trbuh i izlazi napolje čisteći sva jela?" (Mk. 7,18-19)

Spasitelj nije rekao da su čista samo neka jela, nego sva. Ipak, mi moramo paziti na jelo i piće i na ponašanje pri jelu i piću. (Recimo, nikada nemojte u gostima počinjati da razgovarate za trpezom dok ne budete jamačno znali da se kod domaćina za jelom ne ćuti. Kod nekih je vrlo nepristojno kad se posle molitve priča za stolom). Ako ne pazimo, naše svetlo će lako zatamniti. Drugim rečima, zbog nepažnje pri jelu naše svedočenje će biti neshvaćeno.

5. U našoj zemlji ima sredina gde se jako pazi na ponašanje muškaraca prema ženama i žena prema muškarcima. Običajna pravila propisuju ko kome pristupa, kako i u kojim prilikama, zatim ko gde sedi, ko s kim sme da bude i gde. Imao sam prilike da u nekim delovima oko Zapadne Morave vidim da, kad se sretnu čovek i žena koji nisu rod (bez obzira što se poznaju po pedeset i više godina), oni jedno drugo ne gledaju u oči nego u desno rame ili u desni kuk. U drugim krajevima srpskog življa se smatra nepristojnim ako nekog ne gledate u oči.

Mi znamo da sve to ne može da spreči nečiste misli i pogana dela. Međutim, ljudi koje tek treba pridobiti za Hrista ne misle tako, U Zapadnoj Nemačkoj, na primer, neki mladi Turci su ušli u zajednice vernih. Zadivilo ih je evanđelje, oduševila ih je međusobna ljubav i hrišćanska radost, ali ih je odbilo to što svako svakog tapše po ramenu, grli i seda ko gde hoće. Stariji Turci takvo ponašanje smatraju kao nedolično. Mlađi nisu nikog osuđivali, ali to je za njih bilo površno. Takvo ponašanje im je razumljivo u parku ili na trgu, ali ne u crkvi. Njihove predstave o produhovljenim hrišćanima uključuju i određeno ponašanje: spremnost da se više daje a manje prima: krajna učtivost prema ženama i devojkama; osmeh (ali nikako glasan smeh) pred muškarcima i u crkvi uopšte; ćutanje u prisustvu starijih; svečano, tiho i uzdržano ophođenje prema Božijim slugama; prigušena muzika i sl.

Mislim da je ovih pet primera dovoljno. Svetlost hrišćanstva je namenjena onima koji su "u kući". (Kod apostola i evanđeliste Luke piše: "onima koji ulaze" Lk 8,16). Reč je o ljudima koji su blizu hrišćana, koji nešto traže i koji treba da vide Hrista i naš hrišćanski život. "Niko ne meće zapaljenu sveću na sakriveno mesto, niti pod sud, nego na svećnjak, da vide svetlost koji ulaze." (Lk. 11,33).

Posebno obeležen život

Razume se po sebi da hrišćanski život mora da bude obeležen ispravnošću i poštenjem (inače nije hrišćanski). Gospod zahteva nešto više: život vernog čoveka i verne žene mora da bude svetiljka, On treba da bude vidljivi novi život. On ne sme da bude svetiljka stavljena pod sud. Isus je ovde mislio na posudu u kojoj se služila zrnasta hrana. Značenje poređenja je ovo: tvoj život je najbolji prikaz hrišćanstva, ali ga tvoja briga za hranu zaklanja od bližnjih. To ne znači da si ti neki žderonja i izjelica. Dovoljno je to što kukaš da je hrana skupa ili da ove godine nije rodilo ili da ne uspevaš da smršaš prema preporuci "Praktične žene" (odn. "Bazara" i sl.). Ko god te čuje pomisliće: "Šta mi tu govori o Bogu kad se ni sam ne uzda u Njegovu svemoć i stvaranje!" Tako si svetiljku ličnog života stavio pod sud, evanđelje gubi, a tvoje svedočenje ne pomaže onima koji pristupaju Hristu.

Naravno, ovo ne znači da u ime svetlosti spasenja hrišćani treba da se reklamiraju kao nekakve sapundžije. Reklamerstvo je bolest samo-hvalisanja. Gospod je odlučno protiv tako nezdravog pristupa delu Božijem. On jasno govori: "Kad, dakle, daješ milostinju, ne trubi pred sobom..." (Mt. 6,2).

Božija deca su vidljivi znak, ugled ovom svetu. Sin Božiji, kći Božija - to nisu titule. To je odgovornost. Pripadnost Hristu obavezuje. Spasitelj zahteva da tvoj život bude svetlost i da ta svetlost bude uočljiva. U takvim okolnostima svaki hrišćanin mora da ispituje i preispituje svoj život. Zapitaj sebe svaki dan: kako živim?

Odgovor zavisi samo od tebe. Bog je sve učinio da bi tvoj život bio svetlost. Neka ta svetlost svetli i neka se umnožava. Amin.

Izvor: Iskre 10/1985.

^vrh

LJUBAV

- Gipsy Smith

"Ako govorim ljudskim i anđeoskim jezicima, a ljubavi nemam, onda sam metal koji zvuči i činele koje odjekuju. I ako imam dar proroštva i znam sve tajne i sve znanje, i ako imam svu veru, tako da premeštam gore, a ljubavi nemam, ništa sam. I ako hraneći siromahe razdelim sve svoje imanje, i ako predam svoje telo - da budem spaljen, a ljubavi nemam, ništa mi ne koristi." (1. Kor. 13,1-3 EČ)

Jovan je rekao: "Ko ostaje u ljubavi, ostaje u Bogu", a Pavle je rekao: "Ako nemaš ljubavi, onda si poput metala što zveči ili kao činele koje odjekuju", drugim rečima samo praviš bezobličnu buku. Ako nemaš ljubavi, nemaš Boga, jer "Bog je ljubav." Ako imaš Boga, volećeš onako kako On voli.

Reci mi, da li se ti i koliko se uklapaš u ove stihove iz Korinćana? Henry Drummond je rekao: "Ljubav je najveća stvar na svetu". Jesi li ti možda takva nakaza kao hrišćanin bez ljubavi? Govoriš li o veri u Isusa poput psa koji laje nad koskom? Jeste li čuli kako neki ljudi govore? Oni naprosto reže.

Oni koji ostaju u Bogu, ostaju u ljubavi. Ljubav ima svoj vlastiti jezik. Ona glasno govori kada se glas i ne čuje; ona govori bez reči; ona govori kad jezik ćuti. Ljubav peva; ljubav diše; ljubav gleda; ljubav daje, daje sve i čezne dati još više.

Da li je ljubav Božja u tvojem srcu? Jesi li hrišćanin koji pokazuju Božju (agape) ljubav? Sja li ljubav Božja na tvom licu? Iskri li u tvojim očima? Postoji li ljupkost u izrazu tvoga lica?

Ako znaš da ovaj svet umire od želje za više ljubavi, onda ne ustručavaj se nekoga obdariti ljubavlju. Više ljudi umire od nedostatka malog obdarivanja, nego prevelikoga. I ja želim više za sebe. Neću lagati s tim. Kažem, da bi i ja mogao podneti daleko više ljubavi. Ne postoji srce na Zemlji koje ne želi više ljubavi za sebe. Ono što je nama potrebno jest da budemo tako prožeti ljubavlju Božjom, da ona dosegne i zahvati svakoga. Zar ne bi bilo drukčije u vašem domu da je u njemu malo više ljubavi? Ljubav je sila. Sila koja čini da sve na svetu uspeva. Ljubav je silna reka koja teče u pobedu.

Ja živim u Kembridžu, u tom starom centru nauke i kulture koji je sestrinski grad sa Oksfordom. Oni se hvale svojom starošću. Neki su gradski delovi tako stari da su prekriveni plesni. Postoji tamo travnjak star hiljadu godina. Zamislite, travnjak star hiljadu godina!

Oni misle da sve znaju. A neki od vas imate upravo istu intelektualnu groznicu. I vi ste tako pametni u svojim vlastitim očima da i sam Gospod vas ne može više ništa naučiti.

U Kembridžu žive mnogi profesori. Oni su, kao što to vi kažete "neko i nešto". Ja ih mogu videti u svojim mislima kako hodaju po Kembridžu, sa svojom četvrtastom kapom i dugačkom odorom, sa knjigama pod rukom. Oni su definitivno "neko i nešto". Ti profesori misle da sve znaju, a ako postoji nešto što ne znaju, drže da to i nije vredno znati.

Da objasnim, Biblija zapravo to objašnjava. Prirodni (puteni) čovek ne može razumeti stvari Božje, jer su one za njega ludost.

Sviranje klavira se muzički prosuđuje i razume. Cveće se botanički razume. Neku zvezdu, pretpostavljam, ako želite razumeti, morate biti upoznati sa astronomijom. Ako želite razumeti stene, morate biti geolog. No, verujte mi, ljubav Božju ne razumeju velike škole ili teolozi, nego jedino poslušno srce koje veruje.

Dok sam propovedao na sastanku probuđenja u Kanzas sitiju, za tri nedelje, kako se tvrdilo, više je ljudi čulo evanđelje u tom gradu u to vreme nego u bilo kojem gradu na svetu za hrišćanske ere. Svakoga dana hiljade ljudi nisu mogli ući u salu, ostajali su da stoje napolju.

Kada sam odlazio sa jednog bogosluženja, ušao sam u jednu malu prostoriju iza govornice, gde sam obično ostavljao kaput i čekao par trenutaka da se malo saberem pre negoli izađem pred ljude. Jedan stari propovednik sledio me u tu prostoriju. Ugledan stariji čovek, sa sedom kosom. Stao je iza moje stolice i stavio svoje ruke na moju glavu. U tišini sam pognuo glavu. Mislio sam da će me blagosloviti. Ali umesto da me blagoslovi, pipao me je po glavi.

"Jeste li vi lekar?" pitao sam.

"Ne", odgovorio je, "tražim tajnu tvoga uspeha."

"Brate", rekao sam, "previsoko tražite. Tajna uspeha leži u mom srcu."

Ljubav je stvar srca. Ljubav se razume srcem, ne mozgom. Ako želite upoznati ljubav Božju, spustite se na kolena pred Njim i otvorite Mu svoje srce. Ako vam je srce uprljano, pokažite mu tu istinu. On će vam ga učiniti čistim i lepim. Način kako se neki od vas ponašate pokazuje da vam je srce uprljano, da ga Gospod nije posve očistio. "Podmuklije od svega je srce. Jedva popravljivo." I zbog toga nam treba pomoć Gospodnja.

Bog vas ljubi; niko nije izostavljen iz velike Božje ljubavi. Ako želite, sada možete zatvoriti oči i položiti ruku na svoje srce te reći: "On me ljubio i dao je samoga sebe za mene." Recite to nekoliko puta dok ne shvatite da se približavate svom Stvoritelju i Spasitelju. "On me ljubi; On je dao samoga sebe za mene." A onda, ako ga vi zavolite, tada ćete i pokazati svoju ljubav koju imate prema Njemu; ne može biti drukčije. Ako ljubav Božja ispunjava vaše srce, ona će isticati iz vas. "Ako me ljubite, držaćete moje zapovesti." Od vas zavisi hoćete li dokazati svoju ljubav. Dokažite je svojom poslušnošću i vernošću Bogu, neka je svako vidi.

Želim vam ispričati jednu malu priču. Pre mnogo godina, moja dva sina, tada su bili još mala deca, išli su u osnovnu školu.

Dakle, moji sinovi, kada su bili mali, bili su poslani u školu. Oni su imali što ja nisam imao. Dao sam im priliku da steknu ono što ja nisam uspeo u svome detinjstvu. Jednoga su dana stigli kući na ručak neobično rano, u pola dvanaest, iako je trebalo da dođu u pola jedan. Znao sam da nisu bili u školi. Bežali su. Tada sam bio mlad otac. Prvi sin mi se rodio pre nego sam imao dvadeset i jednu godinu. Shvatio sam da u vezi s njima moram nešto učiniti. Uzeo sam sat i rekao: "Momci, zašto ste se vratili tako rano? Gde ste bili?"

"Zaigrali smo se", rekli su.

"Da, a igra se zove 'bežanje od škole'?"

Potvrdili su.

"Ja nikada u svome životu nisam bežao", rekao sam.

"Ti nikada nisi ni išao u školu", rekao je stariji sin.

"Ne", rekao sam, "nisam, jer nisam imao takvu priliku kao što ti imaš. To što ja nisam išao u školu, bila je nesreća, a to što vi niste išli u školu, jeste greh."

Znao sam da moraju biti kažnjeni, ali nisam znao kako. Bio sam vrlo mlad i neiskusan otac. No, morao sam nešto preduzeti. Naježio sam se na pomisao da ih moram kazniti. Za mene je to zapravo bilo sve mnogo teže nego njima.

"Morate biti kažnjeni", rekao sam. Starijega sam sina poslao gore u sobu i rekao mu da ostane tamo celi dan. Zatim sam mlađega poslao u drugu sobu, naredivši mu isto.

"Za ručak ćete dobiti samo hleb i vodu, a isto tako i za večeru", rekao sam im.

Vukli su se gore, a lupanje njihovih čizama po stepenicama bilo je kao da kamenje pada na moje srce. Ubrzo sam začuo starijeg kako hoda po sobi i peva: "Radimo i čekamo Isusa da dođe."

Kada je došlo vreme ručku, sam sam im odneo hleb i vodu. Nisam se mogao pouzdati ni u koga drugog od ukućana.

Albani, stariji, pojeo je svoje i tražio još. Henli svoj ručak nije ni dotakao, a ne moram reći vama koji ste roditelji, ko još onoga dana nije uopšte jeo. Nikakva me hrana ne bi dovela u iskušenje. A ne moram vam ni govoriti koliko sam se puta penjao onim stepenicama da osluhnem šta rade moji dečaci. Nisam mogao čitati, pisati ili se naći s drugim ljudima. Bilo je to prvi put u mom životu da se nešto takvo dogodilo između mojih sinova i mene. A moje srce mladog oca trpelo je daleko više nego srce sinova. Ja sam bio najviše kažnjen, jer ljubav trpi.

Kad je pala noć, prisluškivao sam i otkrio da je Albani zaspao i da hrče. Henli nije mogao zaspati. On se već pokajao. Začuvši moje korake, pozvao me: "Tata, hoćeš li mi oprostiti samo ovaj put. Nikada više neću bežati od škole!" Zgrabio sam ga zajedno s posteljinom i privio na svoje srce, pokušavajući mu poljupcima otrti suze. Moje su se suze mešale s njegovima. Rekao sam mu da mu je sve oprošteno i zaboravljeno. Zatim je rekao: "Tata, voliš li me kao i pre?" A ja sam mu odgovorio: "Znaš da je tako." Zatim je pitao: "Jesi li siguran?" Odgovorio sam: "Da, dragi Henli, siguran sam." Zatim je dete reklo: "Odvedi me onda dole na večeru." Dakle, on je rekao: "ako me voliš, onda to i dokaži", što bi mi rekli.

Vaš Spasitelj kaže: "Ako me ljubiš, držaćeš moje zapovesti; a onaj ko drži moje zapovesti, on dokazuje da me ljubi."

Ako neko kaže da ljubi Boga, a hoda u mraku, on laže i u njemu nema istine. Hodajte u svetlu ili ne tvrdite za sebe da ste Božji.

O, ljubav Božja! Tako pouzdana, tako istinita, tako trajna i uvek nova. Neka ona bude vaša i moja sudbina. Neka to bude vaše i moje iskustvo. Amin!

Rodnej Smit (Rodney Smith, 1860-1947), poznat kao "Džipsi Smit" (Gipsy Smith), je bio poznati metodistički evanđelista. Roditelji su mu bili Romi i iz tog razloga on nosi nadimak Džipsi. Obraćenje Gospodu je doživeo kada je imao šesnaest godina. Vodio je brojne sastanke probuđenja širom Engleske, i bio je poznat kao vatreni propovednik. Njegovi pozivi natrag Hristu i na probuđenje i dan danas pale srca.

^vrh

KAKO BITI MUŽ SREĆNOJ ŽENI?

- Grace Notes

Izgleda da su uglavnom žene te, koje čitaju knjige ili pohađaju seminare na temu "Kako ugoditi svom mužu", "Kako biti pokorna", "Kako mu pomoći", i tako dalje. Dok mi muškarci, smo izgleda prilično uspešni u izbegavanju ovakvih "osećajnih stvari". No, na temelju samoposmatranja i posmatranja drugih muževa, mišljenja sam da treba mnogo više od toga od njihovog pukog dovođenja u školu za "uspešne muževe".

Na sreću, postoji i drugi način, koji je nekako suptilniji, ali opet vrlo efektivan. Pastori koji sistematski podučavaju Bibliju znaju da su mnogi principi hrišćanskog načina života vrlo korisni u pomaganju muževima da postanu ljudi s kojima se može skladno živeti.

Biblijski principi vezani za brak i obaveze muža, a ako ih muževi razumeju i primene, mogu dati čudesne rezultate u braku. I zaista, upravo su to osnovni i standardni hrišćanski principi, koji su tako korisni u svim područjima duhovnog rasta, najvažniji su za uspostavljanje i održavanje srećne i produktivne veze među supružnicima.

Mužu se zapoveda da voli svoju ženu. "Muževi! Ljubite svoje žene kao što i Hristos ljubi crkvu..." (Ef. 5:25). Istina je, da starije žene treba da poučavaju mlađe kako da vole svoje muževe (Tit 2:4). No, nigde u Pismu ne postoji ista direktna zapovest ženama da vole svoje muževe. Ono što se najsnažnije ističe u Bibliji jeste da ljubav supruge bude voljan odgovor na ljubav koju je potaknuo muž.

Nedostatak harmonije u domu, za koju muž ima prvu odgovornost, je od tolike važnosti da u Prvoj Petrovoj 3:7 stoji da molitve muškarca neće biti uslišane ako nema te harmonije u domu. Propust muškarca da se prema svojoj ženi ponaša u milosti, i propust da svoju decu nauči da rastu spominjući se Gospoda jednaki su grehu požude. Muž koji prezire i mrzi svoju ženu, te zanemari duhovnu dobrobit svoje porodice živi u grehu, isto kao neki preljubnik ili potvrđeni pijanac.

Poput različitih tipova propadajućih vernika, koji kao takvi predstavljaju kamen spoticanja nečijeg duhovnog napretka, čovek koji insistira na neurednom porodičnom životu takođe je primarni kandidat za ozbiljnu božansku disciplinu.

Sposobnost da se u nečijem karakteru očituje ljubav, deo je ploda Duha Svetoga i plod doslednog i dugotrajnog duhovnog rasta. Dakle, sposobnost muža da voli svoju ženu je proporcionalna njegovom ukupnom duhovnom rastu. Muškarčev duhovni rast se može videti relativno lako i lako je primetljiv njegovoj porodici. Istinski duhovni rast rezultira time da osoba svaki dan postaje sve više nalik Hristu i taj kvalitet je vidljiv kada plod Duha postane sve više i više očit.

"A rod je duhovni ljubav, radost, mir, trpljenje, dobrota, milost, vera, krotost, uzdržanje; na to nema zakona." (Gal. 5:22-23)

Pogledajte ove znakove zrelosti! Poznajete li neke muževe koji pokazuju ove karakterne crte u svojim svakodnevnim životima, sa svojom ženom i decom? Shvatate li da bi muškarac poput ovog bio neodoljiv svojoj ženi i heroj svojoj djeci? Muškarac poput ovog bi imao fantastičnu šansu da svoju nevernu ženu pridobije za Hrista u vrlo kratkom vremenu. Biblijska doktrina čini od nezrelih dečaka snažne muškarce, čak i ako su ti dečaci navršili trideset godina.

To je princip Božjeg autoriteta i lanac ovlašćenja koji kaže da "onaj koji ima vlast inicira (podstiče), a podređeni odgovara (prihvata i sluša)." U Božjem planu, ljudi imaju neviđeni kapacitet da po Milosti Božjoj, kod svojih žena izazovu odgovore koji su tako predivni i prijatni.

Ako je muž svađalica, onda samo najproduhovljenija, ponizna i posvećena žena može ostati s njim. Samo će vrlo zrela žena svojevoljno izdržati dugotrajnu patnju u rukama nezrelog muža. Kroz istoriju postoje brojni slučajevi bogobojaznih žena koje su patile gotovo do tačke smrti pokušavajući pridobiti za Boga svog bezbožnog muža.

Naravno, ženama se zapoveda da budu podložne svojim muževima, ali je onaj muškarac koji mora zahtevati podložnost od svoje žene, kako bi pridobio njezinu saradnju, u potpunosti promašio stvar. Bilo ko, ko je u poziciji da ima autoritet ne bi smeo očekivati od osobe koja mu je podređena da mu se podredi jednostavno samo zato što je to obaveza te osobe - što to neko kaže. Da, obaveza je podređene osobe da bude podložna, ali onaj koji ima autoritet je u velikom problemu ako mora svoj autoritet primenjivati na diktatorski način, kako bi postigao što želi.

Autoritet se ispoljava kroz ljubav, to je kanal kroz koji on treba da teče. I to je ljubav koja ima karakteristike poput one navedene u Prvoj Korinćanima 13. Svakome je moguće uporediti dela bilo koje osobe sa ovim biblijskim standardima te odrediti da li se tu radi o demonstriranju prave ljubavi ili neke druge. Ovo posebno može biti korisno neoženjenima koji pokušavaju videti da li osoba suprotnog pola ima kapacitet za ljubav kakvu je Bog zamislio.

Karakteristike ljubavi (1. Kor. 13)

- Ljubav sporo gubi strpljenje. Ne pokazuje razdraženost, ne odražava ljutnju ili zapaljujući temperament. U potpunosti je prihvatila karakter voljene osobe.

- Ljubav traži način da bude konstruktivna. Ljubav je aktivno kreativna. U mogućnosti je prepoznati potrebe. Otkriva uspešne metode kako da doprinese poboljšanju života druge osobe.

- Ljubav nije sebična. Ljubav ne drži ekskluzivnu kontrolu pri kojoj bi onaj drugi imao malo ili nimalo slobode kako bi se ispunio odvojen od voljene osobe.

- Ljubav ne teži da impresionira. Ljubav ne teži tome da ostavi utisak ili stvori određeni imidž, a za lične potrebe.

- Ljubav ne neguje naduvane ideje o svojoj važnosti. Nije egocentrična. Ima mogućnost da menja i da prihvata promene. Fleksibilna je. Ne dopušta, niti očekuje da se život okreće oko nje.

- Ljubav ima dobre manire. Poštuje druge, što za rezultat ima celi niz na Hrista centriranih standarda. Diskretna je. Zna šta odgovara i kad.

- Ljubav ne iskorištava. Nisu joj primarni lični apetiti ili društveni status, već pokazuje brigu za potrebe onoga koga voli, uključujući porodicu i prijatelje.

- Ljubav nije lako uvredljiva. Nije hipersenzitivna, niti se lako može povrediti. Ne uzima sve lično. Ne uključuje se emocionalno u davanje ličnih mišljenja, na način da odbijanje ideja u stvari znači odbijanje onoga ko ih daje.

- Ljubav nije zlopamtilo. Ne preispituje greške koje su već oproštene. Ne zadržava se na prošlim gresima. Kad god je moguće uništava dokaze grešaka prošlosti.

- Ljubav ne zuri u zlobu drugih ljudi. Ne upoređuje se sa drugima radi samoopravdanja. Ne koristi grehe drugih za opravdavanje lične slabosti.

- Ljubav se raduje sa svim pobožnim ljudima kada istina prevlada. Ljubav boravi u aktivnom zajedništvu posvećenih hrišćana. Ona je zauzeta duhovnim ciljevima.

- Ljubav nema ograničenja u svojoj popustljivosti. Ljubav ima sposobnost da živi sa nedoslednostima drugih. Ima saosećanja za probleme drugih.

- Nema kraja poverenju koje ima Ljubav. Ljubav veruje u voljenu osobu i u njenu vrednost, bez pitanja. Ona nema razloga da sumnja u integritet voljene osobe.

- Pouzdanje ljubavi ne bledi. Ljubav nije hirovita. Ona daje savršeni mir i uverenje da je Bog primarno taj koji pomaže da upoznamo pravog partnera u pravo vreme.

- Ljubav je neograničeno izdržljiva. Ljubav je sposobna da nadživi bilo šta. Uvek je sposobna da izdrži sve prepreke te da voli i onda kad ljubav nije uzvraćena.

Tamo gde nedostaju te osobine između muža i žene, muževa je odgovornost da ih obezbedi (setite se: "Volite svoje žene..."). Ovo je moguće samo kroz hrišćanski rast ka zrelosti i tokom određenog vremenskog perioda, a pod vodstvom Duha Svetoga, kao što stoji u Efescima 4.

Isti modeli diktiraju prirodu ženinog odgovora njenom mužu. No, muškarac koji veruje da će dobiti odgovarajući odgovor, a bez da on bude taj koji će načiniti prvi korak, u najmanju se ruku samo upušta u divlju imaginaciju,

Konačno, muškarac koji ne vidi potrebu za promenom ili koji odbija da se pokori Božjem planu za svoj život i brak, moraće "progutati" istovetne rezultate: "Šta seješ to i žanješ." Dakle, odgovor njegove žene će u velikoj meri biti odgovor na ono šta on pošalje u njenom smeru, u kom slučaju će verovatno dobiti ono što zaslužuje. Naravno, mnogi od nas imaju žene koje su same okrenute ka milosti, tako da često neće funkcionisati na principu "zub za zub" i trebalo bi da smo zahvalni Bogu za taj nezasluženi blagoslov.

Izvor: Grace Notes. Preveo: Ante Miliša.

^vrh

NE SUDITE

- William MacDonald

"Ne sudite, da ne budete osuđeni; jer kakvim sudom sudite, sudiće vam se, i kakvom merom merite, odmeriće vam se. A što gledaš trun u oku brata svoga, a u svome oku grede ne primećuješ? Ili kako ćeš reći svome bratu: pusti da izvadim trun iz tvoga oka, a gle, greda u oku tvome? Licemere, izvadi prvo gredu iz svoga oka, pa ćeš tada gledati da izvadiš trun iz oka brata svoga.

Ne dajte svetinje psima, niti bacajte bisera svojih pred svinje, da ih ne pogaze nogama svojim i okrenuvši se ne rastrgnu vas." (Mt. 7,1-6 EČ)

Ovaj deo o suđenju sledi odmah nakon Hristovog izazovnog naučavanja o zemaljskim bogatstvima. Važno je primetiti povezanost između ove dve teme. Lako je hrišćaninu koji je sve odbacio kritikovati bogate hrišćane. Obrnuto, hrišćani koji ozbiljno shvataju svoju dužnost zadovoljenja svih potreba svoje porodice nastoje izigrati doslovnost koju neki pridaju Isusovim rečima u potonjem odlomku. Budući da niko od nas ne živi potpuno po veri, takva kritika nije na mestu.

Zapovest da se ne sudi drugima uključuje sledeća područja: ne smemo suditi nečije motive, jer samo ih Bog može videti i razumeti; ne smemo suditi po spoljašnosti (Jn. 7,24; Jak. 2,1-4); ne smemo suditi one koji svesno oklevaju u stvarima koje same po sebi nisu dobre ili loše (Rim. 14,1-5); ne smemo suditi službu drugog hrišćanina (1. Kor. 4,1-5); i ne smemo suditi svoga brata u veri govoreći loše o njemu (Jak. 4,11-12).

Vrlo često, neki ove Isusove reči tumače pogrešno, kao zabranu svakog oblika suđenja. Ma šta god da se radilo, oni pobožno viču: "Piše: 'Ne sudi, da ti se ne bi sudilo!'" Međutim, Isus ne naučava da trebamo biti hrišćani koji ne razlučuju stvari. Isus nikada nije mislio da treba potpuno odbaciti svoju sposobnost kritike ili rasuđivanja. U Novom zavetu ima mnogo primera pravednog suđenja stanja, ponašanja ili naučavanja drugih. Pored toga, postoji i nekoliko područja u kojima se hrišćaninu zapoveda da donese odluku, tj. da razlikuje između dobra i zla ili između dobrog i najboljeg. Među te zapovesti spadaju, sledeća stanja:

1. Kada među vernicima izbiju sporovi, treba ih rešiti u crkvi pred članovima koji mogu razrešiti taj predmet (1. Kor. 6,1-8).

2. Lokalna hrišćanska zajednica treba suditi ozbiljne grehe svojih članova i poduzeti primerene mere discipline (Mt. 18,17; 1. Kor. 5,9-13).

3. Doktrinarna učenja učitelja i propovednika vernici trebaju prosuđivati pomoću Božje Reči (Mt. 7,15-20; 1. Kor. 14,29; 1. Jn. 4,1).

4. Hrišćani treba da sami prosude jesu li u opasnosti da uđu "u tuđi jaram" (2. Kor. 6,14).

5. Članovi crkve moraju prosuditi koji su muškarci sposobni za starešine i poslužitelje, tj. đakone (1. Tim. 3,1-13).

6. Moramo razabrati koji su ljudi nepokorni, malodušni, slabi itd., i prema njima se odnositi u skladu sa uputstvima iz Biblije (npr. 1. Sol. 5,14).

Dalje, Isus je upozorio da će nepravedna osuda biti naplaćena na isti način: "Jer kakvim sudom sudite, sudiće vam se."

Ovo načelo jasno upozorava da ćemo žeti ono što smo posejali, i ono je ugrađeno u čitav ljudski život i u sve što činimo. Marko to načelo primenjuje na našu primenu Reči (Mk. 4,24) a Luka na našu velikodušnost u davanju (Lk. 6,38).

Dalje, Isus rekavši: "A što gledaš trun u oku brata svoga, a u svome oku grede ne primećuješ?" je razotkrio našu sklonost da kod drugoga vidimo sitnu grešku, a da se na istu kod sebe ne obaziremo. Takvu situaciju je namerno i preterano prikazao stilskom figurom zvanom hiperbola kako bi pokazao i naglasio suštinu stvari. Čovek sa brvnom u svom oku često prigovara trunu u oku drugoga, ni ne primećujući vlastito stanje. Licemerno je pretpostavljati da bismo mogli pomoći nekome sa nekom malom pogreškom dok sami činimo veću pogrešku. Najpre treba ispraviti vlastite pogreške, pre no što ih počnemo kritikovati kod drugih.

Stih 6, "Ne dajte svetinje psima, niti bacajte bisera svojih pred svinje...", nam jasno dokazuje da Isus nije mislio zabraniti svaku vrst suda. Svoje je učenike upozorio da ne daju svetinje psima ili da bacaju "biserje pred svinje". Prema Mojsijevu zakonu psi i svinje su bile nečiste životinje, a ovde je to upotrebljeno za prikazivanje krajnje zlih ljudi. Kad susretnemo pokvarene ljude koji se prema božanskim istinama odnose s krajnjim prezirom i odbacivanjem a na naše propovedanje Hristovih zahteva odgovaraju pogrdom i nasiljem, nismo obavezni nastaviti s njima deliti Evanđelje. Naše daljnje istrajavanje na tome donosi samo još veću osudu njima.

Nepotrebno je reći da je za prepoznavanje takvih ljudi potrebna duhovna moć zapažanja. Verovatno zato sledeći stihovi obrađuju temu molitve (Mt. 7:7-11), jer kroz nju možemo zatražiti mudrost rasuđivanja.

Iz Knjige: KOMENTARI NOVOG ZAVETA, William MacDonald. Parafrazirano.

^vrh

misaone refleksije

AKO I NE VIDIM ČUJEM

- Irena Jofeldi

Dok sam bila devojčica stanovali smo na salašu. Jednom me je mama predveče poslala hitnim poslom u selo. Znala je da će se smračiti pre mog povratka, pa mi je rekla: "Možda ćemo tata ili ja izići pred tebe, do onog salaša sa opasnim psima.

Hrabro sam prihvatila zadatak i pošla u selo. Kad sam se vraćala natrag mrak me uhvatio već na izlasku iz sela. Pogledala sam na put, gubio se u tami. Počeo me hvatati strah. Ipak sam pošla. U sebi sam ponavljala deo iz 23. Psalma: "Da mi je poći i dolinom smrtne sene neću se bojati zla, jer si ti sa mnom". Učinilo mi se da oko mene tama nije toliko velika kao u daljini. Srce mi je lupalo, ali reči iz 23. Psalma su me tešile i hrabro sam koračala napred.

Već sam se približavala onom salašu sa opasnim psima a strah me hvatao sve više. Jako sam se bojala. Odjednom, iz daljine do mene je doprlo zviždanje jedne dobro poznate pesme. Znala sam: To je moj tata! Pošao mi je u susret i kako je hteo da me ohrabri, zviždukao je. U tom mraku ovo bio najbolji način da mi da do znanja da mi ide u susret i da me ohrabri.

Smirila sam se. Strah je nestao. Hrabro i veselo sam pošla napred. Oca još nisam videla, ali sam čula njegov glas i znala sam: Moj tata mi ide u susret.

Mnogo je vremena prošlo od tada i često sam stajala pred nekim zamračenim životnim putem, kako je to bilo i u događaju iz mog detinjstva. Bilo je slučajeva kada je izgledalo kao da će sve sutradan propasti.

No, ja tada sebe gledam kao na onom putu od sela. U daljini je put pokriven tamom i ne znam koliko je dug. Ne znam ni da li će tama ispred mene ustuknuti, tada ja sa detinjim pouzdanjem ponavljam u sebi onaj deo iz psalma: "Da mi je poći i dolinom smrtne sene neću se bojati zla, jer si ti sa mnom".

I znam još nešto. Na kraju puta čeka me moj nebeski Tata. Ne vidim ga, ali ga čujem srcem i to mi je dovoljno.

UDALJENOST

- nepoznati autor

Jednom je učitelj pitao svoje učenike: - Zašto ljudi viču kada su ljuti?

Učenici su razmišljali neko vreme: - Zato što izgubimo strpljenje, zato vičemo - reče jedan.

- Ali, zašto bi vikao ako je osoba pored tebe? - pita učitelj - zar nije moguće govoriti tiho i lagano?

Učenici su davali još neke odgovore, ali nijedan nije zadovoljio učitelja. Na kraju je objasnio: - Kada su dve osobe u svađi, ljutite, njihova se srca jako udalje. Zato moraju vikati jedno na drugo, da njihov krik premosti udaljenost i da se mogu čuti. Što su ljući, glasnije se moraju obraćati, jer je udaljenost među njima sve veća.

Potom je učitelj pitao: - A šta se dogodi kada se dve osobe zaljube? Ne viču jedno na drugo, već govore tiho i nežno. Zašto? Njihova srca su veoma blizu. Udaljenost među njima je veoma mala. A, šta se dogodi kada se još više zaljube? Onda, prestanu da govore. Onda samo šapuću i još više se zbližavaju u svojoj ljubavi. Konačno, ne treba im više ni šapat. Samo se gledaju, i to je sve. Tako to ide između dve osobe koje se vole.

Onda je na kraju dodao: - Kada se svađate, nemojte dozvoliti da se vaša srca udalje, ne izgovarajte reči koje bi vas mogle još više udaljiti, jer jednog dana će ta udaljenost postati tako velika, da će postati nepremostiva. Postaćete gluvi jedno za drugo, više se nećete moći čuti...

"Svaka gorčina, i jarost, i gnev, i vika, i hula da se ukloni od vas sa svakom zloćom. Budite među sobom čestiti, milosrdni, praštajući jedan drugom - kao što je i Bog vama u Hristu oprostio." (Ef. 4:31-32 EČ)

^vrh

Smešna strana

PILULE

Jedan od starešina crkve došao je kod svog lekara da potraži pomoć.

"Doktore, molim vas, prepišite mi neke pilule protiv spavanja, jer kad spavam onda mnogo pričam u snu."

"Ali to je normalno", reče doktor, "mnogi ljudi pričaju u snu. Uveravam vas da to nije ništa ozbiljno."

"Kako nije moj doktore? Kada mi se svake nedelje cela crkva smeje", reče starešina.

MUZIKA ZA (NA)GLUVE

"Gospođo, molim vas budete razumni. Vi ne možete više odlagati svoju operaciju unutrašnjeg uha, sluh vam je sve slabiji i slabiji. Odlažete tu operaciju već tri godine", reče doktor vidno uzrujan.

Pacijentkinja mu odgovori: "Ali moj doktore, molim vas, još samo šest meseci, toliko mi treba do penzije."

"To nije pametno, ali dobro", reče doktor a zatim upita ženu: "No, nikad vas nisam upitao, šta radite?"

Žena odgovori: "Pa, pre sam radila u školi, dok nisam dobila otkaz... predavala sam muzičko a sada već pet godina radim u crkvi, sviram orgulje i vodim hor..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 69 / 2012.

Mart - April

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Izmoliti od Gospoda - Vlado Pšenko

* Iz srca misionara - J. Hudson Taylor

* Zamenjeni život - J. Hudson Taylor

* Moje jagnje - Hana Pinknerova

* Agnus Dei - Jan Vareca

* misaone refleksije

* Smešna strana

"I nemojte više da se saobražavate ovome svetu, nego se preobražavajte obnavljanjem svoga uma da razaberete šta je Božija volja, šta je dobro, ugodno i savršeno." (Rim. 12:2 SSP)

Ako smo hrišćani, mi nismo građani ovoga sveta već pripadamo onom svetu - carstvu nebeskom. Za nas je veoma lako, pošto smo prvobitno potekli iz ovog sveta, da naše živote udesimo prema obličju sveta. No, ovo nije način kako našim životom možemo ugoditi Bogu. Ne "saobražavanje" sa svetom, jer svet nije moguće nadvladati u ime Hristovo ako ste i dalje pristalica sveta, već da bi ste pobedili svet morate biti različiti od sveta, so i svetlo (Mt. 5:13-16).

Reč "preobraženje" označava potpunu promenu - transformaciju (metamorfozu). Poput gusenice u leptira. Leptir više ne liči na gusenicu. Pre nego li je gusenica postala leptirom ona nije ličila na leptira, već je bila stvorenje drugog izgleda, navika i sklonosti. Ona se transformisala u leptira, to isto biće je postalo biće sa novim izgledom, navikama i sklonostima.

Dragi naši čitaoci,

snaga naše promene leži u "obnovi uma", tu počinje preobražavanje. "Obnovimo svoj um", očistimo ga i uskladimo ga prema Reči Božjoj. Sila promene, sila Duha uvek sledi Reč Božju. Bog koristi svoju Reč da bi novo stvorio ili staro promenio.

Dozvolimo Duhu Svetom da se Božji potencijal metamorfoze, koji nam je dat prilikom novorođenja razvije i promeni nas u potpunosti u to Novo stvorenje (2. Kor. 5:17) - neka naša promena, naše državljanstvo nebeskog carstva bude jasno vidljivo i drugima.

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

IZMOLITI OD GOSPODA

- Vlado Pšenko

Ovaj put, želim vam skrenuti pažnju na dva biblijska događaja, i na njihovu povezanost jednom tankom niti: nastojanjem da se pod svaku cenu ostvari željeni cilj. No, pristup ovome im je različit. U prvom slučaju, jedno dete se rodilo kao plod duboke i ustrajne molitve a u drugom slučaju, jedno dete je umrlo - kao posledica nastojanja da se do željenog cilja dođe silom i prevarom.

Prvi je događaj opisan u Prvoj Samuilovoj - na samome početku. Zapis govori o Ani, supruzi čoveka, koji se zvao Elkana. On je pored Ane imao još jednu ženu: Feninu. Prema tadašnjim običajima Izraelaca i okolnih naroda, mnogoženstvo se dopuštalo - zbog toga, Elkanin slučaj sa dve žene je bio sasvim uobičajen u to vreme. Ana nije mogla roditi dete. No, ova druga žena, Fenina, rađala je suprugu decu, pa joj je to davalo značajnu prednost u odnosu na ženu bez dece. U tadašnjem društvu, plodna žena je uživala ugled i poštovanje. Za ženu, koja nije rađala, smatralo se da je, u neku ruku, pod prokletstvom.

Elkana je ljubio Anu više nego Feninu, no, njegova joj ljubav nije bila dovoljna uteha. Ana je doživljavala poniženja od svoje suparnice, koja je koristila svaku priliku da je izvrgne ruglu zbog neplodnosti. Elkana je bio religiozan čovek, vrlo revnostan u tom pogledu - prema merilima onoga vremena. On je svake godine odlazio u obližnje svetište na poklonjenje, to je bio njegov čin štovanja Boga Izraelova. Vodio je sa sobom i svoje žene. Verovalo se da je u svetištu Božja prisutnost snažnija. Stoga je Ana koristila svoje posete svetištu, kako bi uvek iznova iznosila Bogu šta joj leži na srcu. Ponižena i nesrećna, ona je najdublje čežnje svoga bića i sva svoja stremljena, uvezala bi u samo jednu želju i molitvu: dobiti dete.

Biblija nam na sledeći način daje izveštaj o Aninoj molitvi u svetištu: "A Ana usta, pošto jedoše i piše u Silomu; a Ilije sveštenik seđaše na stolici, na pragu doma Gospodnjeg. I ona, tužna u srcu pomoli se Gospodu plačući mnogo. I zavetova se govoreći: Gospode nad vojskama! Ako pogledaš na muku sluškinje svoje, i opomeneš me se, i ne zaboraviš sluškinje svoje, nego daš sluškinji svojoj muško čedo, ja ću ga dati Gospodu dokle je god živ, i britva neće preći preko glave njegove...'" (1. Sam. 1:9-11 RDK)

Njena molitva je bila toliko osećajna, snažna i puna zanosa da je Ilije, sveštenik u svetištu, pomislio da je ta žena pijana. No, kad je shvatio o čemu se radi, ispratio je Anu ovim blagoslovom: "Idi s mirom; a Bog Izrailjev da ti ispuni molbu, za šta si Ga molila." (1. Sam. 1:17 RDK) Ana je Bogu obećala darovati dete, ako molitva bude uslišena. Moguće, da je Gospod samo na to čekao: da Anino srce zaželi dete, koje će biti Bogu na čast. Možda je Ana godinama ranije molila: "Bože, želim imati dete, jer me je sramota pred ljudima, na prezir i podsmeh sam svima!" Možda je kasnije izmenila stav: "Bože, želim dete zbog sebe i muža!" No, Bog je menjao Anu i dalje iznutra, sve dok nije rekla: "Ja ću ga darovati Gospodu za sve dane njegova života. Bože, želim dete da bi ga dala kao dar tebi!" Posle te molitve, nakon nekog vremena, Ana je doživela uslišenje. Rodio se dečak. Ona ga je nazvala Samuel: "Jer sam ga", rekla je Ana, "izmolila od Gospoda". (1. Sam. 1:20)

Nadalje, Biblija daje zapis i o jednom drugom događaju. Nalazi se u Drugoj knjizi Samuilovoj, negde na sredini. Starozavetni kralj David je poznat po tome što je bio čovek po Božjem srcu. Bog ga je okružio odanim prijateljima i vojnicima, učinio je da bude omiljen među narodom, te je mogao uživati mnoge privilegije. Ipak, David je poželeo tuđu ženu. Vitsaveja je bila žena jednog od njegovih vojnika - Urije Hetejina. Tuđa žena mu je zapela za oko i on je odlučio silom i prevarom doći do nje. Nakon što nije uspeo drugačije, on je poslao u rat njenog supruga, u prve redove, ne bi li poginuo. To se i dogodilo: odani je vojnik poginuo na bojnom polju, a kralj se mogao nesmetano oženiti njegovom ženom. Vitsaveja mu je rodila sina. Bog, koji je podržavao Davida u njegovim pravednim poduhvatima, nije prešao preko ovog zločina. Preko proroka Natana obznanio je Davidu greh koji je počinio. Kao posledica tog strašnog zlodela, došla je i kazna. Natan je preneo Božju osudu: "Ali što si tim delom dao priliku neprijateljima Gospodnjim da hule, zato će ti umreti sin koji ti se rodio." (2. Sam. 12:14 RDK)

U istoriji i sadašnjosti nailazimo na brojne primere upotrebe sile i prevare za ostvarenje željenoga cilja. Od mnogih vojskovođa koji su osvajali zemlje do pojedinaca, koji su koristili moć da dođu do bogatstva, položaja i ugleda. Od postanka sveta možemo pratiti kako čovek ustaje protiv čoveka i narod protiv naroda ne bi li se silom i prevarom došlo do većeg prostora i prevlasti nad drugima. Međutim, Božji put je drugačiji. Bog kao da želi poručiti i meni i tebi: za željeni cilj bori se molitvom. Ostavi po strani svaku moć i silu, koja ti je dostupna. Ostavi po strani svaku mogućnost prevare i lukavstva. Seti se Davida, koji se gorko kajao za opako delo, koje je počinio!

David je sledio svoj put i pretrpeo strašne posledice, jer je dete umrlo, a Božji način jeste Anin put molitve, jer mi vidimo da je on bio blagosloven. Tako, Bog nam poručuje kroz Anin slučaj: "Čujem vapaje i uzdahe tvoga srca. Mijenjam te iznutra, dok tvoja želja ne primi pravi oblik i ne bude u saglasnosti sa mojom željom. I zbog toga, nastavi ustrajno stajati u molitvi preda mnom."

Anina molitva u svetištu, koju iznosi Biblija, jeste zasigurno samo vrhunac njezinih ustrajnih vapaja pred Bogom - iz dana u dan, iz meseca u mesec, iz godine u godinu. I Ana je mogla poći putem sile i pakosti. Mogla je sve te dane i godine uzvraćati suparnici na uvredama, vraćati joj milo za drago, pokušati je čak i ukloniti. Mogla joj je govoriti: "Da, ja nemam dece, ali ti si ružna i pokvarena. Što ti sva tvoja deca vrede, kad mene moj muž voli više nego tebe?" No, Ana se molila Bogu, kome je bilo stalo do njezinih vapaja i uzdaha. Kao što je rekla jedna osoba:"Smisao molitve nije da se puno govori, nego da se puno ljubi."

Zapis o Ani podseća i na Moniku, majku Augustina, rano-hrišćanskog učitelja te pisca nadaleko poznatih Ispovesti. Njegova majka je mnoge godina izlevala suze pred Bogom, ne bi li se njeno dete obratilo od grešnog načina života i puta koji je vodio u propast. I ona je imala svoga sveštenika Ilija, jednog Božjeg čoveka, kojem je odlazila po savet i utehu. On joj je jednom prilikom, takođe, rekao da pođe od njega u miru. Jer gledajući suze koje je ona prolivala za spasenje duše svoga deteta, on je zaključio i rekao joj: "Sin tolikih suza neće propasti!" Uskoro, Augustin je doživeo obraćenje.

Prijatelju! Postoji li nešto za čime čezne tvoja duša, za šta si spreman pred nevidljivim Božjim prestoljem stajati iz dana u dan, iz meseca u mesec? Nije potrebno, poput Ane, da tražiš neko svetište. Isus u Matejevom evanđelju, u šestom poglavlju, daje vrlo jednostavno uputstvo: "A ti kada se moliš, uđi u svoju sobu, zatvori vrata svoja i pomoli se Ocu svome u tajnosti; i Otac tvoj koji gleda u tajnosti ispuniće ti." (Mt. 6:6 EČ) Seti se da je Ana kao nagradu dobila Samuila, koji je izrastao u velikog Božjeg čoveka, na blagoslov mnogima. Biblija ovako govori o Aninom detetu: "A Samuilo rastijaše, i Gospod beše s njim, i ne pusti da padne na zemlju nijedna reč njegova. I sav Izrailj od Dana do Virsaveje pozna da je Samuilo veran prorok Gospodnji." (1. Sam. 3:19-20 RDK)

Čezneš li izmoliti od Gospodina ispunjenje dubokih čežnji, poput Ane, koja je izmolila Samuila? Ustraj pred nevidljivim Božjim prestoljem. Bog zasigurno i tebi poručuje: "Sin tolikih vapaja i uzdaha neće propasti. Kćer tolikih suza i čežnji neće propasti!" Gospod možda čeka na tvoje konačno: "Bože, neka plod moje molitve bude tebi na čast i slavu, tebi darujem svoje želje i htenja." Ako je tako, dragi prijatelju, pođi u miru. Neka ti Bog, Otac Gospoda Isusa Hrista, ispuni molitvu kojom si ga molio.

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

IZ SRCA MISIONARA

- J. Hudson Taylor

- Izabrani citati iz govora i spisa Hadsona Tejlora...

- "Da li ti prvo sviraš na koncertu, a posle toga štimuješ svoj instrument? Započni dan sa Božjom Reči i sa molitvom, uđi prvo i pre svega u harmoniju sa Bogom."

- "Možda ako je bilo više uloženog napora da se duše dovedu do suza pokajanja, možda bi smo onda češće videli rezultate koje priželjkujemo. Ponekad može biti da dok se žalimo na tvrdoću srca kod onih na kojima želimo videti korist, tvrdoća naših vlastitih srca i naše slabo razumevanje uzvišene stvarnosti večnih stvari mogu biti pravi uzrok našeg neuspeha."

- "Od dana Pedesetnice, da li je cela crkva ikada stavila u stranu svaki drugi posao i čekala na Njega deset dana, da sila Duha može biti manifestovana? Mi ti dajemo previše pažnje na načine (programe) i mašineriju i resurse, a premalo na pravi izvor sile."

- "Moć molitve nikada nije iskušana u njenom punom kapacitetu u bilo kojoj crkvi! Ako želimo da vidimo čuda božanske blagodati i sile manifestovanih na mestu slabosti, neuspeha i razočarenja, onda neka cela Crkva odgovori na Božji poziv izazova: 'Pozovi me, i ja ću ti odgovoriti, i pokazati ti velike i moćne stvari koje nisi znao.'"

- "Da li mi dajemo dovoljno pažnje na temu zadobijanja Hrista? Naša je radost i privilegija da Ga znamo kao neizrecivi dar Božiji, ali niko nije znao to bolje od apostola Pavla. No, da li je on bio zadovoljan sa svojim znanjem? Ili je Pavle imao goruću želju i bio spreman da plati svaku cenu, da zadobije Hrista, i da Ga upozna, kao i moć Njegovog vaskrsenja i zajedništvo Njegovog stradanja? O, da Hristos može biti i nama toliko poznat, kao 'živa i svetla stvarnost' da je naša jedina želja u našem srcu, ta strast da možemo lično zadobiti Hrista i da ga lično znamo kao što je to apostol čeznuo za time."

- "Ti moraš ići napred na svojim kolenima."

- "Svi Božji giganti su bili slabi ljudi, koji su učinili velike stvari za Boga samo zato jer su verovali da će Bog biti s njima."

- "Ja sam, na primer, nisam posebno nadaren, ja sam po prirodi stidljiv, ali moj milostiv i milosrdan Bog i Otac naklonjen je meni, i kada sam bio slab u veri On me je ojačao, dok sam još bio mlad. On me je naučio da u mojoj nemoći počivam u Njemu, i da se molim čak i za male stvari za koje drugi misle da im ne treba pomoć već da to mogu i sami."

- "Grana vinove loze ne brine, i ne muči se, i ne juri da traži sunce, kišu. Ne, ona počiva u zajednici i opštenju sa vinovom lozom, i u pravo vreme i na pravi način, pravo voće će se naći na njoj. Hajde da tako počivamo u Gospodu Isusu."

- "U Šansiju sam pronašao kineske hrišćane koji su običavali da provode vreme u postu i molitvi. Oni su prepoznali da u postu, kojeg mnogi ne vole, pošto to zahteva veru u Boga, jer post čini da se čovek oseća slabo i siromašno, a to je, ustvari, otvoreni kanal za primanje božanske blagodati. Možda najveća prepreka našem radu za Boga jeste naša umišljena snaga, a kroz post mi naučimo kako smo siromašna i slaba stvorenja, zavisni smo od obroka mesa za malo snage na koju smo toliko skloni da se oslonimo."

- "Pronašao sam da postoje tri faze u svakom velikom zadatku za Boga: prvo, to je nemoguće, onda: to je teško, i na kraju: to je urađeno."

- "Više se ne brinem u vezi ni sa čim, kako sam shvatio da je On kadar da nosi svoju volju za mene. Nije važno gde će me On staviti ili kako. To je na Njemu da odluči, a ne na meni. U najlakšoj situaciji On će mi dati milost a u najtežoj Njegova milost će biti dovoljna."

- "Božjem poslu rađenom na Božji način neće nikada nedostajati Božja opskrba."

- "Tebi ne treba velika vera, već vera u velikog Boga."

- "Donošenje duhovnog roda uključuje nošenje krsta. Mi znamo kako je Gospod Isus postao pun roda - ne samo noseći svoj krst, već umrevši na njemu. Da li mi imamo zajedništvo sa Njime u ovoj stvari?"

- "Ako želiš blagoslov, onda napravi mesta za njega!"

- "Mala stvar jeste mala stvar, ali vernost u malim stvarima jeste velika stvar."

- "Ako se čeka na Boga, to nije izgubljeno vreme!"

- "Predanost Bogu je još uvek dobrovoljna stvar, otuda toliko različitih dostignuća među hrišćanima."

- "Ako je ovo stvaran posao za Boga, onda je to stvaran konflikt sa Sotonom."

- "Sa Bogom su sve stvari moguće a nijedno obraćenje nije došlo bez moćne sile Svetoga Duha. Stoga, velika potreba svakog hrišćanskog radnika jeste da poznaje Boga."

- "Ako bi imao 1000 života, sve bi ih dao za Kinu."

^vrh

ZAMENJENI ŽIVOT

- J. Hudson Taylor

Džejms Hadson Tejlor (James Hudson Taylor, 1832-1905) je bio engleski misionar u Kini, koji potiče iz metodističke tradicije. Osnivač je "Unutrašnje kineske misije" (China Inland Mission - CIM, danas je to "OMF International") preko koje je doveo preko 800 misionara u Kinu, osnovao 125 škola. Osnovao preko 300 misijskih stanica, računa se da je iza sebe ostavio preko 125,000 kineskih hrišćana.

Ovo je pismo Hadsona Tejlora koje je on napisao svojoj sestri Ameliji, a iz kojeg se može videti šta je bila tajna njegovog uspeha i istrajnosti na misijskom polju...

Chinkiang (Kina),

17. oktobar 1869.

Moja rođena sestro.

Mnogo ti hvala za tvoje drago i opširno pismo... Mislim da mi nisi pisala tako opširno od kako se nalazim u Kini. Znam da je isto i sa tobom kao i sa mnom - nije da nećeš, nego ne možeš. Razum i telo ne mogu da podnesu više od određene veličine napetosti ili određene količine rada. Što se tiče rada, moj nikada do sada nije bio tako obiman, tako odgovoran i tako težak; ali sva opterećenost i napetost su nestali. Poslednjih mesec dana ili nešto malo više, bili su mi najsrećniji dani moga života i čeznem da ti kažem makar malo od onoga šta je Gospod učinio za moju dušu. Ne znam do kolike mere sam u stanju da o tome budem jasan, jer u tome nema ničeg novog, ni neobičnog, ni divnog, a ipak, sve je nekako novo! Jednom rečju "bio sam slep, a sada vidim".

Možda ću biti malo jasniji ako se vratim malo unazad. Evo ovako, mila. Misli su mi bile veoma aktivne za poslednjih šest ili osam meseci, osećao sam ličnu potrebu a i potrebu misije, za većom svetošću, životom i silom u mojoj duši, ali isto to i za druge. No, lična potreba je stajala prva, pa je bila i najveća. Osećao sam nezahvalnost, opasnost i greh zbog toga što ne živim u bližoj zajednici sa Bogom. Molio sam se, mučio, postio, borio, zaricao se, čitao Reč marljivo, nalazio više vremena za odmor i duboko razmišljanje - no, sve je bilo bez ikakvih rezultata.

Svakoga dana, skoro svakoga časa, pritiskivala me je svest o grehu. Znao sam da mogu da počivam u Hristu, ali to nisam i umeo. Počinjao sam dan molitvom, čvrsto odlučivši da ne odvajam oči od Njega ni za jedan momenat. Međutim, težina dužnosti, ponekad veoma mukotrpna i neprestano ometanje, često su me navodili da na Njega zaboravim. Tada su mi nervi postajali tako zategnuti u ovoj atmosferi koja kuša na razdražljivost, da je bilo teško i misliti, a ponekad i neljubazne reči bilo sve teže kontrolisati. Svaki dan je donosio svoj spisak greha, neuspeha ili nedostatak sile. To "da hoću", zaista je bilo u meni, ali da učinim, to nisam mogao.

Tada mi je došlo pitanje: "Zar nema izbavljenja?" Mora li ovako biti do kraja - neprestani sukob; umesto pobede, isuviše često iskusim poraz. Takođe, kako sam mogao da propovedam sa iskrenošću da bilo ko od njih primi Isusa: "On dade moć da postanu deca Božija (po Božijem obličju)," ali kao da to nije bilo istinito u mome iskustvu. Umesto da sve više jačam, čini mi se da sam postajao sve slabiji i da sam imao sve manje sile usprotiviti se grehu. Nije ni čudo, jer su mi vera, pa čak i nada bivale sve manje. Mrzeo sam samoga sebe. Mrzeo sam svoj greh; a ipak nisam zadobijao nikakvu snagu protiv njega.

Osećao sam da sam bio Božije dete. Njegov Duh u mome srcu je vikao uprkos svemu: "Ava, Oče!" No, da se uzdignem do svojih privilegija kao Njegovo dete - bio sam beskrajno nemoćan. Mislio sam da se svetost, praktična svetost se postepeno zadobija putem marljivog korišćenja sredstava milosti. Osećao sam da ništa drugo nisam više želeo u ovom svetu i da mi ništa drugo nije toliko trebalo kao ona. A kada mi se činilo da je u nekoj meri i zadobijam, nastavljajući u tom pravcu i boreći se za nju sve više, ona mi se onda sve više izmicala; sve dok sama nada skoro sasvim nije umrla, i ja počeo da mislim da Bog ne želi da je da ovde dole, da bi nam nebo bilo draže. Mislim da nisam zapinjao da je zadobijem svojom vlastitom silom. Znao sam da sam nemoćan. Gospodu sam rekao o tome, i molio Ga da mi da pomoć i snagu; a ponekad sam skoro i verovao da bi me mogao sačuvati i podržati. No kad bih se uveče osvrnuo na protekli dan, avaj! Tu su bili samo gresi i neuspeh da se priznaju i oplakuju pred Bogom.

Ne želim da ti dam pogrešan utisak da je ovo bilo moje svakodnevno iskustvo svih ovih dugih, iscrpljujućih meseci. Bilo je to isuviše često stanje moje duše, koje se umalo nije svršilo očajem. Ipak, Hristos mi se nikada nije činio dragocenijim - Spasitelj koji je mogao i koji je hteo da spasi ovakvog grešnika!

Ponekad je bilo perioda vremena kada sam imao ne samo mir, nego i radost u Gospodu. No, ovi su bili prolazni, pa kada su bili i najbolji, ipak se osećao nedostatak sile u njima. O, kako je samo Gospod dobar, jer je priveo ovu borbu kraju!

Sve vreme sam se osećao siguran da se u Hristu nalazi sve ono što mi je potrebno, ali praktično pitanje je bilo, kako to iz Njega i izvući! On je bogat, ali ja sam siromašan. On jak, a ja slab. Znao sam sasvim dobro da se u korenu i stablu nalazilo samo ono što je najbolje; ali pitanje je bilo, kako to dovesti do moje kržljave grančice! I pošto sam postepeno dobijao sve više svetla, video sam da je vera jedini uslov i ruka koja može da se prihvati Njegove punine, a tada tu puninu učini i mojom, ali ja takvu veru nisam posedovao. Borio sam se za nju, ali ona nije dolazila. Pokušavao sam da je primenim, ali uzalud.

Gledajući sve više i više čudesno bogatstvo milosti u Isusu, puninu našeg Spasitelja - činilo mi se da se moja bespomoćnost i osećaj krivice povećavaju. Gresi koje sam činio izgledali su kao trice u poređenju sa grehom nevere koji je i bio njihov uzrok i koji nije mogao ili nije hteo da primi Boga po Njegovoj Reči, nego Ga radije, čini lažovom! Nevera je bila, smatrao sam, presudni greh celog sveta - a ipak ga je i dalje podnosio. Molio sam se za veru, ali ona nije dolazila. Šta da radim?

Kada je moja duša već bila u velikom očaju, jedna rečenica u pismu dragog McCarthya (Makartija) bila je upotrebljena da mi spadne krljušt sa očiju, a Sveti Duh Božiji otvori istinu o našoj sjedinjenosti sa Isusom, kao što to nikada ranije nisam znao. McCarty, koji je i sam bio u stanju osećanja neuspeha, ali ugledao svetlo pre mene, pisao je (citiram po sećanju): "No, kako je moguće, ojačati veru? Ne naprežući se za veru, nego počivajući u Onome koji je veran!"

Pošto sam to pročitao, sve sam jasno sagledao! "Ako smo neverni, on ostaje veran." Pogledao sam u Isusa i video (a kada sam video, o, kako je samo radost tekla!) da je rekao: "Nikada te neću napustiti." "Aha, tu je počivanje!" razmišljao sam. "Uzalud sam se trudio da počivam u Njemu. Više neću da se naprežem. Zar nije obećao da obitava sa mnom - nikada me neće napustiti, nikada me neće ostaviti!" I mila sestro, nikada i neće!

Međutim, ovo nije bilo sve što mi je pokazao, čak ni polovina toga. Pošto sam razmišljao o čokotu i lozama, kakvo je samo svetlo Blagosloveni Duh izlio pravo u moju dušu! Kako se samo velika činila greška koju sam počinio u želji da dobijem sok, puninu od Njega. Ne samo da sam video da me Isus nikada ne bi napustio, nego sam postao deo Njegovog tela, Njegovog mesa i Njegovih kostiju. Sada vidim da čokot nije samo koren, nego sve skupa: koren, stablo, loze, lozice, lišće, cvat, plod. Ali, Isus nije samo to nego je i zemlja i sunce, vazduh i pljusak i deset hiljada puta više od bilo čega što bismo mogli da sanjamo, poželimo ili ustrebamo. O, kakve li radosti u spoznaji ove istine! Molim se da oči i tvoga razuma budu otvorene, da bi znala ta blaga koja su nam u Hristu data za badava.

O, draga moja sestro, divno je biti sjedinjen sa vaskrslim i proslavljenim "Spasiteljem - biti deo Hrista! Razmisli šta to obuhvata? Može li Hristos biti bogat a ja siromašan? Može li tvoja desna ruka biti bogata a leva siromašna? Ili pak, da ti se glava dobro hrani, a istovremeno telo da ti gladuje? Pa onda, samo razmisli kakav uticaj to ima na molitvu. Da li bi bankarski službenik mogao da kaže štediši: "Taj ček je napisala samo vaša ruka, a ne vi," ili "Ne mogu da isplatim ovu sumu vašoj ruci, nego samo vama lično"? Isto tako tvoje i moje molitve ne mogu da budu neprihvaćene ako su prinete u Isusovo Ime (ne u naše lično ime, ili tek poradi Isusa, nego na osnovu toga što smo Njegovi - Njegovi udovi), to jest pod uslovom da se držimo granica Hristove vere - a ove granice idu daleko. Ako molimo nešto što nije u saglasnosti sa Svetim pismom ili što nije po Božijoj volji, čak ni Hristos ne bi mogao to da učini, "ako što molimo po njegovoj volji i kad znamo da nas sluša... znamo da stvarno imamo ono što smo od njega iskali."

Najslađi deo ovoga, ako je uopšte moguće reći za jedan deo da je slađi od ostalih, jeste odmor koji dolazi kroz potpuno poistovećenje sa Hristom. Pošto ovo shvatam, ni oko čega se više ne brinem; jer je On, znam to, u stanju da sprovede Svoju volju, a Njegova volja je moja. Ništa ne mari kako i gde me postavlja. To radije ostaje na Njemu da odluči a ne na meni; jer i u najlakšim situacijama mora da mi da Svoju milost, a u najtežim Njegova milost će opet biti sasvim dovoljna.

Mome sluzi nije nimalo važno da li ga šaljem da mi kupi nešto vrlo jeftino ili pak nešto vrlo skupo. U oba slučaja čeka na mene da mu dam novac, a zatim mi donosi ono što je pazario. I tako, ako me Bog postavi usred velike zbrke, zar mi neće dati i veliko vodstvo; a u situaciji velikih nevolja mnogo milosti; dok u okolnostima velikog pritiska i ispita mnogo snage? Nema straha da će Njegovi izvori bogatstva biti nedovoljni u poređenju sa hitnom potrebom! A Njegovi izvori bogatstva su i moji, jer je On moj, a i sa mnom je i u meni je. Sve ovo potiče iz vernikove sjedinjenosti s Hristom. I od kada Hristos tako prebiva u mome srcu, kako sam samo srećan! Voleo bih da ti pričam o ovome, umesto što ti pišem!

Nisam nimalo bolji nego ranije (ne bih hteo da kažem ovo u smislu da to ne želim da budem, niti pak da to ne nastojim da budem); ali, mrtav sam i sahranjen sa Hristom - a zacelo i vaskrsao i vaznet. Sada Hristos živi u meni. "A što sad živim u telu, živim verom u Sina Božijeg, koji me je zavoleo i sebe predao za mene." Ja sada verujem da sam mrtav grehu. Bog me smatra takvim, i kaže mi stoga da i sam sebe smatram takvim. On najbolje zna.

Sva moja prošla iskustva bi mogla da govore da to nije bilo tako, ali sada se više ne usuđujem da kažem da nije tako, kad On kaže da jeste. Osećam i znam da je staro prošlo. U stanju sam da grešim kao što sam to i dosada bio, ali Hristos mi je stvaran sada kao nikad ranije.

On ne može da greši pa stoga i mene može da sačuva da ne grešim. Ne mogu da kažem (žao mi je što to moram da priznam) da nisam zgrešio od kada sam video to svetlo; ali bih rekao da nije bilo potrebe da to učinim. Dalje, hodajući sve više u svetlu, savest mi je postala mnogo osetljivija. Greh je bio trenutačno primećen, priznat, oprošten, a mir i radost (s poniženjem) istoga momenta povraćeni, sa jednim izuzetkom, kad mi se mir i radost nisu povratili za nekoliko časova zbog potrebe (što je trebalo da naučim) za potpunim priznanjem i zbog pokušaja da opravdam samoga sebe.

Sada vidim da je vera: "Tvrdo pouzdanje u ono čemu se nadamo", a ne tek neka senka. Ona nije nešto malo manje od vidljivog, nego više od toga. Vid pokazuje samo spoljašnju formu stvari; vera daje tvrdoću. Na toj tvrdoći (supstanci) možeš da se odmaraš. Tvrdoćom možeš da se hraniš. Hristos prebivajući u srcu (na osnovu Njegove Reči) je zaista sila, zaista život, a Hristos i greh neće prebivati zajedno; niti nam je moguće da imamo Njegovo prisustvo zajedno s ljubavlju za svetom ili brigom "za mnogo".

A sada, moram da završim. Nisam rekao ni pola od onoga što bih mogao, a ni vreme mi to ne dozvoljava. Neka ti Bog pomogne da primiš ove blagoslovene istine. Nemojmo dozvoliti da kažemo u srcu "ko će se popeti na nebo? to jest, da svede Hrista". Drugim rečima, nemojmo smatrati da je daleko, kad nas je Bog učinio jedno sa Njim, udovima samog Njegovog tela. Niti bi trebalo da gledamo na ovo iskustvo i ove istine kao da su one samo za neke. One su rođeno pravo svakog Božijeg deteta, i niko ne može da ih odbaci a da istovremeno ne obeščašćuje našeg Gospoda. Jedina sila za oslobođenje od greha i za pravu službu jeste Hristos!

Sa svom ljubaznošću tvoj rođeni brat,

J. Hudson Taylor

^vrh

MOJE JAGNJE

- Hana Pinknerova

Nikako se nisam radovao današnjem danu. Čak mislim da sam ga se i bojao. Ujutru sam ustao veoma rano, ranije nego obično, čak i ranije nego moja braća, iako su oni, zato što su stariji, morali da ustanu veoma rano da bi s tatom išli u Jerusalim. Ja nisam išao. Tata je rekao da barem jedan muškarac mora da ostane kod kuće i pomaže majci. Zaista, sestra ponekad nenormalno ciči a majku bi od toga mogla da boli glava. Ali, možda mi je to rekao samo zato da ne bih išao s njima, kako ne bih video kada se to bude desilo...

Ujutro sam ustao rano da bih se oprostio od mog jagnjeta. Doneo sam mu šargarepu i zadnji put sam ga pomilovao. Ono je poskakivalo oko mene kao i uvek a meni se plakalo. Naravno, to je samo životinja, to mi svi već celu sedmicu ponavljaju, ali ja još nikad ni jednu životinju nisam toliko voleo. Jagnje se rodilo pre godinu dana i odmah, dok je još bilo tako malo, bilo je očigledno da je to jagnje posebno. Bilo je najlepše u čitavom stadu, neverovatno pametno i umiljato. Ničega se nije bojalo, ali je bilo poslušno. Ipak, ono najbolje na njemu je bilo to što me je volelo. Uvek me je prepoznalo kad sam se približavao i pošlo mi je u susret. Veselo me je pozdravljalo čak i kada mu ništa nisam donosio. Svi su govorili da je savršeno. Ne volim tu reč... Zbog toga su ga i izabrali za žrtvu.

Naime, jednom godišnje tata ide u Jerusalim u hram da bi tamo prineo jagnje bez mane kao žrtvu za grehe cele naše porodice. Ove godine su izabrali moje jagnje. Plakao sam i ljutio sam se, pokušavao sam da nagovorim tatu da izabere drugo jagnje, ali i sam sam video da je moje jagnje najlepše od svih. Znao sam da je savršeno. Morao sam da priznam da je ono najbolja žrtva za naš greh. Tata mi je obećavao drugo jagnje. Pričao mi je kako ću sebi od novih jaganjaca izabrati drugog prijatelja. Ali drugo takvo ne može biti. I, ako bi mu slučajno bilo barem malo slično, šta ako ponovo bude savršeno i oni će ga opet žrtvovati?

Razmišljao sam da li bih nekako mogao barem ja da ne grešim, pa da tih grehova bude manje, i onda bi bilo dovoljno žrtvovati samo par golubova. Prošle sedmice sam se trudio iz sve snage. Ni jednom nisam slagao, iako sam zbog toga dobio batine. Priznao sam da sam bio kod komšije u bašti i tamo ubrao dve smokve. Bile su samo dve, ali je to tata nekako primetio, pitao me za to i ja sam priznao. Dakle, lagao nisam, ali sam zato krao. Poslušno sam pomagao majci. Čak sam i čuvao malu sestru. Ali ona se stalno kezila i rušila mi je ogradicu koju sam sagradio za drvene životinje koje mi je tata izrezbario, tako da se nisam obuzdao i malo je ćušnuo. A ona je odmah otrčala da me tuži i opet sam dobio... Majka je bila jako tužna, govorila mi je da joj stvaram brige. A ja sam, moliću lepo, samo pokušavao da ne grešim. Ne mogu da ne grešim, pa makar se pretrgao. Ni nedelju dana. To me je mnogo rastužilo. Pa, ja sam samo mali dečak, šta li će tek biti, kako mi starija braća govore, kad dođu ona muška iskušenja? To ne mogu ni da zamislim!

Pa, zar je ono jadno jagnje krivo za sve to? Ono nikad nije požvakalo mamino cveće kao što to ume naša koza, niti je ušlo u komšijski kupus. Ono je bilo tako dobro, a sad će ispaštati za celu porodicu! Kažu da to tako mora da bude. Jednom godišnje potrebno je da se prolije krv životinje bez mane. To je, ustvari, umesto nas, umesto cele naše porodice. Jer plata za greh je smrt. Brrr! Muka mi je od toga.

Ceo dan sam se trudio da pomažem majci. Pazio sam sestru, nosio vodu, hranio kokoške, čak sam i korpu luka odneo staroj komšinici što živi na kraj sela, jer me je majka molila da to uradim. Stalno sam se nečim zanimao samo da ne mislim na to da više nikad neću videti svoje jagnje. Nikako nisam želeo da zamišljam kako mu je nož na vratu, pa ipak, stalno sam morao da razmišljam o tome.

Popodne, kad je majka uspavala seku, uzela me je u krilo i razgovarali smo. Izgleda da je primetila da sam stalno tužan. Pričala mi je, da je naredba o žrtvi Božija pravda. Rekla je da bi u protivnom morali da umiru ljudi koji greše. I još je rekla da greši potpuno svako. Onda sam joj rekao da to već znam, da sam se trudio, ali nikako mi nije polazilo za rukom. Majka se smeškala, milovala me i rekla je da bi hiljadu puta radije žrtvovala životinju, iako je to bilo moje omiljeno jagnje, nego da gleda kako se meni ili mojoj braći, sestri ili tati nešto loše desilo. To sam morao da priznam. Majka uvek ume čoveka da umiri. Zatim sam joj pomagao da pripremi večeru za naše putnike. Pomalo sam se radovao poklonima koje će mi doneti iz grada.

Uveče sam stalno istrčavao pred kuću da ih vidim kada se budu vraćali. Dugo se nisu vraćali. Već je padao mrak. Bio sam sav nestrpljiv a majka me je umirivala time da je to ipak dug put, da je u Jerusalimu bilo strašno mnogo ljudi, da su možda u hramu morali da čekaju red i da su se verovatno negde zadržali, negde na pijaci.

Konačno su se pojavili u krivini puta. Bilo je već dosta mračno, pa sam pomislio da me oči varaju. Tata je vodio jagnje. Moje jagnje! Prepoznao bih ga među hiljadu drugih. Potrčao sam im u susret i klicao od radosti za dobrodošlicu. Nisam mogao da shvatim šta se desilo.

Tata i braća su izgledali pomalo čudno. Bili su zaprepašteni i bledi. Nisam mnogo na to obraćao pažnju, jer je moje jagnje radosno skakalo prema meni a ja sam ga grlio. Kasnije, za vreme večere, tata i braća su pričali nekakvu tužnu priču koje su bili svedoci u Jerusalimu. Ja baš nisam sve to dobro razumeo a majka je plakala. Od svega se sećam samo onoga što je tata rekao na kraju: da su već žrtvovali drugo Jagnje i to moje više nije bilo potrebno prinositi na žrtvu...

Sa češkog preveo: Pavel Leštan. Objavljeno u časopisu Hrišćanskog misijskog društva - KMS "Život vere", broj 4/2010, Prag.

^vrh

AGNUS DEI

- Jan Vareca

"Evo jagnje Božije koje uklanja greh sveta." (Jn. 1:29 EČ)

Pre mnogo godina u moje ruke je došao neki traktat koji je nabrajao više od dve stotine imena, naziva i titula Gospoda Isusa Hrista, koje se spominju u Svetome pismu. Ako bi morao neko ime izdvojiti, kao posebno, to bi mi palo kao vrlo težak zadatak, jer svako ime Gospoda Isusa Hrista ima određenu lepotu, snagu i poruku. No, ipak, ni jedan naziv dat Isusu, nije tako omiljen u "crkvenom narodu" kao: "Jagnje".

Liturgije tradicionalnih hrišćanskih denominacija koriste sliku "Jaganjca Božijeg" (lat. Agnus Dei) u svojim posebnim bogosluženjima, a na mnogim crkvenim prozorima (vitražima) može se videti pobedonosno Jagnje. Postoji i neverovatan broj crkvenih pesama u kojima se koristi reč "Jagnje", zatim u umetnosti, u knjigama ili se pak spominje preko propovedi.

ŽRTVENO JAGNJE

Sva ova crkvena ikonografija ili bolje reći "jagnjeto-grafija" potiče iz Novog zaveta u kojem na više mesta nalazimo reč "jagnje" a koja se koristi kao aluzija na Gospoda Isusa Hrista. Ovo je posebno vidljivo u Jovanovim spisima, u njegovom jevanđelju i Otkrivenju. Jovan u Otkrivenju čak 29 puta koristi reč "Jagnje", da bi oslikao Hrista, ali i naglasio kontrast između Njega i osobe koja je sušta suprotnost Hristu, a koju on naziva "Zver". Čitalac se tako mora odlučiti: Da li želi da nad njime vlada Jagnje ili Zver - Hrist ili antihrist?

No, svakako, poreklo ove "jagnjeto-grafije" u Novom zavetu dolazi iz Starog zaveta, gde je jagnje bila životinja za žrtvu. U Starom zavetu možemo naći dve reči za jagnje. Prva je "kebes" koja označava jagnje staro od jedne do tri godine. Ovakvo jagnje se prinosilo na žrtvu svakoga dana, ujutro i uveče (2. Moj. 29:38-42), na Sabat (4. Moj. 28:9), na Praznik novog meseca (4. Moj. 28:11), Praznik truba (4. Moj. 29:2), Praznik senica (4. Moj. 29:13-40), na Dan Pedesetnice (3. Moj. 23:18-20) i na Pashu (2. Moj. 12:5), ali i u mnogim drugim prilikama (1. Dn. 29:21; 2. Dn. 29:21; 3. Moj. 9:3; 3. Moj. 14:10-25). Druga reč je "teleh" i ona označava jagnje koje još sisa, tj. veoma mladu životinju (1. Sam. 7:9; Isa. 65:25).

Žrtvena upotreba jagnjeta je duboko ukorenjena u Starom zavetu a najvažnija je svakako ona koja se povezuje sa Pashom (vidi 2. Moj. 12). Reč "Pasha" se koristi da označi kako pashalnu svečanost tako i za pashalno jagnje. Tako se može govoriti o "klanju Pashe" u smislu klanja pashalnog jagnjeta (vidi Mk. 14:12; Lk. 22:7 i Lk. 22:11). Pashalna svečanost je stajala u centru izraelske vere i života. Svaki odrastao Izraelac koji je živeo u krugu od tridesetak kilometara oko Jerusalima bio je obavezan da prisustvuje Pashi. No, odlazak u Jerusalim na Pashu je bila velika želja svakog pobožnog Judejina, koji je živeo u dijaspori, da prisustvuje barem jednoj pashalnoj svečanosti u svome životu, i to u Svetom gradu.

Prema Mojsijevom zakonu jagnje koje se prinosilo na žrtvu je moralo biti savršeno - "bez mane" (3. Moj. 1:3), jedinstveno - provorođeno (4. Moj. 18:17), celo - bez slomljenih kostiju (2. Moj. 12:46). Ovakva jagnjad su bila na ceni i njima se posvećivala posebna pažnja, ona su se brižno čuvala. Jagnje je moralo biti prineto na žrtvu dragovoljno, a kada bi bilo zaklano sveštenik je njegovom krvlju prskao oltar sedam puta (4. Moj. 19:1-10) kao znak da je greh pokriven.

NEKO MORA UMRETI

Mnogim kritičarima Biblije ideja starozavetnog žrtvenog sistema izgleda čudno i svirepo. "Kakav je to Bog koji traži klanje nevinih životinja?", prigovaraju oni. No, ako je On Bog Stvoritelj - Život - onda On kao takav ima apsolutno pravo da uzme poklonjeni život nazad. Mi često, kao roditelji, mislimo da smo mi ti koji smo svojoj deci dali život, međutim, istina je da su nam naša deca darovana od Boga (1. Moj. 33:5; Ps. 127:3). Mi smo samo oni koji su preneli život na svoju decu, kao što su ga i naši roditelji preneli na nas i tako unazad sve do prvih ljudi Adama i Eve. U Adama je Bog udahnuo tu početnu "iskru života" koja će se prenositi dalje, sve do nas. Dakle, ako Bog potražuje nečiji život nazad, onda u tom slučaju, On traži samo ono šta mu po pravu i pripada, bilo da se radi o životinjskom ili ljudskom životu. Iz tog razloga čovek nije kadar da sam sebe iskupi svojim životom, jer život koji on želi Bogu položiti kao otkupninu za sebe, već i tako pripada Bogu (Ps. 49:7-9; Mih. 6:7).

Postoji vrlo ozbiljan i važan razlog zbog kog je Bog uveo koncept krvne žrtve u Stari zavet, a to je da bi čoveku pokazao koliko je greh problematična stvar pred Njime. Poruka svega toga je vrlo ozbiljna i jasna: "Čoveče, da bi ti mogao da nastaviš da živiš i da bi mi bio ugodan, neko za tvoj greh mora da umre... a Ja ne želim da to budeš TI!"

Čovek tako ima ozbiljan problem, za koji sam nema rešenja (Rim. 3:23; Rim. 5:12). Čovek krši Božiji zakon, i nije u stanju ispuniti visoki standard Božjeg zakona, on čini greh (1. Jn. 3:4; Jak. 4:17). S druge strane Božja pravednost zahteva kaznu za greh (Rim. 6:23). Bog ne može nekome "progledati kroz prste", jer ako bi to učinio onda ne bi više bio pravedan Bog, a ako nije pravedan onda nije ni Svet. Božji zakon i pravda ne poznaje pomilovanje. Prestupnik zakona mora biti kažnjen, on mora umreti. Tako, životinjske žrtve su bile privremeno Božje rešenje za "pokrivanje greha", tj. da bi prestupnici Božjeg zakona nekako mogli da nastave da žive. Bio je to Božji način da se samo odgodi "izrečena smrtna presuda", ali i zbog toga da slikovito ukaže na događaj koji će se jednom u budućnosti dogoditi. Bog je hiljadu godina pripremao put za dolazak savršene žrtve koja će zadovoljiti sve kriterijume Njegove pravednosti i zakona, i koja će jednom za svagda "očistiti greh" između Njega i čoveka (Rim. 3:25-26).

Da bi Bog potvrdio svoju vlastitu pravednost u zakonu i sudu, a ujedno rešio i čovekov problem sa grehom i osudom, jedini način da ovo bude učinjeno je bio taj način da Bog postane čovek - da ispuni Božji zakon i umre umesto čoveka - da On sam postane savršena i večna žrtva pomirnica.

Tako, Isus Hrist začet od Duha Svetog (Boga) ulazi u naš svet. Sin Božji se rađa pod zakonom, ispunjava zakon tako što ne čini ni jedan jedini prestup zakona, u tom pogledu Hrist je jagnje bez mane, ali i više od toga On je i bez naslednog greha - On je bezgrešan - Savršen (2. Kor. 5:21;). Kao "Sin Čovečji", Hristos ipak umire. Međutim, Hrist nije nikad zgrešio i nije kriv, već On dobrovoljno preuzima na sebe našu krivicu i naš greh (Fil. 2:6-8). Ovakvu zamenu mesta sa okrivljenim On može učiniti na osnovu žrtvenog zakona. Isus će tako dobrovoljno iskusiti gnev Božji i smrt umesto čoveka (Isa. 53:5; Mt. 26:42; Mt. 27:46).

Kroz zastupničku smrt Jaganjca Božjeg sva potraživanja zakona bivaju održana i ispunjena a izrečena presuda nad čovekom obesnažena. Što otvara novu mogućnost, a to je da se čovek može opravdati po delu svoga Zastupnika, po Isusu Hristu (1. Kor. 15:20-22). Žrtva Isusa Hrista je svevažeća i večna, jer Onaj koji je žrtvovan je Jedan i Najveći, veća žrtva od ove nije mogla biti prineta, nije se mogla naći ni u vidljivom ni u nevidljivom univerzumu.

Pavle tako konstatuje: "Njega je Bog postavio da svojom krvlju bude žrtva pomirnica koja se prihvata verom. Time je Bog hteo da pokaže svoju pravednost. Jer, on u svojoj strpljivosti nije kažnjavao ranije učinjene grehe da bi u sadašnje vreme pokazao svoju pravednost - da sam bude pravedan i da opravda onoga ko veruje u Isusa." (Rim. 3:25-26 SSP) Isus je dakle umro prvo za Boga - da bi ispunio Božju pravednost - a zatim za čoveka. Ispunjenje Božje pravednosti je omogućilo "opravdanje onome koji veruje u Isusa".

"Opravdanje" znači da je optužnica zakona sada van snage nad onima koji prihvataju Hristovu smrt na krstu kao svoju: "... Oprostio nam je sve prestupe tako što je izbrisao obveznicu koja je svojim odredbama bila protiv nas i uklonio je prikovavši je na krst." (Kol. 2:13-14 SSP) Bog je onaj koji je Život sam po sebi, i On će dati svoj život na krstu za svoje stvorenje, da bi čovek dobio mogućnost da mu bude oprošteno a ne da bude osuđen, da živi a ne da umre (Jn. 3:16; Otk. 21:8).

Kada je reč o Hristovoj žrtvi, pitanje koje skeptici obično postavljaju jeste: "Kako samo jedan čovek može odneti grehe celog čovečanstva?" No, kao što smo videli to nije bio samo "običan čovek", taj jedan "čovek" je vredeo više od celog čovečanstva (Kol. 1:16-17), i zato je to (legalno) moguće. Da je Isus bio samo običan čovek, Njegova zastupnička smrt ne bi učinila ništa za nas u budućem i večnom smislu, jer i posle Njegove smrti, krivica zbog novo učinjenih grehova i dalje bi nas pritiskala i optuživala - oproštenja greha ne bi bilo. No, Bog je Isusa vaskrsao iz mrtvih i tako pokazao da je Hristova zastupnička smrt kod Njega prihvaćena i da su naši gresi očišćeni (1. Kor. 15:17-18).

SAVRŠENA I KONAČNA ŽRTVA

Žrtva Božjeg Jaganjca je savršena i potpuna u svakom pogledu. On je bez greha i bez mane. Ni jedna od njegovih kostiju nije bila slomljena (Jn. 19:36). On je prvorođenac - jedan i jedinstven. On je ponizan i krotak, i dragovoljno se podređuje Očevoj volji. Hrist je postao naše savršeno pashalno jagnje (1. Kor. 5:7).

Hristova smrt je ispunila svako potraživanje žrtvenog zakona, čak i zahtev da se krv pashalnog jagnjeta sedam puta poprska po oltaru, tako je i Hristova krv bila sedam puta puštena: (1) kada je bio bičevan (Jn. 19:1), (2) kada mu je stavljena trnova kruna (Jn. 19:2), (3-4) kada su mu probodene ruke, (5-6) kada su mu probodene noge i (7) kada mu je proboden bok kopljem (Jn. 19:34).

U Božjem Jaganjcu, Sveto pismo spaja: nežnost i moć, patnju i slavu, poniznost i uzvišenost Isusa Hrista, koji je istovremeno i žrtva i pobednik nad smrću, i sluga i uzvišeni nebeski Car. Ko je kao Isus, veličanstveno Jagnje Božije dato za izbavljenje čoveka od ropstva greha i smrti.

Svakako, da bi se sagledali svi aspekti i posledice Hristovog krsta o tome je nemoguće pisati u jednom kratkom članku, ali i ovo je dovoljno da bi smo videli kako je Bog velik, pravedan, mudar i požrtvovan. A najdivnije od svega je činjenica, da je On lično uzeo aktivno učešće u našem spasenju - za tebe i mene.

^vrh

misaone refleksije

KAKO JEDAN OSMOGODIŠNJAK VIDI BOGA

- Preuzeto sa Interneta

Sastav koji je napisao Deni Daton, iz Čula Viste, u Kaliforniji, za domaći zadatak na temu: "Objasni Boga".

Jedan od Božjih glavnih poslova je pravljenje ljudi. On ih pravi da bi zamenio one koji umiru, tako da ima dovoljno ljudi da se brinu o stvarima na Zemlji. On ne pravi odrasle, već samo bebe. Mislim da je to zato što su bebe manje i lakše ih je napraviti. Na taj način, On ne mora da gubi svoje dragoceno vreme da ih uči da hodaju i govore, već može to jednostavno da prepusti majkama i očevima.

Božji, drugi, najvažniji zadatak je slušanje molitvi. Tu ima mnogo toga, jer neki ljudi, kao propovednici i slično, mole se pre spavanja. Bog zbog toga nema vremena da sluša radio ili gleda televiziju. Budući da Bog čuje sve mora da je velika buka u Njegovim ušima, osim ako ima neki način da je isključi. Bog vidi sve i čuje sve i svuda je što Ga čini prilično zauzetim. Zato ne treba da traćiš Njegovo vreme tako što ćeš da ideš mimo mame i tate tražeći nešto što su ti već rekli da ne možeš da imaš.

Isus je Bogu Sin. On je radio sve teške stvari kao što je hodanje po vodi i izvođenje čudesa i pokušavanje da uči ljude koji nisu hteli da uče o Bogu. Konačno su se umorili od Njegovog propovedanja njima i razapeli su Ga. No, On je bio dobar i nekako kao Njegov Otac i rekao je svom Ocu da ti ljudi ne znaju šta rade, te da im oprosti, i Bog je rekao: "Okej".

Njegov Tata (Bog) cenio je sve što je On uradio i sav Njegov težak rad na Zemlji, pa mu je rekao da ne mora više da ide okolo, i da može da ostane na nebu. I On je tako uradio. I sada pomaže svom Tati slušajući molitve i gledajući stvari koje su Bogu važne da se za njih brine sam, a da ne mora da time gnjavi Boga. Možeš da se moliš bilo kada i Oni će sigurno da čuju, jer su tako uredili da je jedan od Njih uvek na dužnosti.

Ako ne veruješ u Boga, bićeš veoma usamljen, jer tvoji roditelji ne mogu svuda da idu sa tobom, kao na primer na kamp, a Bog može. Dobro je znati da je On okolo kad si uplašen od mraka ili kad ne možeš da plivaš dobro a velika deca te bace u duboku vodu. Ali ne treba uvek da misliš o tome šta Bog može da uradi za tebe. Mislim da me je Bog stavio ovde i On me može uvek uzeti natrag kad hoće.

I zato ja verujem u Boga.

BLAGOSILJAJTE I LJUBITE

- Dositej Obradović

Sudimo, dakle, sebe, i ne bivajmo tako gotovi i brzi druge osuđivati. Čitajmo prilježnije i sa velikom pažnjom presveto, božanstveno Hristovo Jevanđelje, pak ćemo tu naći one reči: "Ne sudite, da ne budete osuđeni!" A to će reći: ne mrzite i ne gonite druge, ako hoćete da niste mrženi i gonjeni; ne proklinjite ako hoćete da niste prokleti; blagosiljajte i ljubite, ako želite da ste blagosloveni i ljubljeni; imajte mir moj i ljubav moju ako ste radi da ste moji učenici i braća moja, jer "ko sluša reč moju i ko vrši volju onoga koji je mene poslao, taj je brat moj, i sestra, i mati moja". Budimo samo pravi hrišćani, pa ćemo i ovde, na zemlji, koliko je moguće, biti srećni, i potom vo vjeki, amin!

Izvor: Dositej Obradović, "Život i priključenija".

^vrh

Smešna strana

ČISTA DEMOKRATIJA

Na jednom sastanku crkve na kojem se diskutovalo kakve stolice treba da se kupe za salu, nastala je živa diskusija. Pastor je predlagao jedne a članovi crkve druge stolice.

Na kraju pastor vidno uzrujan je stao ispred pastve i rekao: "Ja sam se nadao da ćemo u ovoj stvari naći zajedničko rešenje, da ćemo sarađivati, da ćemo zajedno videti šta je bolje za nas, ali vidim da vaša reč mora biti zadnja..."

Na to se salom prolomi snažno i jednoglasno: "Amin!"

KO JE NAJ GREŠNIK?

Učiteljica nedeljne škole je pokušavala deci objasniti činjenicu kako su svi ljudi grešnici i da zbog toga nisu u stanju održati Deset zapovesti.

Mali Miroslav digne ruku i zapita: "A da li je onda Mojsije bio naveći grešnik?"

"Kako to misliš 'najveći', Miroslave?" Zapita ga učiteljica.

"Pa, zar nije Mojsije, odjednom razbio svih Deset zapovesti?"

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 70 / 2012.

Maj - Jun

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Božje gorušično zrno - Vlado Pšenko

* Nauči nas moliti - Tom A. Fletcher

* Ugodio je Bogu - Gipsy Smith

* Za nas i zbog nas - Aleksandar Birviš

* Suprotne predstave o Bogu - C.S. Lewis

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Jer, ako neko samo sluša Reč, a ne izvršava je, sličan je čoveku koji posmatra svoje rođeno lice u ogledalu: pogleda se, pa ode i odmah zaboravi kako izgleda." (Jak. 1:23-24 SSP)

Biblija je poput ogledala. Pokazuje nam naše biće onako kakvo ono jeste. U ovom ogledalu, ako ćemo iskreno, svako od nas i ne dobija baš neku sjajnu sliku sebe, i uvek postoji potreba za doterivanjem i lickanjem našeg bića. Ova iskrenost Božijeg ogledala je ujedno i razlog zašto mnogi ljudi odbijaju da se uopšte ogledaju u njemu ili pak imaju želju da ga unište - razbiju. Drugi, odmah potisnu ono što u ogledalu vide - prave se, da je to bio neko drugi a ne oni.

Postoji jedna anegdota o nekom starijem gospodinu, inače veoma ostrašćenom ljubitelju umetnosti.

Jednoga dana, on je sa svojom ženom posetio novu galeriju u gradu. No, u žurbi on je zaboravio da ponese svoje naočare. Kada su došli u galeriju on je odmah počeo iznositi svoje kritičke poglede o izloženim slikama. Naročito se dugo zadržao ispred jednog portreta u prirodnoj veličini. Govorio je na potcenjujući način i bahato o toj slici i slikaru. Nadmenim tonom je rekao: "Ovaj okvir uopšte ne odgovara ovoj slici. Prikazani čovek je suviše jadan i bezličan. Istinski je nezanimljiv i umetnik je učinio veliku grešku što je jednu ovakvu osobu uopšte portretirao!" Konačno je njegovoj ženi uspelo da ga povuče na stranu i da mu šapne: "Dragi, prestani, ti gledaš u ogledalo."

Dragi naši čitaoci,

ova priča ističe veliku lekciju za sve nas: Greške i mane kod drugih nam se ponekad čine prevelike i užasne, do te mere da postanemo slepi za svoje vlastite. Međutim, ako sebe pažljivo pogledamo u Božijem ogledalu - kroz Reč Božiju - shvatićemo da nije mudro da sebe merimo prema drugima. Naša istinska slika o nama biće nam jasno predočena, i uvidećemo da uvek postoji nešto na nama što treba srediti ili popraviti. Bogu je stalo da svakoga dana lepo izgledamo, zato, upotrebljavajmo dato nam ogledalo (Rim. 13:14; Kol. 3:12-14)!

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

BOŽJE GORUŠIČNO ZRNO

- Vlado Pšenko

Dragi čitatelju, upitam li te za najveća svetska čuda, verujem da ćeš spomenuti Kineski zid, palatu Taj Mahal u Indiji, piramide u Egiptu, spuštanje čoveka na Mesec, možda i Eiffelov toranj ili čak i njujorški Empire State Building, nekadašnju najveću zgradu na svetu, ali evo ti još jedno pitanje za razmišljanje!

Šta misliš, što bi Isusovi učenici stavili na svoju listu najvećih svetskih čuda? Meni se čini da bi na prvom mestu bio hram u Jerusalimu. Taj mi se zaključak nameće dok čitam događaj iz Matejevog evanđelja, sam početak 24. poglavlja. Na izlazu iz hrama, Isusa čekaju učenici i žele mu pokazati hramsku zgradu. Verujem da su očekivali uzdah divljenja i Isusove reči pohvale, nešto kao: "Ah, dragi moji prijatelji, vi ste u pravu, ovo je uistinu pravo svetsko čudo!" No, kada im je Isus rekao: "Vidite li sve ovo?... Istinu vam kažem: neće ovde ostati ni kamen na kamenu koji neće biti razvaljen." (Mt. 24:2 SSP). Zbog ove Isusove izjave oni su zasigurno doživeli veliko zaprepaštenje.

Moje posljednje pitanje bi bilo: šta misliš, šta bi Isus stavio na svoju listu najvećih svetskih čuda?

Ponudiću ti svoj odgovor. Mislim da bi na toj listi bilo jedno malo gorušično seme. Jednom je prilikom Isus izneo usporedbu o tome. Rekao je: "Carstvo nebesko je slično zrnu gorušice koje je čovek uzeo i posejao na svojoj njivi. Iako je najmanje od sveg semenja, kad izraste, veće je od sveg povrća. Razvije se u drvo pa ptice nebeske dolaze i gnezde se u njegovim granama." (Mt. 13:31-32 SSP) Isus je ovde najverovatnije govorio o crnoj gorušici, čije su se semenke uzgajale za dobijanje ulja ili kao začin. Ovom je usporedbom zasigurno imao u vidu malu grupu učenika, s kojima će započeti njegova Crkva i vremenom se proširiti u sve krajeve sveta. Poput sićušnog semena gorušice koje izrasta u veliku biljku. No, razmišljajući o čudesnim Božjim putevima, došao sam do zaključka da se usporedba o gorušičnom zrnu na ovome i ne završava.

Događaji vezani uz Josifa, jedanaestog sina starozavetnog izraelskog patrijarha Jakova, podsećaju me na gorušično seme. Usudio bih se reći da je Josif bio gorušično seme u Božjoj ruci. I to onda kad je nepravedno optužen i bačen u tamnicu. Zasigurno si u čudu, kada čuješ ovako nešto. No, predlažem ti da uzmeš Bibliju u ruke i čitaš. Od 37. poglavlja Prve Mojsijeve, prve knjige u Bibliji, možeš pratiti Josifov razvoj od njegove mladosti.

Josif je u tamnicu dospeo pošto ga braća "prodadoše u Egipat", a razlog tome sažeto iznose Dela apostolska, "jer su mu zavideli". (Dela 7:9) Josif je - prema biblijskom opisu - bio sanjar i očev ljubimac. No, s druge strane, bio je trn u oku svojoj mnogobrojnoj braći. Tužakao ih je ocu, pričao im snove, koje su braća doživljavala kao Josifovo razmetanje. Čini se, da je očeva pristrasnost prema sinu, kojeg je dobio u poodmakloj dobi, izazvala bojazan u braći da će Josif možda biti i jedini naslednik. Stoga su braća zamrzela Josifa do te mere da su smišljali plan kako da ga uklone - ubiju.

Prilika im se ukazala dok su čuvali stada. Opazivši Josifa u daljini, kako im dolazi u posetu, osetili su da je to pravi trenutak za izvršenje njihovog kobnog plana. Uhvatili su ga i bacili u duboku jamu, u jedno isušeno spremište vode. Malo kasnije su ga izvadili i prodali u roblje karavanu trgovaca, koja je tim putem išao prema Egiptu. A ocu su rekli da je Josifa rastrgala divlja zver. Braća su mogla likovati: njihov je njihov plan savršeno uspeo! Nisu okrvavili svoje ruke, a ipak su se brata rešili, kao po onoj: "Vuk sit a sve koze na broju!"

Josif je kao rob odveden u Egipat i tu ga je kupio Petefrije, dvoranin egipatskog faraona. Činilo se u početku da je Josif došao u dobre ruke. Petefriju se Josif svideo, ali pored toga on je primetio da Bog iskazuje naklonost ovom njegovom robu. Zbog toga ga je Petefrije unapredio i imenovao za upravitelja celog svog doma. No, onda je novo zlo zadesilo mladića. Petefrijeva žena je pokušala zavesti Josifa. Kako joj to nije uspelo, iz besa ga je nepravedno optužila pred mužem za napastovanje. "I gospodar Josifov uhvati ga", piše u Bibliji, "i baci ga u tamnicu, gde ležahu sužnji carski: i bi onde u tamnici." (1. Moj. 39:20 RDK)

Skoro da osećam tvoje sažaljenje nad Josifom, sigurno misliš u sebi: "Siroti Josif, taj mladić baš nema sreće." Međutim, ja verujem da Bog ima o tome drugačije misli. Istina je, da je Josif u tamnici bespomoćan, lišen oslonca. Otac je mislio da mu je sin mrtav, braća su bila srećna što su ga se rešila. Njegov gospodar je na njega gledao kao na napasnika. Josifovi su izgledi za izlaskom iz ove beznadne situacije bili vrlo mali - ja bih rekao - sitni poput gorušičnog zrna, koje je najmanje od sveg semena. No, znaš li šta mislim da Bog kaže u ovom trenutku, dok je Josif u egipatskoj tamnici? Nešto poput ovog: "Drago moje dete, morao sam te smanjiti do veličine mog gorušičnog zrna, tek sada - oslonjen samo na mene - moći ćeš dati ono što je najbolje u tebi."

Da! Josif sanjar, pomalo razmaženi mladić, iznenada dospeva u ropstvo, a onda u tamnicu. No, u svemu tome ga Božja naklonost ne napušta. Bog mu daje mudrost da može protumačiti snove dvojici faraonovih službenika, koji su takođe bili bačeni u tu istu ćeliju tamnice. Sledom daljnjih okolnosti, Josif biva pozvan pred faraona, kako bi protumačio san, koji faraonovi čarobnjaci i mudraci nisu mogli. I u ovom slučaju, Bog je dao mudrost Josifu, te je on dao ispravno tumačenje faraonovog sna o "sedam mršavih i sedam debelih krava". To je toliko zapanjilo najmoćnijeg čoveka u Egiptu, da je u Josifu prepoznao pravu osobu da vodi njegovu zemlju.

Josif je konačno uzdignut na visok položaj. "Evo, postavljam te" - faraonove su reči Josifu - "nad svom zemljom misirskom." (1. Moj. 41:41 RDK) Nastaviš li dalje čitati o događajima koji slede, naići ćeš na to kako se Josif velikodušno izmirio sa braćom, i kako je oca, braću i njihove porodice spasio od gladi. Njegov otac Jakov je sa pravom za svog sina mogao reći sledeće: "Josif je rodna grana, rodna grana kraj izvora, kojoj se ogranci raširiše svrh zida." (1. Moj. 49:22 RDK) Ili kako je rekao Isus u usporedbi o gorušičnom semenu: " Ono je, istina, najmanje od svih semena, ali kad naraste, veće je od povrća, i bude drvo da ptice nebeske dolaze i gnezde se na njegovim granama." (Mt. 13:32 DS)

Zašto sam ispričao ovu priču o Josifu, s naglaskom na njegovo zatočenje u tamnici?

Moja namera je da te kroz nju ohrabrim. Osećaš li se sitnim, poput gorušičnog semena, bez izgleda da te iko primeti u ovom svetu, ili ti pruži ruku pomoć? Zatvara li se nebo nad tobom i lišava te svakog spoljašnjeg oslonca? Nemoj biti brz u osudi životnih okolnosti, jer možda je Bog kroz njih na delu - kao u slučaju Josifa. Možda ti Bog govori u dubini duše: "Dopusti da te smanjim na veličinu gorušičnog zrna, kako bi u nedostatku svakog drugog oslonca, potražio svoj oslonac samo u meni."

No, jedno znaj i upamti: da bi Bog mogao od tebe načiniti gorušično seme, treba u tvom srcu imati i materijala za to. Josif je taj materijal imao. Kada ga je Petefrijeva žena iz dana u dan pokušavala zavesti, nagovarajući ga da legne s njom, Josifov je čvrsti odgovor bio: "Pa, kako bih učinio tako grdno zlo i Bogu zgrešio!" (1. Moj. 39:9) Kad je stajao pred faraonovim službenicima, ili samim faraonom, Josif je imao Boga u srcu i na usnama. "Zar tumačenje" (snova) - rekao je faraonovim službenicima - "ne pripada Bogu?" (1. Moj. 40:8). "Ništa ja tu ne mogu" - odgovorio je Josif faraonu, kad ga je upitao za tumačenje snova - nego će jedino Bog dati pravi odgovor." (1. Moj. 41:16)

Prikloni se i ti tako Bogu, da bi sićušno gorušično seme, koje će On posejati moglo se i razviti - u veliko drvo. Tada ćeš poput psalmiste moći i ti zapevati: "Znajte da Gospod divno čuva svetog svog; Gospod čuje kad Ga zovem." (Ps. 4:4)

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

NAUČI NAS MOLITI

- Tom A. Fletcher

Molitva je prirodna stvar. Neko jednom reče: "Molitva je najuzvišenija upotreba govora." Stvoreni smo za život molitve. Danas mnogi ljudi smatraju da je molitva neka zastarela tradicija, jer nama ljudima je nemoguće da dođemo u kontakt sa Bogom. Drugi opet, mole se iz nekog običaja ili zato jer to zahteva pravilo ponašanja njihove vere - religiozne pripadnosti - da ne odskaču od gomile. Neki drugi, mole se samo u vremenima krize i nesigurnosti - kada ništa drugo ne pomaže onda vredi pokušati i još kod Boga.

Pitam se, međutim, kako neko ko sebe smatra sledbenikom Isusa Hrista može živeti a da ne naglašava silu molitve? Hrist je upućivao svoje sledbenike da se neprekidno mole (1. Sol. 5,17). Hristove molitve su bile toliko usrdne i neposredne da su Ga učenici, kada je jednom došao sa svog molitvenog časa, zapitali i zatražili: "Gospode, nauči i nas se tako moliti." (Lk. 11,1). Oni su videli činjenicu da je Isus kroz molitvu povezan sa Bogom, pa su i oni poželeli imati takvo iskustvo.

U Bibliji nalazimo mnoge izveštaje o ljudima kojima je Bog odgovorio na njihove molitve. Svi oni su bili žarki molioci i Bog ih je uslišavao. Bog je odgovarao na molitve ovih ljudi i oni su silnije od bilo kog vojskovođe skretali tok istorije. Biblija i istorija je puna takvih primera.

Mogli bi i mi menjati tok događaja ako bi klekli na svoja kolena i žarko molili za spasenje drugih, ali i za probuđenje onih koji vode crkve i države. Džon Vesli (John Wesley) se molio i Englesku je zahvatilo probuđenje. Džonatan Edvards (Jonathan Edwards) se molio i došlo je obnovljenje u Nortamptonu (Northampton, Massachusetts), gde su se hiljadu ljudi pridružili crkvama. Molitve su menjale tokove istorijskih događanja.

Kada su učenici došli Isusu sa molbom: "Gospode, nauči nas moliti", On im je odgovorio dajući im obrazac molitve, koji mi nazivamo "Oče naš". Međutim, ova molitva je bila sam deo njegove svete pouke o molitvi. U mnogim odeljcima Isus Hrist je dao dalja uputstva i čitave serije lekcija o molitvi. Isus je imao samo tri godine za svoju javnu službu, no ipak nikad nije previše žurio a da ne bi posvetio dovoljno vremena molitvi. Isus je mnogo vremena provodio u molitvi i to je bila najveća lekcija o molitvi koju je ostavio svojim učenicima - živi primer..

No, kako smo mi brzi i nemarni u molitvi i nemamo vremena za nju. Najčešće, izgovaramo užurbano neke fraze i rečenice, koje tokom dana i zaboravio - ono šta smo govorili Bogu. Ovo nije molitveni program koji je Isus dao svojim učenicima. Isus je vapio dugo i učestalo, i očekivao odgovor na molitvu. Mi čitamo da je On provodio čitave noći u žarkoj molitvi. A kako malo istrajnosti i doslednosti u moljenju pokazujemo mi!

Pismo nam zapoveda: "Bez prestanka se molite" (1. Sol. 5,17). Ovo bi trebala biti lozinka svakog Isusovog sledbenika.

Nikada ne prestaj moliti se - ma koliko mračan i beznadežan tvoj slučaj izgledao. Jednom mi je pisala neka žena da se molila deset godina za obraćenje svoga muža, ali ovaj je postajao sve tvrđi. Preporučio sam joj da nastavi sa molitvom. Posle nekog vremena kasnije ponovo sam se čuo sa njom. Govorila mi je kako se njen muž slavno i na čudesan način obratio. Šta bi se dogodilo da se ona prestala moliti nakon deset godina?

Gospod se često molio nasamo, odvajajući sebe od svega što bi ga prekidalo ili ometalo. Snažno vam preporučujem da potražite neku sobu, neki svoj molitveni kutak u vašoj kući gde se možete redovno nasamo susretati sa Bogom.

Dok posmatramo Isusov molitveni život, primećujemo ozbiljnost kojom se molio. Novi zavet izveštava kako je uzviknuo jakim glasom u Getsemaniji. Fizički i duševni intenzitet ovog moljenja je bio takav da se znoj pretvorio "u kapi krvi" (Lk. 22,44). To je bila žarka molitva, molitva u kojoj je učestvovalo celo Njegovo biće.

Mi prečesto koristimo sićušne molbe, govorničke fraze i reči drugih ljudi, umesto da uzvikujemo iz dubine svoje duše. I tako prečesto, kada pođemo na molitvu naše misli lutaju. Vređamo Boga kada mu svojim usnama govorimo dok su nam srca daleka od Njega. Pretpostavimo da govorimo nekoj važnoj osobi. Da li bi naše misli makar i za trenutak odlutale? Ne, bili bi smo sabrani i zainteresovani za sve što se govori i pomno bi pratili i osluškivali reakcije koje dolaze od te osobe.

Isus nas poučava za koga treba da se zastupnički molimo. Koliko iznenađuju njegove pouke i njegov primer! Govori nam da se "molimo za one koji vas zloupotrebljavaju i koji vas proganjaju" (Mt. 5,44). Drugim rečima, kaže da se molimo za svoje neprijatelje - one koji nas mrze i žele nam zlo.

U prvim rečima koje je Isus izgovorio sa krsta, pošto su teški ekseri probili njegove ruke i noge, bila je molitva za one koji su ga razapeli. Rekao je: "Oče, oprosti im, jer ne znaju šta čine." (Lk. 23,34) Koliko nas je ikada provodilo vreme na molitvi moleći za svoje neprijatelje?

Pismo nas, takođe, uči da se molimo za obraćenje grešnika. Prisluškivao sam diskusiji nekih verskih vođa "o načinima uspešne evangelizacije". Nisam čuo da su i jednom spomenuli molitvu. Međutim, poznajem čitav niz crkava koje svake godine pridobijaju mnoge za Gospoda jedino zahvaljujući molitvi. Ako u našem krugu poznanika postoji i jedna osoba kojoj je potreban Hrist, onda treba početi da se za njega/nju molimo. Bićemo začuđeni kako će Bog početi svoje delo privlačenja te osobe k sebi.

Još jedna lekcija koju Isus poučava jeste pobedonosna sigurnost da Bog odgovara na svaku istinsku molbu. Skeptici možda u to sumnjaju, sve poriču ili se tome ismejavaju. No evo, ličnog Hristovog obećanja: "Ako ostanete u meni i reči moje u vama ostanu, ištite što god hoćete i biće vam." (Jn. 15,7) Treba da se na ovo obećanje oslanjamo, ali pre toga da ispuni i uslov koji tu stoji: "Ako ostanete u meni i reči moje u vama ostanu". Radi se o poslušnosti, o izvršavanju Gospodnjih zapovesti - Reči Božje.

Oni koji hodaju u poslušnosti, takvi mogu očekivati da će njihov nebeski Otac "ispuniti sve njihove potrebe prema bogatstvu svoje slave po Isusu Hristu." (Fil. 4,19), jer oni žive za "carstvo nebesko i njegovu pravednost" (Mt. 6,33)

Molitva nije ni malo lak "posao", i da bi dobro molili mi trebamo pomoć. Zbog toga mi trebamo dozvoliti Svetom Duhu da nam pomogne u našem molitvenom životu, upravo kao što je obećao u Rimljanima 8,27: "On zastupa svete prema Božjoj volji." Tvoja molitva mora biti u skladu sa Božjom voljom i Sveti Duh je u stanju to učini za tebe (1. Kor. 14,2; 1. Kor. 14,13-15).

Trebamo da naučimo šta znači "pokoriti se Bogu", da svoju volju ne stavljamo iznad Božje volje. Da naučimo tešku lekciju moljenja poput Božjeg Sina koji se molio: "Ali ne moja, nego tvoja volja neka bude." (Lk. 22,42) Molitva koja odiše ovakvim stavom jeste jednostavna neposredna molitva. Molitva koja će otvarati nove duhovne horizonte i pobede za tebe i dodati novu dimenziju tvom životu sa Hristom.

^vrh

UGODIO JE BOGU

- Gipsy Smith

"Verom bi Enoh prenesen da ne vidi smrt; i ne nađe se, jer ga Bog premesti, jer pre nego ga premesti, dobi svedočanstvo da ugodi Bogu." (Jev. 11,5 RDK)

Koliko je važno ugoditi Bogu i hodati s Njim!

U Engleskoj je bila jedna mala devojčica koja je čula starije kako govore o tome da je Enoh bio prenesen. lako joj sve to nije bilo sasvim jasno, stvorila je vlastitu sliku svega toga te rekla: "Mama, on je onoga dana otišao sa Bogom tako daleko da se zaboravio vratiti. Pretpostavljam da mu je Bog tada rekao: 'Tako si daleko došao, ostani ovde. Tamo u svetu si bio dovoljno dugo, ostani sada zauvek sa mnom.'"

Da ste poznavali Enoha, poznavali bi ste i Boga. Kažem to sa strahopoštovanjem. Jer hodati sa Bogom kao što je Enoh hodao sa Njime, znači pokazivati Boga onima oko sebe. To je ono što vera u suštini i znači. Dakle, uzeti i imati Boga u svojem životu je kao otvoreni poziv drugima, vi im govorite: "Gledaj Boga!"

Govorim li ili ne, moj će život, ako Bog ide sa mnom, odražavati moga Gospodara, a isto tako će biti i sa vašim životom. Ako moj život ne pokazuje Hrista, on je pogrešan, a ako i vaš život to ne čini i on je pogrešan. Negde je usput zapelo.

Zašto već tri nedelje svakoga dana ispunjavate ovu salu? Zašto? Zašto ste ovde i ovoga jutra? Šta vas je dovelo? Šta vas je navelo da dođete i po današnjoj kiši, po ovom groznom vremenu? Šta vas je podstaklo? Šta je to pokrenulo vaš grad? Šta je jednako privuklo pažnju i bogatih i siromašnih?

Šta je postala tema "broj jedan" razgovora u gradu? Probuđenje? Gipsy Smith? Ako tako mislite, onda ništa ne znate. Ako bi Gipsy Smith stao na ovaj podij i šest dana govorio bilo koju drugu temu vi ne bi ste ispunili ovu salu. Mogu govoriti o stvarima prošlosti, o stvarima sadašnjosti, o stvarima koje će doći i vi ćete možda jednom doći, ali ovu salu nećete dvaput ispuniti ni zbog koje druge teme osim zbog osobe Sina Božjega. Evanđelje Sina Božjega zahvatilo vam je srce i na ovaj ili onaj način osećate i raspoznajete delovanje Njegovog Duha na vama. To je ono što vas je dovelo ovamo i ništa drugo na ovom svetu.

Hrist u meni znači nada za nekog drugog. To je pokazivanje Boga u ljudskim životima koje će spasiti svet, a vi i ja moramo naučiti kako Ga drugima istinito pokazivati.

Avraam je hodao za Bogom, ali on je hodao i pred Bogom. To znači da je on sledio svog Gospoda potpuno i predano. On je hodao tako kroz život da je Gospod gledao i mogao videti svaki njegov korak. Međutim, Enoh je hodao sa Njim, uz Njega, pored Njega.

Pitam se, idete li vi za Njim? Ili idete li ispred Njega? Ili hodate li sa Njime? Pitam se, jeste li izlazili sa ovih bogosluženja tokom ovih dana sa Njime, jeste li išli lakšeg koraka, sa više radosti u svojoj duši i sa svetlom u očima koje nikada ranije nije bilo prisutno? Pitam se jeste li rekli: "Video sam Gospoda"? Ovo su važna pitanja, jer to sve čini drugačijim. Kada Bog ulazi u vaš život, moj brate, moja sestro, nebo se ne čini daleko, već vrlo blizu i vrlo stvarno.

Kažem vam to iz mog srećnog iskustva. Znate li išta o hodanju sa Bogom? Jer ako znate, i vaša žena to zna. Prvo mesto gde će to biti vidljivo biće u vašem domu.

Nedavno mi je došla jedna žena i rekla: "Brate Smith-e, Gospod mi je otkrio da moram ići propovedati evanđelje po svetu. Udata sam žena i imam dvanaestero dece..." Uzeo sam je za ruku i rekao joj da mora biti najsrećnija žena na svetu. "Zašto?" pitala je. "Bog ti je rekao da moraš propovedati evanđelje i pobrinuo se za porodicu, te je ti možeš napustiti, svu svoju decu..." Ona se zamislila, kada sam joj ovo rekao.

Ne, draga majko tvoje mesto je uz tvoju porodicu. Tvoje mesto je u tvome domu gde su tvoja deca. Tvoje mesto je, moj brate, tamo gde su tvoja deca. Jer ako ne možeš propovedati Hrista kod kuće, na svome pragu, onda Ga ne možeš propovedati ni nigde drugde, barem što se mene tiče. Prvo u svome vlastitom domu, to je pravo mesto. Kažem ti, ako ljubiš Hrista, razumećeš što je jedan od vaših vlastitih pesnika tako divno izrekao kad je napisao: "I sa mnom hoda i govori mi da i ja Njemu pripadam; radost koju delimo dok tako hodamo niko ne poznaje."

Jutros sam ovde video jednu majku, a sa njom su bile njene krasne kćerke, hrišćanke. One se interesuju za duhovne stvari. Zašto? Jer je njihova majka to stavila u njih dok su još bile male devojčice. Ona im je bila uzor u hodanju s Bogom.

Da li hodate sa Bogom, a vaša žena i deca nisu s vama? Dragi moji ljudi, negde ste zašli s puta. Negde ste se morali napraviti pogrešan korak. Da nije tako, zadobili bi ste svoju porodicu za Hrista. Kada se sve smeši, a onda iznenada dolazi do provale i postaje mračno te činite stvari zbog kojih se kajete, onda negde dolazi do iskrivljenosti.

Imao sam takvu osobu u zajednici gde sam bio pastor. Jedna žena je običavala moliti za svoga muža na svakome molitvenom sastanku. Ime mu je bilo Džon. Pokušavao sam ga dovesti u crkvu. Za njega sam pripremio i propovedi. Bacao sam mrežu oko njega, ali nekako ga nisam uspevao zadobiti. Video sam da je duboko ganut i da plače na bogosluženju te sam očekivao da će se predati, ali nikada to nije učinio. No, u crkvi su se dešavala obraćenja. Nije prošla nijedna nedelja za četiri godine moje službe kao pastora a da nisam imao obraćenja. I ljudi u mojoj crkvi su predano radili na tome. Nisam imao nijednog čoveka koji bi sedeo u zadnjem redu i nestao iz sale čim bi čuo "amen". Znate, neki ljudi to čine.

Ona je, dakle, često i ozbiljno sa suzama molila za njega i očekivala da će doneti odluku, ali nije. Nije se predao i moje je srce bilo razočarano. Jedne noći nisam mogao spavati.

Sledećeg jutra otišao sam u njegovu kancelariju (bio je poslovan čovek) i tražio da ga vidim.

"Radim, zauzet sam", poslao je odgovor, po sekretarici.

"Recite mu", rekao sam, "da i ja radim i da neću otići dok ga ne vidim."

Rekli su mu to i za nekoliko trenutaka došla je poruka: "Ako ste u takvom raspoloženju, onda bolje da uđete."

Kad sam ušao, rekao sam: "Želim nasamo s vama razgovarati. Molim vas, neka sekretarica ode."

Kad je izašla, rekao sam mu: "Prošle večeri Bog vam je govorio, ali niste se predali Hristu, a ja ne znam zašto. Zbog vašeg odbijanja nisam mogao spavati. Uznemiren sam. Želim znati je li to moja pogreška, jer ako jeste, spustiću se na koljena i tražiti Boga da mi oprosti. Video sam vas dotaknute silom Božjom, ali sam video i da odlazite bez Hrista. Je li to moja pogreška?

"Ne", rekao je, "nije. Volim vas. Poštujem vas. Znam da bi trebao doći Hristu, ali postoje razlozi."

Ako je ikada jedan muškarac hteo biti odan svojoj ženi, on je to pokušao biti tog jutra.

"Želim znati o čemu se radi", rekao sam mu.

"Mary je dobra žena", rekao je, "ljupka žena, ali ima užasnu ćud. Prošle nedelje ponovno se razljutila i to je ono što me drži podalje od svega toga."

Dakle, to je bilo to. To je bio kamen spoticanja. Na ovom svetu morate uzeti ljude takve kakvi su. Đavo će sve učiniti da male prepreke postanu velike, da vi nesvesno, drugima blokirate put i sprečite druge ljude da uđu u spasenje.

"O, Mary!" rekao sam. "Dobro, biću spreman za Mary sledeći put."

Iste nedelje Mary je došla na molitveni sastanak i rekla: "Gospodine Smith-e, kada će se moj John obratiti?"

"Čim ti središ svoje stvari sa Bogom", odgovorio sam joj.

"Ja?"

"Da, ti, Mary."

"Znam", rekla je plačući, "radi se o mom nekontrolisanom besu."

"Da, to je ta stvar koja zadržava tvoga muža."

Mary nije hodala sa Bogom kad je bila ljuta i ružno se ponašala, a osim toga, reči izgovorene u gnevu su vrlo skupe i opasne.

Neki od vas slomili ste nečije srce okrutnim rečima i besom. Sa svojom ljutnjom vi niste poput Isusa.

Hodajte s njim! O, kako je to blagosloven put! Neka vam Bog pomogne! Enoh je hodao sa Bogom, a i vi i ja možemo hodati poput njega ići tim istim putem.

Rodnej Smit (Rodney Smith, 1860-1947), poznat kao "Džipsi Smit" (Gipsy Smith), je bio poznati metodistički evanđelista. Roditelji su mu bili Romi i iz tog razloga on nosi nadimak Džipsi. Obraćenje Gospodu je doživeo kada je imao šesnaest godina. Vodio je brojne sastanke probuđenja širom Engleske, i bio je poznat kao vatreni propovednik. Njegovi pozivi natrag Hristu i na probuđenje i dan danas pale srca.

^vrh

ZA NAS I ZBOG NAS

- Aleksandar Birviš

"A On bolesti naše nosi i nemoći naše uze na se, a mi mišljasmo da je ranjen, da Ga Bog bije i muči. Ali On bi ranjen za naše prestupe, izbijen za naša bezakonja; kar beše na Njemu našeg mira radi, i ranom Njegovom mi se iscelismo. Svi mi kao ovce zađosmo, svaki nas se okrenu svojim putem, i Gospod pusti na Nj bezakonje svih nas." (Isa. 53:4-6 RDK)

Prorok govori o Bogu, ali i o ljudima. Božija volja se ostvaruje na čoveku, na sinovima čovečijim, na narodu i pojedincima.

Naše bolesti i nemoći. Kakve veze ima obećani Pomazanik sa bolestima i nemoćima. Sluga Božji se prihvata poslova kojima se ne hrani ljudska sujeta: Ljudi vole da budu lekari, ali ne vole da budu bolesni. Hristos se prihvatio upravo toga. Pritom On ne gubi od svog dostojanstva. Šta je Gospod Isus uzeo na sebe? Uzeo je moje slabosti, nemoći, prestupe, grehe. Spasitelj je prihvatio stanje za koje nije bio kriv. Zato je Njegova lična nevolja bila veća i žalost Mu je bila dublja: Njega je oduševljavalo poslanje i zadatak, ali Mu je bilo teško da se bez svoje krivice našao na mukama. Jedini razlog Njegovog učešća u izbavljenju je bila ljubav prema palom čoveku: Sin Božiji se stavio na mesto prestupnika i patio kao da je On učinio greh i kao da je dužan da ispašta za grešničke krivice.

A mi mišljasmo. Nerazumevanje je bilo stalno prisutno i za vreme proroka i za vreme Hristovo i za vreme apostolsko. Ono je prisutno i danas. Spasiteljevi savremenici i sunarodnici nisu shvatali šta im ono donosi. Još manje su bili naklonjeni proslavljanju neugledna Pomazanika. Njih je zbunjivala i odbijala Njegova snishodljivost i to su Mu računali kao nedostatak. U svojim poslednjim ovozemaljskim časovima Gospod Isus je bio izložen ruganju. Rugači su odista verovali da Spasitelj nije po volji nebeskog Oca. Osnova za takvu pretpostavku je bila ono što su videli: Otac se ne zauzima za Sina, prepušta Ga nasilnicima i ne skida Ga s krsta. To je za rugače (i ne samo za njih) značilo da je Isus izgubio Očevu naklonost. Pa, i oni mirni i pobožni Jevreji nisu mogli da prihvate Hrista kao stradalnika. Oni su bili skloni da veruju da je Bog odbacio Isusa iz Nazareta. Zašto? To oni nisu pitali, jer bilo bi greh postavljati Bogu pitanja. Do čovekove svesti teško dopire istina da to što se s Gospodom dešavalo, da je to bilo zbog ljudi.

Treba verovati da je Hristos nešto učinio za nas. Njegova dela nisu bila samopokazivanje i samodokazivanje. To su dela sa određenim i vrlo stvarnim posledicama.

Ljudski zaključci su bili pogrešni. Prorok pokazuje u čemu je bila greška. Hristove patnje i umiranje ne daju se uključiti u koloseke i struje ljudskoga mišljenja. Želi li čovek da se uključi u Reč, on mora da se osloni na otkrivenje da to produbljuje. Neki zaključak i stav može izgledati ludost. Pred ljudima tako i izgleda jer se protivi njihovim zakonima mišljenja i navikama ubeđivanja. Međutim, to ne znači da je Božija reč netačna i nedelotvorna. Naprotiv, ona je vrlo delotvorna, jer sadrži Božiju volju.

On bi ranjen. Hristove rane nas obavezuju da se uzdamo samo u Njegovu žrtvu, da ljudske napore i dostignuća ne smatramo spasonosnim i životvornim. Apostol Pavle piše: "Jer nisam mislio da znam što medu vama osim Isusa Hrista, i toga raspeta." (1. Kor. 2,2) Istovremeno zajednica dece Božije se mora okrenuti objavljivanju Hrista Isusa, Spasitelja i Gospoda.

Prestupi i bezakonja. Ljudski gresi nisu okrivili Gospoda, nego je On dobrovoljno i promišljeno prihvatio krivicu za greh kao osnov za Božiju kaznu koja će se nad njim izvršiti. Ljudi iz Hristove okoline su izbegavali ovaj značaj krsta. Mnogi izbegavaju i danas. Ipak, Spasiteljev čin ostaje. Njegove posledice su delotvorne i u naše vreme. Potrebno je verom prihvatiti Hristovu zastupničku smrt: Ljudima je oprošteno, neće biti ispaštanja i umiranja, jer nebeski Otac je prihvatio Spasiteljevu žrtvu. Danas Bog nudi opravdanje onima koji veruju u Hrista.

Za naša bezakonja, našeg mira radi. Pogrešna mišljenja nisu i slaba mišljenja. Čovek se teško oslobađa nečeg što je sam izgradio i što je postalo deo njegove svakodnevice. Međutim, Spasitelj je toliko mnogo učinio za nas da je štetno i pogubno ako čovek ostane slep i gluh za dobrotu i milost i sve drugo što Bog nudi. Saberimo se i odlučimo da vidimo Njega, Spasitelja i Gospoda, kako za nas gine i kako nama donosi izbavljenje i mir.

Ranom njegovom. Nije bila rana nekog od nas. Nisam patio ja. Čovekovi napori nisu dovoljni da bi se razumeo Hristos stradalnik. Grešniku nedostaje potrebna volja da bi se prihvatio Božije volje. Kako to prebroditi? Treba tražiti puteve koji ne zavise od čoveka.

(1) Ne obraćati se ljudima, obraćati se Bogu. Gospod je patio, Sin Božiji je uspostavio mir s nebeskim Ocem, Hristos nam je doneo isceljenje. Bog jedini može da spase. On je pokazao i svoju dobru volju da izbavi. Njega treba tražiti pre svega i svrh svega. Ne usaglašavati svoju volju sa bilo čim drugim.

(2) Neizostavno poslušati Gospodnje zahteve. U Svetom pismu nam je otkrivena Božija volja. Neke od zamisli iz Božije reči danas žive tako samostalno da ljudi i ne primećuju odakle one dolaze. Zato se zaboravlja da sve što je dobro, plemenito i lepo potiče od Boga. Istinsko dobro je zato dobro što potiče iz Božije reči. Izvorna plemenitost je zato plemenitost što ju je Bog obeležio kao takvu. Neiskvarena lepota je zato lepota što je izišla iz Božije stvaralačke radionice. Zato se mora temeljito paziti na Svevišnja merila i zahteve Svevišnje volje.

(3) Udružiti se sa tražiocima spasenja. Hristos nam je omogućio da postanemo Božiji sinovi i Božije kćeri. To je posledica vere. Bog je obećao: "I biću vam otac, i vi ćete biti moji sinovi i kćeri govori Gospod Svedržitelj." (2. Kor. 6,18) Verom se uključujemo u veliku porodicu. Tako mi, ovde, imamo brata iz Libana, brata iz Centralne Afrike, sestru iz Grčke i dve američke porodice. Ništa nama ne smeta da budemo svoji zato što smo Gospodnji. Pripadamo Hristu i tako pripadamo onima koji su bili, koji jesu i koji će doći da Mu se priključe.

(4) Pripadati Bogu. Kad neko pripada zajednici dece Božije, trebalo bi da pripada i samom Bogu. U tom slučaju mi bismo imali da razgovaramo o nekoj posebnoj pripadnosti. Međutim, postoji živi savez između Boga i čoveka. Kao svaki ugovor i ovaj valja da se proverava u životu. Kako se obavlja? Ko se drži obaveza i u kojoj meri ih dosledno ispunjava?

a) Ima ljudi koji vrlo iskreno i požrtvovano pripadaju zajednici dece Božije, ali ipak nisu Boga doživeli i ne pripadaju Mu. Njihov život je ispunjen doživljajem našeg oblika zajedništva i bratstva, te veruju da su time ispunili Božiju volju. Sva sreća je da ih Gospod ne ostavlja u tom prividu. On ih dovodi k sebi, daje im određena iskustva i osposobljava sasvim određenim darovima dajući im sasvim određene zadatke.

b) Ima vernika koji su prihvatili Hrista kao Spasitelja, ali im On još nije Gospod. Gospod znači "Onaj koji jeste". U odnosu na Njegovo "jeste" sve drugo je "nije". Drugim rečima, Hristovo postojanje u životu jedne osobe isključuje sve drugo, pa i vlastiti život iste osobe, "jer ja zakonom zakonu umreh da Bogu živim; s Hristom se razapeh. A ja više ne živim, nego živi u meni Hristos. A što sad živim u telu, živim verom Sina Božijeg, kome omileh, i predade sebe za mene" (Gal. 2,19-20). To je potpuno pripadanje Bogu i u njemu se valja usavršavati.

"Svi mi kao ovce zađosmo, svaki nas se okrenu svojim putem, i Gospod pusti na Nj bezakonje svih nas." Prorok uvodi neke nove slike, ali ne saopštava ništa neobično. Pre bi se moglo kazati da saopštava nešto što je bilo uobičajeno.

Svi mi. Sav ljudski rod se odvojio od Boga. Prvi slušaoci i čitaoci razumevali su da se to odnosi na Jevreje. Međutim, svaki čitalac i slušalac do kog dopire ova reč treba da bude pošten i da kaže: Ovo se odnosi i na mene. Niko nije bez greha, pa ni ja. Tu je početna tačka svake evangelizacije, bilo da slušaoci veruju ili ne veruju. Greh je toliko prisutan i uočljiv u celokupnom ljudskom rodu da ni najokoreliji bezbožnici ne mogu a da ne priznaju njegovo postojanje.

Kao ovce. Poređenje sa ovcama je svakako proisteklo iz pastirskog života. U ono vreme (a i u vreme do raspada Otomanske Imperije posle prvog svetskog rata) sav narod je vrlo dobro poznavao ovčarstvo i način života u vezi s njim. Međutim, ovo poređenje ima i svoj duhovni razlog: Ovca je životinja koja se prinosila na žrtvu. Ona je označavala Jevrejima razumljive obrede, jer su se oni bogosluženju poučavali od malena. Tako su pri pogledu na ovcu ili pri razgovoru o njoj, jevrejski dečaci, mladići i zreli ljudi podrazumevali Božiji naum. Ovca posredno, ali očigledno, govori o namerama Božijim i njegovoj spasonosnoj ljubavi, a i o nepodmitljivoj pravednosti živog Boga. Takva jedna životinja, namenjena svetinji hrama, prikazana je kao spremna da zastrani, da otpadne. Nije li to pouka čoveku: Bog ga je namenio svetinji, a on je otišao u suprotnom pravcu?

Okrenu svojim putem. Ovce su životinje sklone stadu, tj. hrišćanski život je život u zajednici. Sveti Duh savetuje na ovaj način: neka se hrišćani drže svoje zajednice; opasno je ako je napuštaju i traže nekakve vlastite puteve bilo k Bogu bilo od Boga. Sa gledišta Svetog pisma traženje sopstvenog puta spasenja je lutanje koje odvodi u greh. Zašto? Zato što je to želja za zadovoljenjem lične gordosti i nadmenosti. Pisano je: "Nego svakog kuša njegova slast, koja ga vuče i mami." (Jak. 1,14) Istina o ovoj vrsti zastranjivanja i lutanja važi za svako vreme i za budućnost što će prethoditi Spasiteljevom ponovnom dolasku: "I ovo znajte najpre da će u poslednje dane doći rugači koji će živeti po svojim željama." (2. Pet. 3,3) Greh je postao navika, grehovnost nasledna, sa njom se rađamo, a često je i volimo. Ljudi imaju posebne sklonosti, želje, mišljenja, potrebe i mogućnosti, ali im je stremljenje uvek isto - svi teže prema grehu, sve dok ih Gospod ne uputi putem pravde. Svevišnji to ne čini na silu. Vraćanje Bogu nije čin prinude. Bog ne čini nasilje nad čovekovom voljom, nego upoznaje ljude sa Hristovim delom.

Gospod pusti na nj. Obećani Pomazanik uzima na sebe sve ljudske opakosti, teške i lake, naivne i prepredene, slučajne i namerne. Sve njih je nebeski Otac stavio na Sina i sve njih će Sin izneti na krst. Saznavši ovo hrišćani valja da objavljuju Evanđelje i da pozivamo narod na obraćenje. Zašto?

(1) Obraćenje je potreba, jer nema drugih mogućnosti da ogrehovljeni čovek pristupi Bogu, "jer onaj koji hoće da dođe Bogu, valja da veruje da ima Bog i da plaća onima koji ga traže." (Jev. 11,6)

(2) Obraćenje je hitna potreba. Za ljude je važno da što pre čuju vest o Hristu, jer (a) svi su pod grehom i u stalnoj su opasnosti da odu u večnu propast; (b) sutra se mogu promeniti prilike i pogodnosti za obljavljivanje Evanđelja i prihvatanje Hrista.

(3) Ne očekujmo da sutrašnji propovednici više učine od onog što današnji već čine.

Izvor: ISKRE, 1989/8-9.

^vrh

SUPROTNE PREDSTAVE O BOGU

- C.S. Lewis

Ako me upitate u šta hrišćani veruju, počeću odgovor time što ću reći u šta bi hrišćani trebalo da veruju. Ako ste hrišćanin, ne treba da verujete da su sve druge religije potpuno pogrešne. Ako ste pak ateista, morate verovati da su sve religije sveta u osnovi jedna velika pogreška. Ukoliko ste hrišćanin, slobodno možete verovati u sve te religije, čak i najneobičnije među njima. U vreme dok sam još bio ateista, morao sam da se prisilim na pomisao da je većina čovečanstva u zabludi u vezi najvažnijeg. Kada sam postao hrišćanin, mogao sam razmišljati mnogo slobodnije. Naravno, biti hrišćanin znači misliti da je hrišćanstvo u pravu tamo gde se razlikuje od drugih religija. Kao u aritmetici - samo je jedan rezultat ispravan, dok su svi ostali pogrešni, ali su neki od njih bliži ispravnom rezultatu od drugih.

Na toj osnovi čovečanstvo se, grubo uzevši, može podeliti na dve velike grupe: na većinu koja veruje u nekog Boga ili bogove i na manjinu koja ne veruje ni u kakvog Boga. Prema tome, hrišćanstvo bi smo mogli ubrojati u većinu - tj. svrstati ga uz stare Grke, Rimljane, savremene divljake, stoike, platoniste, hinduse, muslimane, itd. nasuprot savremenom materijalizmu zapada.

Nadalje, oni koji veruju u Boga mogu se podeliti prema tome u kakvog Boga veruju. Ovde se mišljenja uveliko razlikuju. Jedni tvrde da je Bog s one strane dobra i zla. Ljudi nešto nazivaju dobrim, a drugo lošim. Međutim, neki smatraju, da je tako samo s naše tačke gledanja, to što je čovek mudriji, to će manje nešto nazivati dobrim ili lošim. Sve više će uviđati da je svaka stvar s jedne strane dobra, a s druge loša i da drukčije ne može biti. Dosledno tome, ovakvi misle da će ta razlika nestati mnogo pre no što se približimo Božjem gledištu. Kazaće otprilike ovako: Rak nazivamo lošim, jer ubija čoveka, no isto tako mogli bi smo lošim nazvati vrsnog hirurga zbog toga što ubija rak. Sve zavisi od ugla iz kojeg gledamo. Prema drugom, suprotnom mišljenju dobar ili pravedan Bog je onaj koji se opredeljuje, ljubi ljubav, dok mrzi mržnju, koji od nas traži da se ponašamo na ovaj, a ne na onaj način. Prvo gledište, dakle ono koje tvrdi da je Bog s one strane dobra i zla, naziva se panteizam. Zastupnik ovog pravca je veliki pruski filozof Hegel, i koliko se meni čini takođe i hindusi. Zastupnici drugog stava su Jevreji, muslimani i hrišćani.

Uporedo sa ovom velikom razlikom između panteizma i hrišćanskog poimanja Boga obično ide i druga razlika. Panteisti obično veruju da Bog, da tako kažemo, pokreće svemir onako kao što mi pokrećemo vlastito telo - gotovo da je sam svemir Bog, tako da ako ne bi postojao svemir, ne bi bilo ni Boga, pa je prema tome, sve što postoji, deo Boga. Hrišćanska predstava o Bogu je potpuno različita. Hrišćani veruju da je Bog zamislio i stvorio svet onako kao što umetnik stvara sliku ili kompozitor muziku. Slikar nije isto što i slika i on ne umire ako uništimo njegovo delo. Kazaćete: "Da, ali on je uneo veliki deo sebe u tu sliku." No, to jedino znači da su čitava njezina lepota i zanimljivost proizišli iz njegove glave. Njegovo se umeće ne nalazi u slici na isti način kao što se nalazi u njegovoj glavi ili rukama.

Verujem da sada uočavate kako prva razlika između panteizma i hrišćanstva nosi sa sobom i drugu. Ako razliku između dobra i zla ne uzimate sasvim ozbiljno, tada je lako reći kako je sve što postoji deo Boga. Ukoliko smatrate da nešto može biti stvarno loše, a da je Bog stvarno dobar, onda nećete moći govoriti na taj način. Moraćete verovati da je Bog odvojen od sveta te da je mnogo onoga što primećujemo u svetu protiv njegove volje. Panteista koji je suočen sa problemom bolesti ili sirotinje, reći će: "Kad biste to mogli pogledati iz božanskog ugla, shvatili biste da je i to Bog." Hrišćanin bi rekao: "Ne lupetaj gluposti!" Jer, hrišćanstvo je aktivna religija. Ono tvrdi da je Bog stvorio svet - prostor i vreme, toplinu i hladnoću, boje i ukuse, sve životinje i biljke, sve je to Bog izmislio iz svoje glave.

Naravno, to pokreće, vrlo veliko pitanje. Ako je dobri Bog stvorio svet, zašto je taj svet pošao nizbrdo? Mnogo godina nisam nikako želeo slušati odgovore hrišćana na ova pitanja. Činilo mi se da je mnogo jednostavnije i lakše kazati da svet nije stvorila nikakva razumna sila, bez obzira na to koliko njihovi dokazi bili uverljivi. Zar nisu ti dokazi, u stvari, samo složen pokušaj da se izbegne prihvatiti ono što je sasvim očigledno? No, tada je za mene iskrsnula druga nevolja.

Moj dokaz protiv Boga se svodio na to da je svet okrutan i nepravedan. Međutim, kako sam uopšte došao do zamisli o pravdi i nepravdi? No, sa čime sam ja to ustvari upoređivao svet kada sam ga nazvao nepravednim? Po kojem kriterijumu ja to merim ili određujem? Ako je sve tako loše i besmisleno, zašto se ja, koji sam takođe deo tog besmisla, tako žestoko bunim protiv njega?

Čovek oseća da je mokar tek kad padne u vodu i to zato, jer nije vodena životinja. Riba se ne oseća mokrom. Naravno, mogao bih se odreći svoje zamisli o pravdi, govoreći da je ona samo moja subjektivna predstava. No, ako bih tako postupio, tada bi propao i moj dokaz protiv Boga, jer se on zasniva na tvrdnji da je svet stvarno nepravedan, a ne samo da ne ispunjava moja lična očekivanja. Dakle, upravo prilikom pokušaja da dokažem kako Bog ne postoji, drugim rečima, kako je celokupna stvarnost besmislena, došao sam do saznanja da je jedan deo stvarnosti - naime moja predstava o pravdi - sasvim smislena. Iz toga sledi da je ateizam suviše jednostavan. Kada bi čitav svemir bio besmislen, mi to nikad ne bi smo mogli otkriti - isto kao, ukoliko ne bi postojalo svetlo, pa prema tome niti bića sa očima, nikad ne bi smo znali da smo u tami. Tama bi bila besmislena.

Iz knjige HRIŠĆANSTVO.

^vrh

misaone refleksije

ŽALJENJE ZA PROŠLIM DANIMA

- Preuzeto sa Interneta

"Gospode, nauči nas tako brojati dane naše, da bismo stekli srce mudro." (Ps. 90:12)

Broni Ver se godinama brinula o pacijentima u kritičnom stanju ili na samrti i tokom godina primetila je da se veliki broj ljudi, kada su suočeni sa sigurnom smrću, po pravilu okreće prošlosti i analiziranju stvari koje su mogli da promene ili urade drugačije. Većina stvari za kojima su pacijenti žalili mogu se svrstati u pet kategorija a koje je objavio Huffington Post:

1. Voleo bih da sam imao više hrabrosti da živim život onako kako sam smatrao da treba, a ne onako kako su to drugi tražili od mene.

Ovo je bila najčešća stvar za kojom su ljudi žalili. Kada neko shvati da je njegov život na samom kraju, i pogleda iza sebe, lako je shvatiti zašto su propušteni snovi i prilike na prvom mestu. Veoma je važno da tokom života pokušamo da ispunimo što veći deo naših snova, jer će u jednom trenutku doći trenutak kada to neće biti moguće. Zdravlje nudi veliku slobodu koju veliki broj ljudi ne ceni, sve dok ga ne izgubi.

2. Voleo bih da nisam toliko radio.

Ovo je izgovorio skoro svaki od mojih pacijenata. Zbog posla su propuštali odrastanje dece i druženje sa voljenima. Ovaj problem najviše su imali muškarci koji su skoro svo svoje vreme provodili na poslu pokušavajući da obezbede bolje materijalno stanje za svoju porodicu. Ukoliko pokušamo da uprostimo svoje životne navike možemo smanjiti i sredstva koja su nam potrebna za srećniji život. Manje posla stvoriće više slobodnog vremena za druženje sa bližnjima i voljenima.

3. Voleo bih da sam imao hrabrosti da podelim svoja osećanja.

Veliki broj ljudi skrivao je svoja prava osećanja kako ne bi dolazio u sukob sa ljudima. Rezultat toga bio je prosečan život koji nikada nije imao šansu da preraste u nešto bolje. Mnogi su se čak i razboleli zbog emocija koje su držali u sebi i koje su samo rađale nezadovoljstvo i bes. Mi ne možemo da kontrolišemo reakcije drugih ljudi. Ipak, ukoliko svakome prilazite iskreno i bez skrivenih motiva, ljudi će možda na početku biti iznenađeni ili uvređeni, ali to će dovesti do znatno zdravijih i boljih odnosa ili do prekida nezdrave veze. U svakom slučaju, Vi ste ti koji će biti na dobitku.

4. Voleo bih da sam ostao u kontaktu sa starim prijateljima.

Vrlo često ljudi ne shvataju vrednost koju prijatelji iz detinjstva imaju sve dok ne bude kasno. Mnogi od nas zarobljeni su u svakodnevnim obavezama da su dozvolili da im veze sa starim prijateljima propadnu, veze sa ljudima koji nas najbolje poznaju.

5. Voleo bih da sam sebi dozvoljavao da budem srećniji.

Mnogi od mojih pacijenata sve do samog kraja nisu shvatili da je sreća izbor. Mnogi od njih zarobili su se u svakodnevnu rutinu - strah od promene doveo ih je do toga da se pred svima, čak i pred samim sobom, pretvaraju da su srećni. Međutim, duboko u sebi, želeli su da se ponovo iskreno smeju i šale kao nekada. Kada ste pri samom kraju svoga života, ono šta drugi misle o vama postaje Vama potpuno nebitno.

^vrh

Smešna strana

NEUSPELA DUHOVNA IMITACIJA

Jednog dana tri propovednika su rešila da odu zajedno na pecanje. Skupili su se ujutro na obali jezera, seli u čamac i otisnuli se malo dalje od obale, zabacili svoje udice i čekali da riba zagrize.

Kako je sunce bivalo već malo jače, jedan od propovednika reče: "Uh, baš počinje da greje, moram na obalu po šešir, ostao mi je u kolima." Zatim je ustao i "hodajući po vodi" otišao do obale uzeo svoj šešir i vratio se. No, čim se vratio u čamac drugi propovednik reče: "O, ne. Trebao sam ti reći da doneseš i moje naočare za sunce. No, idem ja po njih." Propovednik ustane, iskorači iz čamca i "hodajući po vodi" ode po svoje naočare i vrati se.

Treći propovednik, čija je crkva bila najveća i najpoznatija u gradu, sve je to ćutke i pomalo zavidno gledao ne usuđujući se išta komentarisati. Mučio se neko vreme u sebi videći šta su ova dvojica učinila a onda ustade i reče: "Braćo, idem ja malo do obale, da protegnem noge!" Hrabro iskorači ispred sebe napolje iz čamca i u istom trenu pljusne u vodu...

A kada se nekako ponovo uvukao u čamac i dok je posramljen cedio mokru odeću sa sebe, jedan od propovednika mu reče: "Brate, oprosti nam. Mi već dugo pecamo na ovom mestu i tačno znamo gde se nalazi podvodno kamenje. Trebalo je to i tebi da kažemo..."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 71 / 2012.

Jul - Avgust

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Nijedan trud u Gospodu nije uzaludan - Vlado Pšenko

* Sud počinje od kuće Božje - Derek Prince

* Vrline privlače - Aleksandar Birviš

* Život kao poema - Emet Batervert

* Božje nasledstvo - Robert W. Smith

* misaone refleksije

* Smešna strana

"Blago onima čista srca, jer oni će gledati Boga." (Mt. 5:8)

U našem svakodnevnom životu mi mnogo pažnje polažemo na ličnu čistoću. Gledamo da imamo čistu odeću, čisto lice, čistu kosu. Nastojimo biti ugodni ljudima koje srećemo tokom dana, da im ostavimo lepu i čistu sliku o nama. A šta je sa našom unutrašnjom čistoćom, da li njoj poklanjamo barem upola manje vremena kao i spoljašnjoj?

Čistoća srca nije samo nevinost, to je nešto mnogo više. Ona je rezultat duhovne ljubavi prema Bogu. Božji naum je da rastemo u svojoj čistoti srca. Ako želimo da održimo lični kontakt sa Gospodom, to onda znači da moramo nečega da se odreknemo, da odbijamo da to činimo ili čak i mislimo o tome.

No, koliko god težili da naš život sa Bogom bude ispravan a naša unutrašnja čistoća besprekorna, ipak s vremena na vreme se može desiti da se ona uprlja. Bog nas neće zaštiti od ove opasnosti, jer na taj način učimo i shvatamo važnost i neophodnost održavanja naše unutrašnje čistoće. Još važnije je to, da naša vizija Božanske milosti biva urezivana u naš karakter, a taj karakter srca nosi poseban blagoslov: Oni čistoga srca će Boga gledati.

Dragi naši čitaoci,

Bog nas svojom suverenom milošću čisti, ali i mi bi treba da odradimo svoj deo, da bi Božje čišćenje donelo najbolje rezultate. Naš deo je veoma jednostavan, i on se zove poniznost. Poniznost podrazumeva priznanje greha, a priznanje greha donosi njegovo očišćenje: "Ako ispovedamo svoje grehe, on je veran i pravedan - da nam oprosti grehe i očisti nas od svake nepravednosti." (1. Jn 1:9 EČ)

Ne zaboravimo da je naša "unutrašnja čistoća" isto tako vidljiva kao i spoljašnja. Ona se vidi u našem karakteru i govoru, kroz naše ponašanje i naše svedočanstvo. Dakle, ako ljude ne možemo obmanuti po pitanju čistoće našeg srca, onda Boga još manje. I naravno, da bi smo se menjali spolja, čišćenje uvek treba da ide ispravnim redosledom: Da najpre iznutra budemo čisti da bi bili i spolja (Mt. 23:26).

Vaša, SIONSKA TRUBA.

^vrh

NIJEDAN TRUD

U GOSPODU NIJE UZALUDAN

- Vlado Pšenko

Osećaš li se ponekad obeshrabreno? Zasigurno "da", ukoliko se oko mnogo stvari trudiš a ne vidiš uspeha. Još je teži osećaj, kada od drugih čuješ: "Sve je to lepo što radiš, no, kakve koristi od toga? To ničemu ne služi." Ne dozvoli sebi da odeš s ovoga sveta, a da ti je poslednja reč na usnama: "Svaki je trud na ovome svetu uzaludan!"

Želim te ohrabriti i reći ti: "Možda, ipak, nije tako!" Tvoj trud ne mora biti uzaludan! Ipak je jedno potrebno: sa ljudskog preći na Božje delo. Jedan od heroja vere u Bibliji jeste apostol Pavle. Kud god je on išao, celim je svojim srcem propovedao Radosnu vest o spasenju po Isusu Hristu. Nailazio je na takva protivljenja i poteškoće, da je mnogo puta mogao odustati. Zasigurno su mu prepreke na svakom koraku davale do znanja: "Nećeš proći dalje. Pavle tvoj trud je uzaludan."

Nasuprot tome, Pavlova je poruka vernicima bila: "Vaš trud nije uzaludan!" U Bibliji, u Novom zavetu, u Prvoj poslanici crkvi u Korintu, nailazimo na ove Pavlove reči: "Zato, braćo moja mila, budite čvrsti, ne dajte se pomaknuti, budite bogati u delu Gospodnjem svagda, kad znate da trud vaš u Gospodu nije uzalud." (1. Kor. 15:58 DS) Apostol podstiče crkvu na dela Božja sa naglaskom da takav trud neće nije uzaludan - ne može propasti. Duboko verujem da je pravo delo Božje ono koje Bog čini kroz tebe za tvog bližnjeg ili ono koje je plod tvojih suza i čežnji da služiš Bogu.

U Bibliji, u Prvoj knjizi o Carevima, u sedamnaestom poglavlju, postoji zapis o siromašnoj udovici koja je živela u mestu Sarepta, u području grada Sidona. Za Izraelce je to bilo pagansko područje. Uprkos tome što su Jevreji izbegavali paganska naselja, izraelski prorok Ilija je zašao u to mesto u potrebi za hranom i vodom. Izraelom je vladao kralj Ahav, koji je činio ono što je bilo zlo u Božjim očima. Udovoljavao je nastojanjima svoje žene Jezavelje, paganke koja je poticala upravo iz područja Sidona, da uvede obožavanje paganskih bogova. Ilijin je zadatak bio suprostaviti se ovakvim bogohulnim nastojanjima. Došla mu je Božja reč: "Ustani, idi u Sareptu sidonsku, i sedi onde; evo zapovedio sam onde ženi udovici da te hrani." (1. Car. 17:9 RDK) To je bilo, kao da je Bog rekao: "Tamo imam jednu osobu, kroz čije srce mogu delovati. U tom gradu je jedna siromašna žena, otvorena za moj naum. Kroz nju te mogu nahraniti i napojiti."

Susret proroka Ilije i udovice zbio se pokraj gradskih vrata. Evo kako to Biblija opisuje: "I ustavši otide u Sareptu; i kad dođe na vrata gradska, gle, žena udovica kupljaše onde drva; i on (Ilija) je dozva i reče joj: Donesi mi malo vode u sudu da se napijem. I ona pođe da donese; a on je viknu i reče: Donesi mi i hleba malo.'' (1. Car. 17:10-11 RDK) Dok nije stigao u Sareptu, Ilija je pio vodu iz potoka. Međutim, potok je presušio. Voda je postala vrlo tražena. Dati nekome da pije, u području gde vlada oskudica vode, bila je dragocena pomoć. Udovica je spremno pošla po vodu, da napoji njoj nepoznatog Izraelca, ali žednog i umornog putnika. Ilija je bio i gladan. Činilo se da udovica ne može udovoljiti toj njegovoj potrebi, jer je odgovorila: "Tako da je živ Gospod Bog tvoj, nemam pečenog hleba do grst brašna u zdeli i malo ulja u krčagu; i eto kupim drvaca da otidem i zgotovim sebi i sinu svom, da pojedemo, pa onda da umremo." (1. Car. 17:12 RDK) Ipak, Ilija je ustrajao u svojoj molbi dajući joj do znanja da njen trud i žrtva neće biti uzaludna: "Jer ovako veli Gospod Bog Izrailjev: Brašno se iz zdele neće potrošiti niti će ulja u krčagu nestati dokle ne pusti Gospod dažda na zemlju." (1. Car. 17:14) Žena je poslušala. "I ona otide i učini kako reče Ilija..." (1. Car. 17:17 RDK)

Ova siromašna žena je mogla pronaći mnoge razloge da ne pomogne proroku. Vladala je netrpeljivost između njenog naroda i Izraelaca. Stoga je mogla reći: "Zar da jednom Izraelcu dam i poslednje parče mog hleba?" Mogla je bez reči otići sa mislima: "Ni meni nema ko da pomogne." U svojoj krajnjoj oskudici je dala jelo i piće tuđem čoveku u potrebi. Pouzdala se u njegovo obećanje, iako bi se možda mnogi - na njenom mestu - predomislili i rekli: "Pomogao bi ti, da nisam u tako teškoj situaciji!"

Međutim, ova je udovica bila spremna na Božje delo. U svom je domu - kako to u nastavku čitamo - osigurala i prenoćište za Iliju. Bog je mogao računati na nju. Trud, koji je ona uložila oko njoj nepoznatog čoveka, da ga udomi, nahrani i napoji, doneo je samoj udovici dva velika blagoslova. Prvi je taj što se brašno iz ćupa "ne potroši niti ulja u krčagu nesta po reči Gospodnjoj, koju reče preko Ilije." (1. Car. 17:16 RDK) Drugi je još veći. Kad se udovičin sin nasmrt razboleo, Ilija ga je položio na svoju postelju i zavapio Bogu: "Gospode Bože moj, zar si i ovu udovicu kod koje sam gost tako ucvelio umorivši joj sina?" (1. Car. 17:20 RDK) Bog je uslišio molbu i Ilija je vratio sina udovici rečima: "Vidi, živ je tvoj sin!" (1. Car. 17:23 RDK)

Na kraju, njen trud nije bio uzaludan ni u pogledu napredovanja Božjeg dela. Taj za nju nepoznati čovek, još k tome Izraelac, bio je Božji prorok Ilija, koji je - zahvaljujući njenoj pomoći - mogao nastaviti Božje poslanje.

Uvek se volim setiti malih dragocenih Božjih zahvata u mom ličnom životu. U jednom razdoblju mladosti, živeo sam vrlo povučeno. Duša mi je vapila Bogu i čeznula za njegovim dodirom. Uteha u mom usamljeničkom životu bile su knjige, od Biblije do drugih knjiga, uglavnom duhovnog sadržaja. Ustrajno sam zapisivao pojedine odlomke, lepe misli i izreke. Imao sam staru pisaću mašinu, koja mi je bila dobri pomoćnik i saradnik. Kako je rđa već valjano načela ovu mašinu, morao sam snažno udarati po tipkama mašine, kako bi se dobro utisnula slova na papir. Čak su mi i prsti oticali od snažnih udaraca. Da me je neko gledao sa strane, dok sam u polumračnoj sobici zapisivao izabrane misli i izreke, zasigurno bi pomislio u sebi: "Pa, ovaj mladić je lud, šta će mu te knjige i što sve to zapisuje! Kakve koristi od toga! Bolje je da sebi potraži neki bolji posao a ne da se ovako uzalud muči!" Ne bi mu mogao ništa reći u svoju obranu. Nisam imao nikakav poseban plan sa tim mojim zapisima, osim što sam ih doživljavao kao hranu za moju usamljenu dušu.

Međutim, mnogo godina kasnije, došao sam u iznenadnu priliku da zajedno sa prijateljima, koje sam u međuvremenu stekao, organizujem mesečne Večeri hrišćanske poezije. I tada, većinu onih misli i izreka, stihova i priča, zapisanih na toj staroj pisaćoj mašini, uspeli smo predstaviti na ovim susretima, što je bilo dobro primljeno. Shvatio sam, da je Gospod to prepoznao kao svoje delo, dok sam dan za danom, uz duboke vapaje Bogu i natečene prste, prepisivao rečenice iz omiljenih knjiga. Mislio sam da će ti zapisi služiti samo za moju dušu, a Gospod je učinio da oni iziđu na svetlo dana, te da ih još neko osim mene čuje. Meni je to bila dobra pouka da nijedan trud nije uzaludan, ako iza njega stoji srce koje vapi Bogu.

Vlado Pšenko

vladimir.psenko@zg.t-com.hr

www.krscanski-radio.hr

^vrh

SUD POČINJE OD KUĆE BOŽJE

- Derek Prince

Britanski hrišćani su suočeni sa tmurnom i neporecivom činjenicom: Nacija je došla pod osudu Božiju. Za to postoje mnogi razlozi, ali se mogu sažeti u jednoj jednostavnoj izjavi: Mi smo počinili greh zbog kojeg je Isav odbijen - prezreli smo naše prvorodstvo (Jev. 12:15-17).

Bog nam uvek sudi prema meri prosvetljenja koje smo dobili. Isus je rekao Jevrejima njegovog vremena da će njihova osuda biti mnogo teža nego Sodomi i Gomori, jer su oni dobili mnogo veće otkrivenje istine od ovih gradova (Mt. 11:20-24).

Isto važi i za Veliku Britaniju tokom poslednja tri veka. Malo drugih naroda su imali takav pristup Reči Božjoj kao što je to bilo dato britanskom narodu. Kroz kulturu i tradiciju, preko crkve i jevanđelista, i kroz štampanu reč. Britanija je bila blagoslovenija od svih drugih naroda, jer je posedovala znanje istine Božje. Naša osuda za njeno odbijanje danas, biće srazmerna datoj nam privilegiji nekad.

Mnogi hrišćani ne shvataju da Sud Božji ne počinje sa ljudima u svetu, već sa narodom Božjim. Petar je rekao hrišćanima u svoje vreme: "Jer je vreme da se počne sud od kuće Božje. Ako li, pak, prvo od nas, kakav će biti kraj onima koji se protive Božjemu evanđelju?" (1. Pet. 4:17 DS). Ove reči se u istoj meri odnose i na crkvu u bilo kojoj zemlji danas.

Od svih greha koji bi se mogli nabrojati i istaći protiv savremene crkve, dovoljno je da se spomenu samo dva: materijalizam i kompromis.

U Luki 17:26-30 Isus je predvideo da će period pre Njegovog povratka biti kao u dane Noja i Lota. On je spomenuo konkretno osam aktivnosti koje su bile karakteristične u te dane: hrana, piće, ženidba, udaja, kupovina, prodaja, izgradnja i sadnja. Ipak, ne postoji ništa posebno ili grešno u bilo kojoj od ovih aktivnosti. Šta je onda bio problem?

Problem je bio materijalizam. Ljudi tih dana su postali toliko zaokupljen svim tim materijalističkim aktivnostima, kroz koje u nastojali utoliti svoje telesne želje, da su postali nesvesni predstojećeg Suda Božjeg. I kada je presuda došla, oni su bili potpuno nespremni - zatečeni. Isto važi i dan danas za većinu nominalnih hrišćana širom sveta. Ako se očekuje da će se konačna presuda od Boga iznenada odigrati, uz neočekivani povratak Isusa Hrista, oni će biti zatečeni potpuno nespremni.

Kao i materijalizma, i greh kompromisa često ide nepriznat - neprimećen. Pre oko dve godine, dok sam se molio, imao sam mentalnu sliku unutrašnjosti jedne tipične crkvene sale sa redovima klupi i platformom sa propovedaonicom, klavirom i tako to. No, cela sala je bila prožeta nekom vrstom magle. Obrisi stvari su se mogli nazreti, ali ništa nije bilo oštro vidljivo. Dok sam se pitao šta ta magla predstavlja, Bog mi je dao jednu jasnu reč: kompromis.

U većini savremenih crkava, mnogo osnovnih moralnih načela i doktrinarnih istina, koje su tako jasno utvrđene u Novom zavetu, postale su zamagljene i neefikasne. U Prvoj Korinćanima 6:9-10 Pavle je istakao: "Ili ne znate da nepravednici neće naslediti carstva Božjeg - Ne varajte se: ni bludnici, ni idolopoklonici, ne preljubočinici, ni mekušci, ni pederasti, ni lupeži, ni grabljivci, ni pijanice, ne opadači, ni razbojnici, neće naslediti carstva Božjeg!" (DS) Ipak, crkva je danas puna ljudi koji čine ove grehe, a ona to potpuno nezainteresovano toleriše - pravi kompromis. U stvari, došlo je vreme da se i pohvali kakvim gresima (npr. homoseksualnost) svojih članova, jer je postala "politički korektna".

Neki čovek koji je dugo godina bio član neke crkve, leži u bolnici i umire od AIDS-a, on se zarazio kroz praktikovanje homoseksualnosti. Tokom svoje bolesti on je konačno primio Hrista i počeo da čita Novi zavet. Nakon čitanja nekih delova u Novom zavetu, on je poslao hitnu poruku osobi koja ga je dovela Hristu: "Dođite i molite se za mene, trebam izbavljenje, jer nikada nisam znao da ima nešto loše u mom načinu života."

Nažalost, glavna odgovornost za erozije i odbacivanje mnogih temeljnih istina hrišćanske vere po crkvama ne leži na svetu, već na samim vođama crkvi. Postala je već redovna pojava da se čuje od nekog crkvenog glavešine kako poriče Hristovo devičansko rođenje, kako dovodi u pitanje božanstvo Isusa Hrista, ili kako se prećutkuje, negira, pa čak i ismeva potreba za pokajanjem i spasenjem.

Možda vrhunac ovog tragičnog samo-destruktivnog procesa u crkvi Velike Britanije je bio u tzv. posebnom "Inter-Faith" bogosluženju, tj. ekumenskom bogosluženju, održanom po britanskim katedralama i parohijama. Kenterberijski nadbiskup (Archbishop of Canterbury) je otvoreno i javno učestvovao u obožavanju lažnih bogova zajedno uz vođe hindu, budističke, muslimanske i sika religije. Sličnom bogosluženju je čak jednom prilikom prisustvovala i sama Britanska kraljica, koja se obavezala svojom zakletvom, pri svome krunisanju, da će "braniti hrišćansku veru". Šta Bog misli o svemu ovome jasno ističe u Osiji 5:10 gde kaže: "Knezovi su Judini kao oni koji premeštaju među; izliću na njih kao vodu jarost svoju." (RDK)

Ipak, unutar crkve i dalje postoji iskreni ostatak odanih sledbenika Isusa Hrista. A ako smo i mi među njima, kako onda Bog od nas zahteva da odgovorimo na sadašnju krizu u crkvi?

Jedan jasan odgovor je dat u Drugoj Dnevnika 7:14: "I ponizi se narod moj, na koji je prizvano ime moje, i pomole se, i potraže lice moje, i povrate se od zlih puteva svojih, i ja ću tada uslišiti s neba i oprostiću im greh njihov, i isceliću zemlju njihovu." (RDK) Fraza,"narod moj, na koji je prizvano ime moje", se odnosi na sve hrišćane koji uzimaju ime Isusa Hrista na sebe.

Zadnjih 30 godina ja sam mnogo puta propovedao na ovaj stih iz Pisma, ali nedavno sam bio suočen sa šokantnim otkrivenjem! Božji narod u našem vremenu nije nikada ispunio prvi uslov. Mi se nikada nismo zaista ponizili pred Bogom. Naš ponos - kako religiozne i rasne pozadine - stoji kao barijera koja čini da ne dobijamo odgovor na naše molitve za nas same i za naš narod.

Kroz mnoga delovanja Boga u mome životu, ja sam naučio da najefikasniji način za mene jeste onda kada se ponizim. To je nešto vrlo jednostavno, to je priznanje mojih greha Bogu. Kada priznajemo naše lične grehe Bogu, nemoguće je da se to učini sa stavom ponosa, jer se mora doći ponizno pred Boga.

Osim toga, ja razumem da je Bog sam sebe obavezao da nam oprosti samo one grehe koje mi priznajemo pred njime i kajemo se zbog njih. "Ako li priznajemo grehe svoje, veran je i pravedan da nam oprosti grehe i očisti nas od svakoga zla." (1. Jn. 1:9 DS) Nepriznati gresi su neoprošteni gresi. Dakle, barijera ponosa gradi drugu barijeru neoproštenih greha.

Biblija nas podstiče da ispovedamo naše grehe ne samo Bogu, već i jedni drugima. "Ispovedajte, dakle, jedan drugome grehe i molite se Bogu jedan za drugoga, da ozdravljate. Mnogo može pomoći snažna molitva pravednoga." (Jak. 5:16 DS) Ispovedajući naše grehe Bogu mi se bavimo našim vertikalnim ponosom, dok priznajući naše grehe jedni drugima mi se bavimo našim horizontalnim ponosom. Teško da možemo imati stav ponosa prema nekome kome smo upravo priznali naše lične grehe.

Ovo se posebno odnosi na odnos između muža i žene. Oni koji redovno ispovedaju svoje grehe jedni drugima ne bivaju međusobno odvojeni barijerom ponosa - uživaju prisnije zajedništvo. Osim toga, priznanje greha je osnovni preduslov za efikasno molitveno posredovanje (zastupanje). Danilo je pohvaljen kao jedan od velikih pravednika u Bibliji, ali kada je krenuo da se moli za svoj narod Izrael, počeo je to priznavanjem svog udela u njihovom (nacionalnom) grehu (Danilo 9:3-13).

Verujem da Bog čeka na nas hrišćane da se ponizimo pred Njime i da jedni drugima ispovedimo svoje grehe - da se ponizimo. Tek nakon, što to uradimo, možemo dalje od Boga traži isceljenje naše zemlje - probuđenje.

No, moram dodati još i reč upozorenja. Nemojte početi sa nekom morbidnom i teatralnom introspekcijom! Sveti Duh je "prst Božiji" (Mt. 12:28; Lk. 11:20). Zamolite Boga da stavi svoj prst na grehe koje trebate priznati. On će to učiniti sa nepogrešivom tačnošću, verovatno će na svetlo izvesti grehe koje nikada niste ni prepoznali kao grehe!

Iako sam ja ograničio ovu analizu na duhovnu situaciju u Velikoj Britaniji. Mnogo od onoga što sam rekao, međutim, važi i za druge narode koji su naslednici judeo-hrišćanskog nasleđa i za crkve širom sveta. Neka Bog svima nama pomogne da prihvatimo našu ličnu odgovornost!

Izvor: Teaching Letter, No. 1.

^vrh

VRLINE PRIVLAČE

- Aleksandar Birviš

Pretpostavljam da znaš šta su vrline ili - kako su stari voleli da kažu - dobrodetelji. To su karakterne osobine koje čoveka čime boljim, plemenitijim i duhovno lepšim. Za hrišćane su vrline neophodnost. Gospod menja ljude ne bi li ih ispunio dobrim osobinama. Samo tako hrišćani mogu govoriti o čestitosti.

U svetu bez Boga ne govori se o vrlinama. Tamo se ljudi cene po jednom merilu koje se nalazi u Svetom Pismu. To je uspeh.

Na prvi pogled izgledalo bi da nema mesta razgovoru o vrlinama. Od malena nas uče da budemo uspešniji. Sva druga merila, pogotovo karakterne osobine po primeru Gospoda Isusa Hrista, predstavljaju kočnicu za čoveka koji želi uspeh.

Ipak vrline imaju svoju vrednost. One su privlačne, ali kod "onih drugih". Nepošteni poslodavac čezne za poštenim radnikom. On zna da ne bi postao poslodavac da nije nekada potkradao svog gazdu. Zato se grozi pomisli da njegov radnik može biti onakav kakav je bio on sam.

Slično je i sa lošim radnikom. On bi jako voleo da ima krotkog i velikodušnog poslodavca. Ukoliko je gazda prostodušniji, utoliko je poželjniji. Lakše će ga radnik potkradati. Neće biti potrebno mnogo veštine da se takvom poslodavcu nešto zakine i na nečem podvlači.

Vrline poštuju i razvratnici. Neverni muž bi želeo da ima povučenu, poniznu, poštenu i krotku ženu. On smatra da su obavezne ženske vrline koje muškarca ne obavezuju. Njemu je prirodno da živi po prirodi, a priroda baš i ne zna šta je bračna vernost. Naravno, za razvratnika je prirodno da razvrat bude njegova povlastica, a da njegova žena i deca budu lišena te povlastice.

Međutim, i razvratna žena slično misli. Ona bi se vrlo rado udala. Njen ideal nije muž koji se razuzdano ponaša. Naprotiv, ona očekuje da nađe čoveka koji će biti pošten, veran, milosrdan, privržen kući, braku i porodici. Ona se grozi kafanskog čoveka. Žestoko joj smeta da muž bude sličan njoj. (Suprotnosti se privlače. Kakva ironija!).

Naš Spasitelj Gospod Isus Hristos, drugačije gleda na vrline. Napomenuću Njegova dobro poznata "Blaženstva", izreke kojim je započeo svoju besedu na gori (Mt. 5:3-12).

"Blaženi siromašni duhom, jer je njihovo Carstvo Nebesko.

Blaženi koji plaču, jer će se utešiti.

Blaženi krotki, jer će naslediti zemlju.

Blaženi gladni i žedni pravde, jer će se nasititi.

Blaženi milostivi, jer će biti pomilovani.

Blaženi čisti srcem, jer će Boga gledati.

Blaženi mirotvorci, jer će se sinovi Božiji nazvati.

Blaženi prognani zbog pravde, jer je njihovo Carstvo Nebesko.

Blaženi ste kad vas sramote i progone i lažući govore protiv vas svakojake rđave reči, zbog mene. Radujte se i veselite se, jer je velika plata vaša na nebesima; ta tako su progonili i proroke pre vas."

Blaženstva su uslovljena, povezana s posledicama. Tako ih treba razmatrati. Svetovni ljudi će ih videti nekako drugačije, ne zato što su Blaženstva nešto drugo za njih, a nešto drugo za Hristove vernike i vernice, nego zato što nam vera u Spasitelja i spasenje menja sveukupni život pa i način posmatranja svega postojećeg. Vrline sadržane u Blaženstvima razmatram prema poretku izloženom u Evanđelju po Mateju.

Prvo blaženstvo: Blaženi siromašni duhom, jer je njihovo Carstvo Nebesko. Ovo znači da su pred Bogom u posebnom ozračju ljudi koji su se odrekli gordosti.

Ovozemaljski vladari bi voleli da imaju podanike bez gordosti i ponosa. Kako bi uspešno vladali državom u kojoj svi cene vladara, a niko ne ceni sebe. Međutim, takvim se častima oni neće počastiti. Za siromašne duhom je predviđena jedna drugačija vlast. Njima je obećano Carstvo Nebesko. Tako je rekao Gospod i tako mora biti.

Drugo blaženstvo: Blaženi koji plaču, jer će se utešiti.

Političari vole ljude koji plaču. Ljudi na vlasti i ljudi iz opozicije ne znaju mnogo da li je tuga vrlina ili je nedostatak vrlina. Ipak, i jedni i drugi ostvaruju svoj politički uspeh na tuđem jadu. Obećavaju nešto što će utrti suze. Plač ostaje, a oni po suzama doplivaše gde im mesto nije. Za razliku od njih, Gospod ima stvarnu utehu za ožalošćene. Neće nas utešiti ni lično staranje ni briga okoline. Uteha je u Bogu živome.

Treće blaženstvo: Blaženi krotki, jer će naslediti zemlju. To jest: trajno bogatstvo pripašće onima koji se odriču sile i onda kad je imaju na svojoj strani.

Krotki ljudi su prijatniji ovom svetu od nabusitih i bahatih. Svetovni čovek se trudi da bude nametljiv, ali voli da mu krotki ljudi obavljaju poslove. Krotke devojke se brže udaju nego li žustre. (Kaže se: "Pitomu pticu je lako uhvatiti"). Krotki se neće buniti, neće pribegavati sili, pa ni svoje vlasništvo neće braniti silom. To može biti sila zakona, oni se neće ni u nju mnogo uzdati. "I koji hoće da se sudi s tobom i košulju tvoju da uzme" - kaže Gospod Isus - "podaj mu i haljinu". Ipak, krotki neće biti bez dobitka. Oni će naslediti zemlju, a zavojevači i nasilnici će je izgubiti.

Četvrto blaženstvo: Blaženi gladni i žedni pravde, jer će se nasititi.

Ljude na vlasti privlači moja i tvoja žeđ za pravdom. Svako voli objavljivanje pravde. Međutim, niko od njih neće priznati, a dobar deo i ne uviđa, da zbog nedostatka pravde raste glad za hranom i žeđ za vodom. Nepravedna raspodela dobara je goruće pitanje savremenog sveta. Nepravde u zdravstvenoj zaštiti su uzrok teških nevolja za dobar deo sveta. Nas će puštati da objavljujemo pravdu, ali će drugi nastojati da je sprovede u život kako bi sačuvali svoja nepravedno stečena dobra i položaje. Bog je, ipak, jedini koji određuje šta je pravda i kako se ona najprikladnije ostvaruje.

Peto blaženstvo: Blaženi milostivi, jer će biti pomilovani.

Nadmeni i nasilnici vole milostive. S milostivima se svašta može činiti. Oni se ne svete. Oni se staraju za pomilovanje. Treba li milostivi da se odriču milosti kad vide zloupotrebe i dožive zlostavljanja? Ne. Neka milostivi i nadalje budu milostivi. Njima je Gospod Isus obećao da će biti pomilovani. Svakome će kad-tad biti potrebno da primi pomilovanje. Sve naše zasluge su uništene. Hristovu reč niko i ništa neće osporiti ni na sudovima privremenim, ni na sudu večnome.

Šesto blaženstvo: Blaženi čisti srcem, jer će Boga gledati.

Ljudi čistoga srca imaju čiste misli, čista htenja i čista osećanja. Svetovnim ljudima je to zagonetka. Ipak, svi osećaju potrebu za ljudima čistog srca. Čovek čistog srca je pouzdaniji kao blagajnik, stručniji je kao majstor, poverljiviji je kao vaspitač, verniji je kao savetnik. Šta svetu smeta? Smeta ukor. Ljudi čistog srca dokazuju samim svojim postojanjem: moguće je da čovek bude bolji i moguće je da čovek neposredno upozna Gospoda. To vređa ljude, zato što svetovni ljudi misle da su najbolji, a ako u Boga veruju, onda tom Bogu mnogo zameraju. Najednom se pred njima pojavljuju drugi ljudi, drugi način življenja i drugo životno usmerenje. Tu su, ali su drugačiji. Pristupni su, ali su odvojeni.

Sedmo blaženstvo: Blaženi mirotvorci, jer će se sinovi Božiji nazvati.

Političari neprestano govore o miru. Kad bi to bilo istina, svet bi bio prepun sinova Božijih. Međutim, to su priče za birače. Iza tih priča su pritajeni osvetnici i osvajači: uspavljuju protivnike i dobijaju na vremenu. (Smirili bi oni svet pretvarajući ga u groblje).

Osmo blaženstvo: Blaženi prognani zbog pravde, jer je njihovo Carstvo Nebesko.

Svet se šepuri: raspravlja o pravdi. Ipak, taj svet nepoštedno po svojim sudovima povlači ljude koji traže da se pravda dosledno sprovodi. Pravednike žestoko progone zato što nastoje da žive po volji Božijoj. Od sveta se bolje ne može očekivati. Zato se pravednici ne povlače pred progonima. Njima je Spasitelj zajemčio Carstvo Nebesko. Njega radi oni trpe.

Deveto blaženstvo: Blaženi ste kad vas sramote i progone i lažući govore protiv vas svakojake rđave reči, zbog mene. Radujte se i veselite se, jer je velika plata vaša na nebesima; ta tako su progonili i proroke pre vas.

Deveto blaženstvo je završno blaženstvo. Ljudi vole prognanike, izbeglice, raseljene. Oni su odlična građa za televizijske, novinske i radio izveštaje. Svetu su tvoja stradanja neka vrsta egzotike, uzbudljivog filma bez velikih zvezda. Izveštači i novinari ne spominju proroke od starina. Njima su važne novosti. Ti si im važan kao vest. Inače si beznačajan i prepušten progoniteljima.

Nemoj žaliti ako se svetu ne sviđaš. Žali ako si toliko sličan bezbožnicima te im se sviđaš. Gledaj Hrista. On je trpeo i pobedio. Ti pobeđuješ s mnogo manje trpljenja. Ti ne nosiš na sebi grehe svega sveta. Ti donosiš Evanđelje: Hristos spasava, Spasitelj caruje, ti si spasen, jer te je Gospod zavoleo. Gospodu slava u sve vekove. Amin.

Izvor: Poruke pomirenja - Ikonos (TWR, www.twr-serbia.org).

^vrh

ŽIVOT KAO POEMA

- Emet Batervert

Spoznaja da grešnik ne zaslužuje svoje spasenje zbog svojih ranijih dobrih dela ne bi trebalo da zaslepi hrišćane. Dobra dela treba da čine u skladu sa Božjom namerom i sa njegovom voljom, na ovo nas podseća apostol Pavle: "Jer, mi smo njegovo delo, stvoreni u Hristu Isusu za dobra dela koja je Bog unapred pripremio da ih činimo" (Ef. 2,10 DS).

O kakvim dobrim delima je ovde reč? Da li su ona povezana sa Božjom voljom i našim spasenjem? Razmišljajmo o tome šta to može činiti svaki hrišćanin bez obzira na svoje talente i obrazovanje.

Reč koja je prevedena sa "njegovo delo", je u grčkom poiema, što je isti koren sa reči poema - pesma. A to znači "nešto stvoreno". Ovaj izraz ponovo nalazimo u Rimljanima 1,20, ali u množini, a odnosi se na svedočanstvo, kojim stvorenja u prirodi prikazuju veličinu i silu Stvoritelja (usp. Psalam 19).

No, sama priroda u potpunosti ne otkriva Božje jedinstvo, njegovu svrhu, pravednost, ljubav i nužnost. To čini samo raspeti i vaskrsli Sin - Isus Hrist. Znači, Bog je planirao da objavi sebe u punini i da svu tvorevinu povrati sebi kroz Hrista i njegov krst (Ef. 1,10; Ef. 2,14-16; Kol. 1,19-20). Crkva je sada Božje "stvorenje" koja treba da objavi njegov plan (Ef. 3,10-11). Ovakav rad uključuje više od čisto formalnog programa evangelizacionog naučavanja.

Svrha i poticaj

Crkva obznanjuje Božji plan naveštanjem Radosne vesti - Jevanđelja. No, mudrost i snagu Radosne vesti najdelotvornije obznanjuje pojedinačni hrišćanin svojim životom koji je podređen Hristovom Duhu. Izgleda da je to ono što posmatraju anđeoska bića u Prvoj Petrovoj 1,12. Bog je svojom suverenom milošću ovaj posao poverio čoveku, a ne anđelima, niti Izraelu, niti bilo kojoj drugoj zemaljskoj ustanovi. Bog je na taj način izabrao da se proslavi u crkvi (Ef. 2,6-8; Ef. 3,21).

Mi svakodnevnim prikazom naše vere i života, u Hrista, doslovno izgrađujemo svoje spasenje sa strahom i drhtanjem, a posledica toga je da Bog kroz nas dovršava svoju volju i svoju nameru (Fil. 2,12-13). Naša motivacija za to treba da bude i činjenica da naša konačna nagrada zavisi od toga sa koliko predanja izvršavamo povereni nam posao (1. Kor. 3,12-15).

Pavlov hitni poziv hrišćanima njegovih dana važi i za nas danas, jer i mi osećamo snažni uticaj sve brže rastućeg greha, isprazne religioznosti i bezbožnosti u našem društvu. U poslednja tri poglavlja poslanice Efescima Pavle ističe kakav je to poziv: "Molim vas, dakle, ja, sužanj u Gospodu, da se vladate kao što dolikuje zvanju kojim ste pozvani." (Ef. 4,1 DS).

Crkva

Briga hrišćana je u prvom redu sama crkva (Ef. 4,2-6). Ona treba da prikazuje Hristovo od greha izbavljeno i promenjeno društvo, ona je predznak samoga neba (Fil. 3,20).

Isus je upozoravao da crkva u kojoj se članovi ne ljube koja je razjedinjena ne može uspešno da prikaže Božju mudrost, koja je u stanju da u sebi ujedini mnoštvo različitosti (Jn. 13,34-35; Jn. 17,20-23). Znači, hrišćanin mora da se vlada ponizno, nežno, strpljivo i ljubazno, nastojeći da pomaže crkvi da se održi jedinstvo Duha, kako je to Pavle prikazao.

Odvojeni život

U svim područjima života hrišćanin mora da živi kao dete svetlosti, potpuno odvojeno do taštih, čulnih i lažnih filozofija mračnog sveta u kome živi (Ef. 4,17-32; Ef. 5,1-20). Danas to znači da on mora da odluči da li će slediti Bibliju ili humanističke ideje ili Nju Ejdž filozofiju; da li će želeti da se u svome razmišljanju dopadne Bogu ili da bude na glasu u svojoj sredini.

Pavle takođe poziva i na potpuno odvojenje od besplodnih dela tame. Ovo uključuje sve vrste seksualne nemoralnosti, zla dela, dvosmislene šale i čulne želje. Ne bi smeli da svesno potičemo ništa što bi širilo homoseksualnost, pornografiju ili bogohulne šale koje se tako javno reklamiraju preko TV-a, u noćnim klubovima, pozorištima, filmovima i kroz časopise i knjige.

Sve ovo može izgledati kao plivanje protiv struje u kom teče razmišljanje i ponašanje ovog sveta. I jeste, i jeste teško. No, hrišćanin snagu za ovo crpi iz svog zajedništva sa Gospodom, u radosti Gospodnjoj. Kada svoju radost u Hristu izražavamo kroz duhovnu muziku. Hrišćansko zajedništvo daje trajnu radost, koju ni jedna zabava ovog sveta nikada ne može da da.

Porodica

Hrišćanin i u svome domu možda više nego bilo gde treba da pokaže da je postao "nova poema" u Hristu.

Živeti ovde u svetlu znači živeti u poniznom prihvaćanju jedan drugoga u međusobnom poštovanju Hrista radi (Ef. 5,21-33; Ef. 6,1-4). Ljubav prema Hristu i međusobna ljubav jeste rešenje za svaki problem, za svaki nesporazum. Dom u kome se praktikuje ono što Pavle ovde naglašava jeste jedan od najdelotvornijih prikaza spasonosnog Božjeg plana među ljudima. Ako Hrist nije u stanju da drži na okupu hrišćanski dom, onda će se oni koji sumnjaju s pravom se pitati da li je On u stanju da ujedini, oprosti i promeni one koji u Njega ne veruju. Hrišćanin koji svojevoljno doprinosi razaranju doma moraće za mnoge da odgovara na sudnjem danu, jer je odbijao da se povinuje Reči Božjoj i tako bio na sablazan mnogima.

Na poslu

Hrišćanin svoje dobro delo prikazuje i na svom radnom mestu. Naravno, to zahteva odvažnost i veru (Ef. 6,5-9). Biće mirotvorac koga Bog blagosilja (Mt. 5,9). Hrišćanin i u neprijatnom radnom danu može da bude delotvoran svedok Božjeg plana izmirenja, ako je spreman da "umre sebi" i podredi se vođstvu Hristovog Duha.

Konačno, moramo priznati da su Sotona i zle sile natprirodnog sveta takođe stvarnost (Ef. 6,10-18). Uspešan prodor neznabožačkih religija i istočnjačkih filozoflja u našu pretežno hrišćansku kulturu pokazuje da su mnogi hrišćani prevareni praznim rečima. Hrišćanin je kadar da nadvlada natprirodne sile Sotone, ali samo natprirodnim oružjem koje mu je Bog stavio na raspolaganje. Bog nas naoružava darovanom Istinom i Duhom koji preobražava život i ruši Sotonske utvrde (2. Kor. 10,3-5).

* * *

Na sve ove načine mi prikazujemo pred palim čovečanstvom da je Božji plan u Hristu i mudar i silan - da funkcioniše i dobro čini.

Dakle, najbolje "dobro delo" za ovaj svet koje možemo učiniti jeste da mi verno s naše strane prikazujemo svoju ličnu veru u Hrista tako što ostajemo u bliskom zajedništvu sa Bogom, i ozbiljnim naporima da živimo prema Reči Božjoj i da na molitvi stražimo.

Imajmo uvek na umu da naše svakodnevno prikazivanje Božje milosti i sile je vidljiv prikaz (demonstracija) Njegove večne slave onima koji ga još ne poznaju (Ef. 1,4-6; Ef. 1,11-14). Na ovaj način mi činimo "dobra dela koja je Bog unapred pripremio da ih činimo"; i tako ujedno ispunjavamo osmišljenu svrhu života - našeg života. Ukoliko ovako živimo, tada možemo sa punim pouzdanjem gledati u susret Danu Gospodnjem, i da čujemo reči: "Dobro, slugo dobri i verni! U malom si bio veran, nad mnogim ću te postaviti: uđi u radost gospodara svoga!" (Mt. 25,21 DS).

^vrh

BOŽJE NASLEDSTVO

- Robert W. Smith

"Zato i ja čuvši za vašu veru koju imate u Gospodu Isusu i za vašu ljubav prema svima svetima, neprestano zahvaljujem za vas, spominjući vas u svojim molitvama, da Bog Gospoda našega Isusa Hrista, Otac slave, dade vama duha mudrosti i otkrivenja - da ga poznate, prosvećene oči vašeg srca - da znate kakva je nada na koju vas je pozvao, kakvo je bogatstvo njegovog slavnog nasledstva među svetima, i kako je prevelika njegova sila prema nama koji verujemo - shodno delotvornosti njegove silne moći, čije je dejstvo pokazao na Hristu kada ga je vaskrsao iz mrtvih..." (Ef. 1,15-20 EČ)

Pavlove molitve su uvek vrlo značajne i dalekosežne. One uvek zahvataju samu suštinu problema.

Pavle ovde moli prvenstveno za tri divne stvari. On kaže: "da znate..." Znate šta? (1) Koliku (nam) nadu pruža njegov poziv, (2) koliko bogatstvo slave krije njegovo nasledstvo među svetima, i (3) koliko je u nama koji verujemo izvanredno velika njegova snaga. Ove tri stvari su sažetak onoga što Gospod želi da shvatimo i šta On očekuje od nas kao pojedinca i crkve.

Prva i treća od ovih stvari su vrlo uzbudljive i vrlo značajne. Međutim, hteo bih se usredsrediti na onu srednju: "bogatstvo njegovog slavnog nasledstva među svetima". Ovo je na neki način vrlo neobičan izraz, jer govori da Bog ima nasledstvo - da Bog ima nešto da dobije čime bi se obogatio. Našim ušima to može zvučati čudno budući da On sve poseduje! Pa kako onda On može imati nasledstvo? I tako je sve Njegovo. A ipak, Božja Reč, kroz Pavla, sadrži ovu misao. To je prvo što je ovde neobično.

Drugo je to što to nasledstvo smo mi koji smo u Hristu, i ovo je još više iznenađujuće, jer nismo naviknuti da ovako visoko razmišljamo o sebi. Najčešće u sebi ne vidimo mnogo toga dobrog a što bi Boga usrećilo. Kako je Bog uopšte mogao u nama pronaći nešto što bi moglo povećati bogatstvo Njegovog bića? Pa, On ima sve!

Međutim, tekst kaže upravo to. Bog želi da shvatimo ovu istinu - da mi kao Njegov narod na neki način možemo doprineti punini Onoga koji ispunjava celi svemir. Ovo je nešto od čega se čoveku zavrti u glavi! Onaj koji ispunjava sve nekako postaje puniji i još bogatiji zbog nas. Da, to je paradoks ali Gospodu izgleda da ne smetaju paradoksi. Usput govoreći, neki tumači zaobilaze ovu istinu, ublažavaju je ili obrađuju. Njihovo nastojanje ipak nije valjano, jer se misao ponavlja i potvrđuje na kraju poglavlja (Ef. 1,22-23). Pavle tu govori o Isusu kao o "glavi crkve" a crkvi govori da je ona "punina onoga koji ispunjava sve u svima". Zapanjujuća tvrdnja! Začuđujuće je to da mi nekako možemo pridodati slavi Onoga koji je sve stvorio, ko sve ima, koji je punina punine.

Ali kako Bogu omogućiti da uživa u svome nasledstvu? Trebamo dozvoliti Gospodu da uživa, da unovči nasledstvo koje je Njegovo i koje se nalazi u svetima. A On to želi. Božja Reč, a posebno ova knjiga Efescima, stvarno sadrži "Uputstvo o unovčavanju nasledstva" te mu možemo dati ono što mu s pravom pripada - Njegovo nasledstvo među svetima. Možemo spoznati i ispuniti sve što Bog ima na umu ako shvatimo ova tri izraza: nada Njegovog poziva, bogatstvo slave Njegove baštine i veličinu Njegove snage.

Nada

Prvo, kakva je to nada na koju nas je pozvao?

Nada njegova poziva tiče se onoga što treba da smo u Gospodu - ne delovanje, ne programi; jednostavno ono što mi treba da smo. Na primer, reč "crkva" bi se s grčkog trebala prevesti doslovno "oni koji su pozvani". Mi smo pozvani da pripadamo Bogu. Kao što kaže Petar u svojoj prvoj poslanici, mi treba da smo "narod koji pripada Bogu". Jedan stari prevod to drukčije prevodi, tamo stoji da moramo biti Božji "poseban narod". To svakako ne znači "čudan". To znači da treba biti narod za koji će svi nedvosmisleno potvrditi da pripada Bogu.

I drugo, treba da smo "ispunjeni do sve punoće Božije" (Ef. 3,19). Kakva želja, kakvo stanje! Na temelju toga vidimo da bi trebalo da budemo oni koji primaju i oni koji daju dalje. Savremeni radio primopredajnik je prikladno poređenje. On prima i prenosi. Isto tako i mi treba da neprekidno primam dodire Božje milosti i da ih šaljemo dalje. Moramo biti obnovljeni u Njegovu sliku a zatim odražavati Njegov lik pred drugima. To je nada našeg poziva.

Tako izgleda život ispunjen nadom. Suština toga je "Hrist u vama", i to je pouzdano očekivanje Gospoda, te posedovanje i odslikavanje slave Gospodnjeg karaktera. To je ono što primamo i širimo dalje. Bog čezne da ispuni ovu nadu u nama iz dana u dan ne samo u večnosti nego u vremenu, sada i ovde.

Bogatstvo

Kad biste imali nasledstvo, što biste najviše voleli da ono bude? Bog kaže da ima nasledstvo. Šta On želi da to bude? Šta mi stvarno možemo dati Bogu? Šta mu možemo ponuditi i šta bi to pridodalo Njegovoj punini punoće? Rekli bi da ne postoji ništa takvo.

No, ipak nešto postoji. Jeste li ikada razmislili o činjenici da je čovečje srce jedino mesto u celom svemiru iz kojeg je Boga moguće isključiti? Izbaciti napolje (Otk. 3,20). Bog nam je dao jedinstvenu slobodu da mu kažemo "Ne" i odbijemo ga. Svakako, snosićemo posledice svoga izbora i možda nam se to neće dopasti; jer nam one mogu doneti "pakao" već ovde na Zemlji, a kasnije i u večnosti. Bilo kako bilo, Bog nekako (očito zato što nas ljubi) ne želi zaobići našu volju i manipulisati sa nama, već traži naš pristanak u vezi sa svim. On traži naš pristanak i saradnju. I baš tu je prostor gde mu mi možemo dati njegovo nasledstvo - ili mu ga uskratiti.

Što se mene tiče, ja mu želim dati sve. Ništa mu ne želim uskratiti. Ono što je učinio za mene i u meni je tako veliko da jednostavno nemam reči da mu se u ičemu suprotstavim. Stoga jednostavno želim slediti Njegov plan. Nadam se da je to i vaša želja.

Pogledajte treće poglavlje Efescima i pročitajte opis Njegovih veličanstvenih nauma. Pavle kaže da mu je dana posebna milost:

"Meni, najmanjem od svih svetih, dana je ova blagodat - da mnogobošcima kao radosnu vest objavim neistražljivo bogatstvo Hristovo, i da svima rasvetlim u čemu se sastoji tajna koja je od večnosti bila skrivena u Bogu, tvorcu svega, da bi se sada poglavarstvima i vlastima na nebesima posredstvom Crkve obznanila mnogorazlična mudrost Božija." (Ef. 3,8-10 EČ)

"Da bi se sada poglavarstvima i vlastima na nebesima posredstvom Crkve obznanila mnogorazlična mudrost Božija". Razumete li šta to znači? To znači da Bog želi da ljudi i anđeli shvate mnogovrsnu Božju mudrost kroz crkvu a koja smo vi i ja. To je zapanjujuće. Jedan propovednik je na temelju ovog odeljka crkvu nazvao "Božjim fakultetom za anđele". Naziv je sasvim prikladan budući da i u Svetom pismu čitamo da anđeli uče o Bogu gledajući na ono šta Bog čini u vama i u meni - u crkvi.

Šta mogu anđeli videti ili naučiti? To se često pitam. Kakve lekcije mi dajemo? Znate li što saznaju o nama i o Bogu? To možemo saznati u Efescima: "I vas koji ste bili mrtvi zbog prestupa i greha svojih, u kojima ste nekad živeli po duhu ovoga sveta, po vladaru vazdušnih sila, duh koji (i) sad radi u sinovima nepokornosti." (Ef. 2,1-2 DS). Dakle, Bog je s nama počeo kao sa materijalom prilično lošeg kvaliteta, a na kraju će od nas učini nešto što će biti na slavu Njegovu imena.

Sila

Tako dolazimo do zaključne istine:

"... i kako je prevelika njegova sila prema nama koji verujemo - shodno delotvornosti njegove silne moći, čije je dejstvo pokazao na Hristu kada ga je vaskrsao iz mrtvih i posadio sebi s desne strane na nebesima, iznad svakog poglavarstva, i vlasti, i sile, i gospodstva, i nad svakim imenom koje se naziva ne samo na ovom svetu nego i u budućem. I sve je pokorio pod njegove noge, a njega je dao Crkvi za glavu više svega; ona je njegovo telo, punoća onoga koji sve ispunjava u svemu." (Ef. 1,19-23 EČ)

Uočite dve stvari ovde, u Hristu; imamo uskrsujuću silu, silu koja je podigla Hrista iz mrtvih. Međutim, iza uskrsujuće sile nalazi se vrhovni autoritet. Ne postoji niko čiji bi autoritet bio veći od autoriteta Gospoda Isusa Hrista. Pavle ovde jednostavno ponavlja Isusove reči iz Mateja 28,18: "Dade mi se svaka vlast na nebu i na zemlji." Ime Isus je najuzvišenije ime zato što je On najuzvišenija osoba koja postoji u svemiru. On poseduje uskrsujuću silu. Njegov autoritet je temelj naše nade. Isus živi i On je Gospod. On nas je pozvao, On nas je učinio svojim nasledstvom a zatim nam podario svoju silu, svojom prisutnošću u nama, da bismo mogli biti u Njegovoj punini, da bismo mu mogli uzvratiti onim za čim čezne Njegovo srce, te tako ispuniti Njegov predivan plan za nas.

Na kraju ove molitve Pavle izriče blagoslov kao krunu svega: "A Onome, koji po svojoj sili koja radi u nama, mnogo više može učiniti nego sve što ištemo ili mislimo, njemu slava u crkvi i u Hristu Isusu u sva vremena, od večnosti do večnosti! Amin." (Ef. 3,20-21).

Nećemo li Mu dozvoliti da uživa u svojoj baštini koja je u Njegovim svetima? U našoj je moći da mu je damo ili da mu je uskratimo.

^vrh

misaone refleksije

BLAŽENSTVA

- Desanka Maksimović

Blaženi oni što vole

zvezde umesto zlata,

mirno će ostaviti zemlju,

smešiće se kad idu

senkom tuđih palata.

Blaženi zanesenjaci

što u zemlji borave sna,

radostima njinim već nema

ni broja, ni konca, ni dna.

Blaženi srca čista,

ma kakvu im zadali ranu,

mahnuće rukom samo.

Gospoda oni vide

pre nego što pred njega stanu.

Blaženi oni što žive

na zemlji od bola svog.

Između svih jadnika

njih voli najviše Bog.

Blaženi razočarani,

ma šta da im se desi,

reći će svako veče:

"Zemlja jesi,

u zemlju ćeš otići."

DECA AMIŠA IMUNA

NA MODERNE BOLESTI I ALERGIJE

- Preuzeto sa Interneta

Indijanapolis - Deca amiša, odrasla na seoskim farmama na severu američke savezne države Indijane, ne pate od astme, dijabetesa, alergija, niti bilo kog oblika savremenih bolesti.

Istraživanje o zdravlju amiške dece

Švajcarski naučnik Mark Holbrejhm koji je istraživao zdravlje amiške dece kaže: "Zaključak je da je stopa savremenih oboljenja veoma, veoma niska kod amiške dece. Zaista, kao da postoji nešto što štiti amišku decu, a šta je to i dalje ostaje nejasno."

Istraživači su upoređivali decu odraslu u relativno zdravim, ruralnim sredinama i došli su do zaključka da su amiška deca zdravija od dece odrasle na evropskim farmama. Štaviše, u poslednjih 20 godina zabeleženo je svega nekoliko amiške dece koja su bila alergična na nešto.

Inače, amiške porodice, od kojih mnoge vuku korene upravo iz Švajcarske, žive u prirodi, daleko od gradova, hrane se organski gajenom hranom, i veoma su religiozne.

Savremene bolesti gotovo nepoznate

Inače, još ranije je pisano o odličnom mentalnom zdravlju Amiša i činjenici da u ovoj zajednici jednostavno ne postoji autizam - što svakako nije samo puka slučajnost. Naime, konvencionalna medicina je često zbunjena time što Amiši nemaju iskustva s autizmom, ili bilo kojom drugom poteškoćom s učenjem koje predstavljaju pošast današnjeg tehnološkog društva.

Prema shvatanjima prosečnih Amerikanaca, koji imaju problema sa gojaznošću, dijabetesom, srčanim bolestima, autizmom, i koje je zahvatila moralna kataklizma, oni žive u društvu koje se vodi staromodnim idealima. Amiška ishrana se sastoji od organske hrane, svežih, lokalno uzgajanih proizvoda, a što je veoma bitno, oni se ne vakcinišu. Uprkos činjenici da farmaceutska industrija ulaže veliki novac u kampanju za vakcinaciju i upotrebu veštačkih lekova, bolesti srca, rak i dijabetes su gotovo nepoznati u amiškim selima.

Zdrava hrana, bez vakcina i velika inteligencija

Hrana koju amiši jedu su organski proizvodi starih sorti uzgajani isključivo na organskom đubrivu i ove zajednice se nikada nisu susrele sa GMO-hranom. U dosadašnjem istraživanju zdravlja Amiša registrovano je samo tri slučaja autizma kod njihove dece. Od tih troje, za dvoje je jasno dokazano da su bila vakcinisana.

Prvi slučaj je bilo kinesko dete koje je primilo nekoliko vakcina pre nego što je usvojeno od strane porodice Amiša. Drugi je bio redak slučaj u porodici Amiša da podlegnu propagandi i medicinskom pritisku za vakcinisanje svog deteta. Pojedini naučnici tvrde da Amiši očigledno imaju poseban super-gen koji ih čini imunim na brojne bolesti savremenog doba.

Takođe, još jedna karakteristika Amiša, a koja je malo poznata, jeste da su oni inteligentniji, s izuzetno naprednom veštinom pisanja koja je na fakultetskom nivou, iako mnogi od njih nikada nisu studirali.

Bog čuva Amiše

Iako je i sam Mark Holbrejhm priznao da postoji nešto što štiti Amiše, ipak je napomenuo da to i dalje ostaje nejasno. Holbrejhm, kao i većina današnjih naučnika isključuje mogućnost delovanja Boga, s obzirom da savremena nauka negira Njegovo postojanje. Kada bi u svoja istraživanja o dobrom zdravlju Amiša uključili i mogućnost da postoji Bog, opisan u Bibliji, tada bi naučnici mogli da pronađu to "nešto".

Poznato je da su Amiši veoma religiozni i da su u njihovom sistemu vrednosti jaka porodica i biblijski moral noseći stubovi. Bog za Amiše nije puka sociološka kategorija, kao za većinu savremenog sveta, već svemogući Tvorac koji utiče na živote ljudi i procese u prirodi, i onaj koji štiti svoju decu.

Upravo taj Tvorac je obećao (2. Mojsijeva 15:26): "Ako budete dobro slušali glas Gospoda, svog Boga, i ako budete radili ono što je ispravno u njegovim očima i ako budete slušali njegove zapovesti i držali se svih njegovih propisa, neću pustiti na vas nijednu bolest."

Izvor: www.vaseljenska.com.

^vrh

Smešna strana

DELOVANJE SOLI

Učiteljica u nedeljnoj školi trudi se deci da objasni "šta to znači biti so svetu", te na kraju iz dece pokušava izvući zaključak.

"Dakle, kako to so utiče na svet, na ljude oko nas?"

Javi se Mirko i reče: "Čini da se ljudi svađaju i razbole!"

Učiteljica ga pogleda zbunjeno i zapita: "Kako to misliš Mirko?"

"Moji roditelji se uvek svađaju oko soli. Tata želi da soli svoje jelo a mama mu to ne da, jer kada tata soli svoje jelo, posle mora kod doktora da mu meri pritisak..."

KIŠNA VEST

Sveštenik na kraju bogosluženja daje obaveštenje crkvi, koja je bila poznata po svojoj nespremnosti da daje novčane priloge.

"Dragi moji, moram vas obavestiti da je krov na našoj lepoj crkvi počeo da popušta, da prokišnjava."

Crkva pobožno i tužno uzdahnu i začuju se usklici: "O, Bože..."

"Ne očajavajte, jer u vezi sa ovim našim problemom imam za vas jednu dobru i jednu lošu vest. Dobra je da imamo novca za popravak, a loša je da se novac nalazi u vašim džepovima."

U crkvi zavlada potpuna tišina...

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Broj: 72 / 2012.

Septembar - Oktobar

SADRŽAJ OVOG BROJA:

* Sveto pismo i Sveti Duh - Aleksandar Birviš

* Nosioci svedočanstva - A. W. Tozer

* Gde je izliće Duha? - Elmer G. Klassen

* Nebeska sila čini razliku - Charles G. Finney

* Humanizam - preteča antihrista - Derek Prince

* misaone refleksije

* Smešna strana

"On [Duh Sveti] će me proslaviti, jer će od mog uzeti, i javiće vam: Sve što ima Otac moje je; zato rekoh da će od mog uzeti, i javiti vam... A utešitelj, Duh Sveti, kog će Otac poslati u ime moje, On će vas naučiti svemu i napomenuće vam sve što vam rekoh." (Jn. 14:14-15; Jn. 14:26 RDK, naglasak dodat)

Isus je došao da nam otkrije prirodu Oca, a zatim i prirodu Svetoga Duha. Otac je sličan Sinu, a Sin je sličan Duhu. Dakle, u prirodi Svetog Duha nema ničega tajanstvenog, čudnog ili neuravnoteženog, kao ni u Hristu. Prirodu Duha određuje ono šta vidimo u Isusu Hristu. To je vrlo važno, jer u nekim delovima crkve ljudi su Duha pretvorili u nekoga ko je čudan a samim tim i ne baš poželjan "član njihove crkve". Ljudi danas imaju čudne ideje o Svetome Duhu i o načinu kako On deluje u životu ljudi, što je razlog zašto se toliko mnogo ljudi boji da se potčini Duhu - da Mu dozvoli ih On ispuni i vodi. Misle da će se izložiti prevelikim osećanjima ako urade tako nešto, da će ih to izbaciti iz ravnoteže ili da će delovati smešno pred drugima, te da će se osramotiti. No, apostoli se nisu brinuli o tome, oni su svoje lično dostojanstvo stavili po strani i nisu se mnogo brinuli da im se narod podsmeva da su pijani, jer su ih videli kao osobe koje su previše srećne i slobodne (Dela 2:13).

Za nas je veoma važna činjenica, da je Isus tačno utvrdio sadržaj i prirodu delovanja Svetoga Duha, i ona nam prvenstveno garantuje da ako se potčinimo Duhu, da ćemo i mi postati Hristoliki. Ako se to ne dogodi, onda nas ne ispunjava Sveti Duh, već neki drugi duh. Hristos nije samo svetost - On je i duševna ravnoteža. Biti poput Hrista to znači biti savršeno normalan, biti zdrava osoba.

Sveti Duh je kao Isus, kako to naš gore citirani odeljak iz Pisma lepo kaže. Duh nam je poslat u Hristovo ime i On uzima ono što pripada Hristu i to dariva nama. Isus je bio na Zemlji i otišao je sa nje, a Sveti Duh je došao sa namerom da zauvek ostane sa nama (Jn. 14:16).

Duh želi ostati sa nama a da li mi želimo ostati sa Njime? Da li želimo ostati "ispunjeni Duhom" - biti pod uticajem Svetog Duha? Da li smo voljni Mu se podrediti ili smo brzi da Ga odbacimo i žalostimo (Ef. 4:30)?

Ne dozvolimo sebi da nam naš strah i ponos uskrati milosni Božji dar Svetoga Duha, jer On je poslat da nam pomogne, da nas pouči i pripremi za obećani "večni život".

^vrh

SVETO PISMO I SVETI DUH

- Aleksandar Birviš

Bog prenosi istinu putem Biblije, zato što je u njoj najpodesnije i najpouzdanije prikazan Gospod Isus Hristos, a "u njemu telesno obitava sva punina Božanstva". (Kol. 2:9)

Razume se, nisu svi ljudi naklonjeni Bibliji. Tokom vekova mnogi su je izvitoperavali, uništavali, pokušavali da menjaju, pa i da se ponašaju kao da Sveto pismo ne postoji. Međutim, Sveti Duh nije dopustio da se čovečanstvo liši Knjige nad knjigama. On je svagda nalazio puta i načina da očuva Božiju reč.

Tako je Sveto pismo dospelo do nas. Mi, današnji ljudi, imamo Božju reč. Ona zato ostaje uprkos Sotoni i nečastivim silama. Zli ljudi su mogli da spaljuju hartiju, kožu i druge materijale na kojima je pisano Sveto pismo. Međutim, listovi i listići su ipak ostajali. Nikada se Bibliji nije događalo ono što su doživljavali drugi spisi i zapisi: ona nikad nije postala predmet za muzej niti se pretvarala u iskopine koje čekaju svoje arheologe.

Sveto pismo nije samo zapis, zadržana reč, produženo pamćenje. Ono je ustaljeno i učvršćeno Gospodnje upravljanje, svojevrsni Božiji nadzor. Duh Sveti prikazuje puteve poslušnosti i istovremeno prosvetljuje Hristove sledbenike.

Hteli ili ne hteli moramo se udubiti u uloge Svetog Duha: uloga u spasenju, uloga u prosvetljenju, uloga u održavanju pojedinca, uloga u održavanju zajednice i mnoge druge. Zahvaljujući Njemu nastalo je Sveto pismo, On ga održava i širi biblijske poruke. Može se dogoditi da neko odbaci učenje o Svetom Duhu. To neće isključiti delovanje Svetog Duha. On ne zavisi od ljudskih hirova ili od akademske umišljene učenosti. On ostaje isti, bez obzira kako se usmeravale ljudske navike.

Zato tvoj trud na izučavanju istina Božijih nije učenje napamet ni Svetog pisma ni crkvenih spisa. To je život sa određenim smislom, upravljenošću, usmerenjem prema Božijoj slavi. Nema potrebe da kažem da je to zasnovano (odnosno mora biti zasnovano) na zdravom poimanju Božije reči.

Imaš saopštenja od Svevišnjega, imaš kazivanja od Njega samoga, imaš i primere za život (najpre samog Hrista, zatim apostole i proroke i druge čiji ugled ne zastareva niti bledi).

Postoji i nezdravo poimanje Božije reči. To su različite zloupotrebe, iskrivljavanja, proizvoljna i nepoštena tumačenja, kao i neplemenite primene. O njima neću da govorim u ovom izlaganju.

Zadržaću se na jednom drugom redosledu. Apostol Pavle je napisao: "I po opštem priznanju tajna pobožnosti je velika: Onaj koji se javi u telu, bi opravdan u Duhu, pokaza se anđelima, propovedi se mnogobošcima, svet u njega poverova, bi uznet u slavi". (1. Tim. 3:16)

Ne oklevaj da zahvaljuješ Bogu. On ti otkriva veliku tajnu pobožnosti. To priznaju svi koji služe Hristu i u Njega se uzdaju. Spasitelj je jedini posrednik između Boga i ljudi (1. Tim. 2:5). U krstu Gospoda Isusa se otkriva posebna milost. Ona nas osposobljava za neizveštačenu pobožnost. Povezanost s Bogom postaje lična i neposredna. Iskazuje se u dubokoj poniznosti: to čuva i neprikosnovenost pisane Božije reči i nerazrušivost Crkve.

Svako naše bogosluženje je stvarnost: otkriva nam se Hristos, odnosno Njegovo otelovljenje, očovečenje i delovanje. Istovremeno smo zadivljeni pred Bogom koji sve to čini ne obzirući se na našu nesavršenost i ogrehovljenost. On nas čini sličnim Hristu. Bog Hrista usađuje u tebe, te ti bivaš ohristovljen. Daljim udubljivanjem u istine Svetog pisma ti bivaš podignut na stupanj obožavanja. To čini Sveti Duh.

Pobožnost nam se daje u skladu sa učincima našeg Spasa. Ona nije ograničena ogrehovljenošću i učinjenim gresima. Sin Božiji i tebi daje nadu da i ti postaneš Božije dete. Svetim pismom je to i jasno kazano i jasno ponuđeno. Sveti Duh neguje opravdanje u pojedincima i u celoj zajednici. On nas upoznaje s pravednošću. Tako je i na dan Pedesetnice (Duhova, Svete Trojice) ukazano na Hrista, Spasonosnog Pravednika (Dela 2:23, Dela 2:36).

Svepravedniku Hristu nije potrebno da Ga neko opravdava. Sveti Duh je opravdanje učinio zbog nas, zbog tebe i mene. Nemaš pravednost kojom bi se opravdao pred Bogom, ali Bog ima pravednost u Hristu. Gospod Isus je opravdanje koje ti Bog nudi.

Sveto pismo ti govori o Isusu, tvom Isusu, tvom Gospodu i Spasitelju. On želi da bude tvoj. Sve što je učinio - a učinio je mnogo - učinio je za tebe.

Hristos pripada tebi. Kome pripadaš ti?

Izvor: Poruke pomirenja, 2000. - Ikonos (TWR, www.twr-serbia.org).

^vrh

NOSIOCI SVEDOČANSTVA

- A. W. Tozer

"Kad dođe utešitelj... Duh istine koji od Oca izlazi,on će svedočiti za mene, a i vi ćete svedočiti..." (Jn. 15:26,27 LB)

Izliće Svetoga Duha na vernike prirodan je kontinuitet Golgote. Utelovljenje druge osobe Trojstva u ljudsko telo, Njegov bezgrešan život među ljudima, Njegova smrt za naše grehe, Njegovo uskrsnuće od mrtvih, Njegovo ustoličenje na desnoj strani Veličanstva na nebu - sva ta divna dela Božanske ljubavi i mudrosti su učinjena da bi čovek mogao postati suvlasnikom božanske prirode.

Kad je Utešitelj - koga je već ranije uskrsli Hrist udahnuo u svoje učenike u gornjoj sobi - sišao s neba da boravi među ljudima umesto Gospoda, nastala je mogućnost prenosa života od čoveka do čoveka kroz živu Reč koju izgovaraju ljudske usne. Svako dete Božije postaje potencijalni svedok, a u odgovoru na njegovo svedočanstvo, mrtve duše oživljavaju u novi život.

Posrednik u tom divnom delu spasenja je Sveti Duh. Nevidljiv ljudskom oku, On nadahnjuje Reč Božiju i pomoću nje, kao živog i nepropadljivog semena (1. Pet. 1,23), svedok Reči postaje duhovan otac dušama - onima koji Reč prihvate.

Kao što apostol neznabožaca izjavljuje svojim obraćenicima: "Da i bezbroj učitelja imate u Hristu, ipak nemate mnogo otaca, jer vas ja Evanđeljem rodih u Hristu Isusu." (1. Kor. 4,15 LB).

Sveti Duh nije utelovljen u ljudsko telo i prirodu, kao što je bio Gospod Isus Hrist. Svetog Duha se ne može videti telesnim okom; Njega se ne može osetiti čulima; On ne govori glasnim glasom. Međutim, Njegova stvarnost u duhu onih koji su Mu se predali i primili Ga, da boravi u njima, nije s vremenom ništa manje živa i stvarna negoli što je bila fizička prisutnost Hristova. On teši, On uči, On vodi, On daje snagu, On otkriva istinu umu, On oživljava smrtno telo i u svim tim službama traži ne da pokaže na sebe, već na vaznesenog Hrista. Kad je srce vernika usmereno da proslavi Sina, Duh je u mogućnosti da deluje silom bez prepreke u njemu i kroz njega.

Pentekost je bio predukus onog što će tek biti otkriveno o nebeskoj punini. Prorok Joil je unapred video veliko izliće na svako telo. Drugi proroci su govorili o manjoj kiši na one čija su srca žedna za nebeskim blagoslovom i unapred su rekli da će kroz njih kao kanale doći "bujice na suvu zemlju", to znači, na srca oko njih koja nisu ravnodušna na božanski dolazak.

Svet još uvek čeka na puno ispunjenje unapred predskazanog Joilovog proročanstva, a svaki član Hristove crkve na Zemlji je dostojan za puninu koju je Pentekost već doneo i lično je odgovoran da se preda Bogu i prihvati Svetog Duha, u svoj život, u pentekostnom izliću.

Danas, zbog toga što je mnoštvo dece Božije u poziciji dvanaestoro učenika koje je Pavle sreo u Efesu (Dela 19,3), Crkva je bez sile i ne može da dosegne i dovede do spasenja mnoge oko sebe.

Međutim, "kad dođe Utešitelj..." rekao je Gospod, "svedočiće za mene. I vi ćete svedočiti." Potpuno je bez učinka onaj svedok koji ne svedoči u saradnji sa Svetim Duhom. Za većinu hrišćana duhovno očinstvo je nemoguće, jer su duhovno nemoćni i neplodni, ali se ova duhovna nemoć može savladati ispunjenjem božanskim životom koji daje Sveti Duh.

^vrh

GDE JE IZLIĆE DUHA?

- Elmer G. Klassen

Dok gledam na stanje današnjeg hrišćanstva, posebno na zapadu, ja sam duboko uznemiren. Sve se manje pohađaju crkve, a što je snažan pokazatelj da je oduzet autoritet crkvenoj hijerarhiji koja želi voditi crkvu, ali nije pod Gospodstvom Isusa Hrista - zbog toga oni nemaju Božjeg pomazanja. Formalizam, liberalizam i hipokrizija vere je odlika današnjih hrišćanskih masa, zbog čega ljudi van crkve više ne prepoznaju crkvu kao "stub istine". Nestanak morala i nepoštovanje Božjih zakona širom sveta može se uglavnom pripisati crkvama bez prisutnosti Svetog Duha (Otk. 3:20). Odbijanje vođstva Svetog Duha i autoriteta Božije Reči je mnoge crkve dovelo do toga da prestanu biti Crkvom Isusa Hrista: "Imaš ime da si živ, a mrtav si..." (Otk. 3:1)

Odbijanje Svetog Duha i autoriteta Božije Reči, te ih zamenjujući filozofijom i psihologijom ovog sadašnjeg vremena - uticalo je na mnoge evanđeoske crkve. Mi smo iz naše crkvene prakse izbacili molitve za ispunjenje Svetim Duhom, i zanemarili smo nužnost posedovanja i traženja pomazanja Duha za službu. Kao jedan od onih koji je većinu svog života proveo u Evropi, iz godine u godinu sam šokiran arogantnim odbijanjem i žalošćenjem Duha Svetog u nekim crkvama gde su naši praoci sa mnogo žara i strahopoštovanja nekada molili za izliće Svetoga Duha. Meni je to jedan od pokazatelja da nešto vitalno nedostaje u našoj evanđeoskoj teologiji.

Mnogo se govori o dolazećem probuđenju, i o dolazećem vaznesenju crkve, i da se treba pripremiti za susret sa Hristom. No, malo se govori o obećanju i o izliću Svetog Duha, i još manje se Duh traži, iako je On taj koji treba doneti probuđenje i sprovesti vaznesenje Crkve. Ako mislimo da izbacivanjem ili "vezivanjem ruku" Svetome Duhu, da ćemo doživeti probuđenje, onda se grdno varamo. Probuđenje neće nikada doći na jedno takvo mesto. Ako ne očekujemo da ćemo biti svedoci prisutnosti i sile Svetoga Duha, onda zašto moliti za probuđenje? Gubimo vreme.

Biblija obećava, a Sveti Duh to potvrđuje, da i u naše vreme možemo očekivati dolazak pohođenja od Boga o kakvima čitamo u istorijskim knjigama. Pohođenja koja ne da su samo promenila Crkvu, već i društvo, i to čitave generacije. No, hoćemo li to sada zanemariti, jer su nas drukčije učili u našim teološkim školama? Onako kako je to čovek propisao.

Za svakog nanovorođenog hrišćanina u našim posrnulim hrišćanskim nacijama postoji razlog da bude zabrinut. Ne, nama ne nedostaju knjige, kasete, video filmovi i učitelji koji nam govore šta nam je potrebno činiti. Opet, koliko često čujemo o obećanoj sili Svetog Duha? To obećanje i dalje stoji u Svetom pismu. U "poslednjim danima" su nam obećana izlića Svetog Duha. Ovi dani izlića su određeni za ovo naše vreme. Ti su dani obećani "svim ljudima". Bog želi da ovih dana budemo svedoci dolaska "sile s visine" na Božji narod. Bog je obećao ove posebne dane izlića onima koji će moliti za to - žarko i postojano.

No, treba da znamo da kada molimo za izliće Božijeg Duha, onda molimo i za progonstvo. Crkva je bila u prošlosti progonjena, jer je bila uspešna i puna Duha - puna Hristovog Duha. Crkva nije progonjena zbog nekog čudnog ponašanja, već zato što je u mogućnosti posedovati i dati ono što svet svojim načinima ne može imati niti pružiti. Kad su srca ljudi promenjena, odmah će na to pasti kritike, ali to nije neki čudan fenomen koji bi trebao da uznemirava: "Ako vas svet mrzi, znajte da je mene mrzeo pre vas. Kad biste bili od ovoga sveta, svet bi ljubio svoje; ali kako niste od ovoga sveta, nego sam vas ja izabrao od sveta, zbog toga vas svet mrzi." (Jn. 15:18-19 )

Izliće Duha o kojem čitamo u Delima apostolskim je svetu bio čudan događaj, ali ono što je bilo tako uznemirujuće za ljude, je bila činjenica da je autoritet bio oduzet verskim vođama. Nastup Duhom pomazanih vernika u Delima apostolskim učinio je da svet vidi da je nastupila Božja promena u vođstvu. Neko drugi je zadobio pažnju i autoritet nad ljudima.

Bilo je samo pitanje vremena kada će verske vođe onoga vremena ostati bez posla i bez prihoda. Pomazanje Duha je oduzelo vlast od obrazovanih i uzvišenih i predalo je običnim ribarima na koje je sišao Sveti Duh. Uvažena i obrazovana vlast je iznenada bila odbačena zbog svog licemerstva i pomanjkanja božanske sile - oni su prema službi Božijoj imali najamnički odnos (Jezek. 34:2-16). Uvaženi su postali oni koji su hodali sa Gospodom Isusom Hristom i pokoravali mu se - koji su ušli u odnos sinovstva.

Obećanja o ispunjenju Svetim Duhom, poslana nam od Boga, čine da licemerni crkveni upravitelji ostaju bez posla i duhovno neplodni. Izliće Svetog Duha je označilo promenu vođstva u Božijem narodu u Jerusalimu, a desiće se opet u bilo kojoj crkvi, gde se izliće dogodi. Ovo je ujedno razlog zašto mnoge crkvene vođe ne žele slušati priču o izliću Duha, i zašto se mole za probuđenje bez manifestacija sile i prisutnosti Duha.

Kad molimo za ispunjenje Duhom, mi molimo upravo za to. Da "Neko" o kome čitamo u Delima učini svoj posao kroz ljude ispunjene Svetim Duhom - da im da pomazanje. Pomazanje je taj apostolski način koje bira i postavlja ljude u vođstvo crkve (Dela 13:2). Drugačiji, od Boga, nisu uzeti u obzir. Bog treba i upotrebljava pomazanike.

^vrh

NEBESKA SILA ČINI RAZLIKU

- Charles G. Finney

Charles G. Finney (1792-1875) je rođen Americi a svoje obraćenje Hristu je doživeo dok je radio kao advokat u Nju Jorku. Crkveni istoričari za Fineja kažu, da je bio prorok Božji svog vremena, poslat Crkvi da joj prenese poruku probuđenja i obnove. Bog je kroz Fineja snažno i oštro govorio uspavanoj crkvi. Bog je doslovno "drobio" mlake - religiozne hrišćane kroz propovedi ovog čoveka. Rezultat toga je bilo veliko probuđenje Crkve širom zemlje i veliki broj spašenih u naciji.

Finej ovde govori o svom iskustvo sa izlićem Svetog Duha, koje je potpuno promenilo njegov život. Nakon ovog događaja, on je počeo da javno propoveda Evanđelje, a njegove reči su imale takvu težinu i snagu da su ljude bukvalno terale da padaju na kolena i da u pokajanju traže Boga i Njegovo spasenje.

U čast samog Boga ispričaću vam neka svoja iskustva. Kao što sam mnogo puta rekao, spasen sam bio 10. oktobra (1821.) ujutro a uveče istog dana i ujutro narednog primio sam silno krštenje u Svetom Duhu koje je, kao što je meni izgledalo, prošlo i kroz moje telo i kroz moju dušu. Odmah sam spoznao da sam obučen u silu sa visine, jer je nekoliko kapi Reči Božije kapnutih ovde i nekoliko onde, dovodilo ljude do trenutnog obraćenja. Moje su reči poput strela probadale duše ljudi. Rezale su kao mač i lomile srca kao malj. Mnogi to mogu potvrditi. Često bi Reč pala bez da sam ja bio svestan šta sam rekao, i ona brzo osvedočila grešnika i gotovo uvek dovodila do trenutnog obraćenja.

Ponekad bih spoznao da sam u velikoj meri prazan od te sile. Išao bih u neku posetu i video da tamo moje prisustvo ne ostavlja spasavajući utisak na ukućane. Nagovarao bi ih i molio, ali rezultat je bio isti. Tada bi uzeo post i molitvu, strahujući da je sila Duha otišla od mene, te željno tražio razlog te očigledne praznine. Kada bih se ponizio pred Bogom i vapio za pomoć, sila bi se vratila sa svom svojom svežinom. To je bilo iskustvo mog života.

Mogao bi ispričati mnoštvo svojih vlastitih iskustava i opažanja u vezi Božije sile sa visine. Ona je činjenica, ali i velika tajna.

Ponekad je sam pogled, samo moje prisustvo, bez izgovorene Reči, imalo u sebi silu Božiju. Često sam to mogao posvedočiti. Želim to potkrepiti sledećim događajem: Jednom sam posetio, po prvi put, neko fabričko naselje da tu propovedam, i sledećeg dana sam pošao u fabriku da razgledam proizvodnju. Kad sam ušao u tkalačko odelenje, opazio sam grupu mladih žena. Neke su, kako sam primećivao gledale u mene, a onda opet jedna u drugu, što je ukazivalo na to da me poznaju i da se žele našaliti na moj račun.

Nijednu nisam poznavao. Dok sam se primicao onima koje su me prepoznale, činilo se kao da u njihovim umovima raste lakoumnost koja je na mene ostavljala veoma čudan utisak i to sam osetio u samom srcu. Na kratko sam stao i zagledao se u njih. Ne znam kako, ali moj je celi um bio zaokupljen osećanjem njihove krivice i opasnosti, njihove izgubljenosti.

Dok sam gledao u njih, primetio sam da je jedna od njih počela jako drhtati. Nit na mašini je pukla i ona je to pokušala popraviti, ali su joj se ruke tako tresle da nije uspevala.

Odmah sam uočio da se uzbuđenje proširilo i da je zahvatilo čitavu grupu žena. Ustrajno sam gledao u njih, sve dok se jedna po jedna nisu predale Hristu i prestale obraćati pažnju na svoje tkalačke mašine.

Pale su na kolena i to se proširilo čitavom prostorijom. Nisam izgovorio ni reči, a i da jesam, buka tkalačkih mašina ugušila bi ih. Za nekoliko minuta sav posao je stao, a suze i vapaji su ispunili prostoriju.

U tom je trenutku vlasnik fabrike, neobraćen čovek, ušao je u prostoriju u pratnji poslovođe, koji je verovatno bio hrišćanin. Kad je vlasnik video stanje stvari, rekao je poslovođi: "Zatvori fabriku, sve zaustavi!" Ono što je video izgleda da ga je dirnulo u samo srce, jer je rekao: "Važnije je da ove duše budu spašene, nego da fabrika radi."

Čim je buka mašina utihnula, vlasnik je rekao: "Što da radimo? Moramo naći prostor gde ćemo primiti uputstva."

Poslovođa je odgovorio: "Odgovaraće staja za mazge." Mazge su bile isterane napolje i svi smo se skupili u toj prostoriji.

Imali smo divan sastanak. Molio sam sa njima i dao im osnovna duhovna uputstva. Reč je imala silu. Mnogima se onoga dana ukazala nada, a kasnije sam bio obavešten, da je za nekoliko dana gotovo svako srce u tom zdanju, zajedno sa vlasnikom, primilo večnu nadu u Hristu.

Ta sila (Svetoga Duha) je veliko čudo. Mnogo sam puta video ljude koji nisu bili u stanju podneti Reč Božiju. Najjednostavnije i najobičnije izjave bacale bi ih iz njihovih sedišta, oduzimale im fizičku snagu i učinile bi ih potpuno bespomoćnima - kao da su mrtvi.

Nekoliko mi se puta dogodilo da nisam mogao ispustiti ni glasa niti išta u molitvi reći, da bi ljudima rekao poruku i uputio im poziv spasenja, ali su ipak bili savladani. To nije bilo zato što sam ljudima propovedao nešto užasno, nego ih je savladao sam Bog - presvedočenje Svetoga Duha.

Ova sila Božija probija i menja atmosferu. Mnogo puta se velik broj ljudi u nekom gradu obukao u silu i tada je atmosfera iznad celog tog mesta izgledala kao da je sve napunjeno životom Božjim. Stranci koji su dolazili i prolazili kroz to mesto, odmah su bili pogođeni presvedočenjem o grehu i u mnogim slučajevima obratili se Hristu.

Kada se hrišćani ponize i iznova posvete Hristu, i od Njega zatraže Njegovu silu s visine, primiće takvo krštenje Duha da će postati alat za obraćenje više duša u jednom danu nego za čitavog svog života pre toga, a ako hrišćani ostanu dovoljno ponizni da zadrže ovu moćnu i nežnu silu, delo obraćenja duša ići će dalje dok se celi gradovi i pokrajine ne obrate Hristu.

^vrh

HUMANIZAM - PRETEČA ANTIHRISTA

- Derek Prince

"Jer naša borba nije protiv ljudi od mesa i krvi, nego protiv poglavarstva, protiv vlasti, protiv vladara ovog mračnog sveta, protiv zlih duhova na nebesima." (Ef. 6:12 EČ)

Kao sledbenici Isusa Hrista mi se nalazimo uhvaćeni u sukobu koji obuhvata nebo i zemlju. Snage koje se suočavaju sa nama su "osobe bez tela" - zle duhovne sile koje borave u oblasti nevidljivog i koje se protive svakoj istinskoj pravednosti i nastoje da se uspostavi sotonina vlast nad celim svetom.

Naša odgovornost u ovom sukobu je jedinstvena, jer Hrist nam je predao zajedno sa duhovnim uvidom i duhovno oružje koje nam može dati pobedu. Vlade i vojske ovoga sveta, deluju isključivo u prirodnoj ravni, oni nemaju razumevanje ovog duhovnog konflikta i nemaju silu da se nose sa sotoninim snagama pod nebom. Naprotiv, bez toga da su svesni ovog sukoba, oni sami bivaju izmanipulisani i padaju pod kontrolom tih zlih sila.

Prvi i osnovni preduslov za pobedu nad njima je da se identifikuje priroda snaga koje su na delu u bilo kojoj datoj situaciji. U poslednjih nekoliko meseci kako sam razmišljao o dešavanjima u svetu - a posebno u SAD i oko Izraela - verujem da mi je Bog pokazao identitet zla, varljivu filozofiju koju sotona planira da iskoristi da bi se ispunili njegovi planovi za ovo doba. Ta prevara se naziva HUMANIZAM.

Uvek sam mislio da je ideologija zvana humanizam samo relativno bezopasna ljudska greška. No, kada sam konsultovao rečnik, bio sam iznenađen definicijom koju sam tu pronašao: "Odbacivanje bilo koje vlasti ili osnovnih moralnih vrednosti koje vladaju nad čovečanstvom. Odbacivanje svake religije, u prilog verovanja u napredak čovečanstva prema sopstvenim čovekovim naporima."

Shvatio sam, da humanizam nije duhovno neutralna ideologija. Naprotiv, to je namerno poricanje i odbacivanje Božije moći i autoriteta. To je anti-religiozna religija. Humanizam je postao osnovno naučavanje u obrazovnim sistemima širom sveta, kao što je u SAD, koje nap. zabranjuju nastavu religije u uobičajnom smislu, ali zato dozvoljavaju naučavanje ove nove religije.

Odlučio sam da uđem u trag humanizmu unazad kroz istoriju, počev od Nabukodonosorovog sna sa kipom od zlata, tj. imao je glavu od zlata a grudi i ruke od srebra, stomak i butine od bronze, i noge od gvožđa. Danilo je protumačio ovo kao najavu dolaska četiri velika carstva koja će se pojavljivati na svetskoj sceni jedno za drugim. Glava je bila Vavilon, grudi i ruke su bile Medo-Persija, stomak i butine su Grčka, a noge su Rimsko carstvo (Dan. 2:31-40).

Jedan ključni faktor koji je na mene ostavio velik utisak, jeste činjenica, da se reproduktivni organ na kipu nalazi u oblasti koja se identifikuje sa Grčkom. Sa mojim poznavanjem grčke filozofije, ovo je postalo posebno živo saznanje za mene.

Shvatio sam da je Grčka ta koja će - više negoli bilo koje drugo carstvo - kroz filozofiju, da se samu sebe reprodukuje u kasnijim kulturama.

Dva od ranih grčkih filozofa, od kojih i danas imamo zapise, Heraklit i Protagora, su kroz svoje ideje preživeli do danas: "Sve stvari teku..."; "Ti nikada ne možeš dva puta zakoračiti u istu reku..."; "Čovek je mera svih stvari." Neverovatno je koliko ove tri izreke sumiraju suštinu humanizma, jer oni tvrde da je sve relativno, da ne postoje moralni ili pravni apsoluti, i da je čovek najviši autoritet u svemiru.

Izvan je opsega ove kratke studije da se analizira kako su se ova razmišljanja oblikovala i postala prihvaćena, prvo, u konceptu stvaranja Evrope, a zatim kroz Evropu, u širok koncept savremene "civilizacije". Stari grci su idealizovali ljudski um. Aristotelov pojam Boga je bio savršen um koji svestrano razmatra sebe - zato, jer ništa manje od toga nije dostojno njegovog razmišljanja - razmatranja. Od ove ideje se razvila cela filozofija racionalizma.

Pored filozofije, drugi glavni element grčke kulture je bio njen naglasak na atletskim takmičenjima. Njihove Olimpijske igre su u stvari predstavljale idolatriju (tj. obožavanje) atletskih veština, a koje su se vratile u život, u ovom našem modernom veku. Najvišu gledanost danas imaju TV programi koji prenose velika internacionalna sportska takmičenja.

Stari grci su takođe imali tendenciju da umanjuju (omalovažavaju) bračni odnos između muškarca i žene, i da predstavljaju homoseksualni odnos između dva muškarca nešto kao više "intelektualno ispunjenje". Na svojim skulpturama, oni su idealizovano muško telo najčešće predstavljali potpuno golo, dok je žensko uvek preko sebe nosilo neki plašt ili tkaninu.

Takozvani "bogovi" grčke su ispoljavali sve moralne nedostatke čovečanstva: požudu, nemoral, ljubomoru, osvetoljubivost i obmanu - potpuno odsustvo, u stvari, bilo kakvog obavezujućeg moralnog koda. Ovo je ostavljalo pravo čoveku da bude sam sebi bog, i da uspostavi svoj sopstveni moralni kodeks. Posle svega, ni od jednog čoveka se ne može očekivati da živi iznad (moralnog) nivoa svojih vlastitih bogova.

Svi ovi efekti grčkog humanizma su sve više evidentni u našoj zapadnoj kulturi tokom ovog našeg veka. Većina zapadnjačkih vlada zauzima negativan javni stav i čini otvoreno i namerno odbacivanje pravednih Božjih zakona i zaveta koje je Bog načinio sa čovekom, prvo preko Mojsija, a onda kroz Isusa Hrista. Oni to jasno pokazuju i kreću se prema jasnom cilju: oblikovanju novog svetskog humanističkog poretka. Humanizam će značiti da se sve može verovati, osim u istinu, i da će tolerisati bilo šta, ali ne i pravednost. Ovakvo uzvisivanje čoveka je snaga koja će konačno dovesti do pojavljivanja antihrista, čije je ime broj čoveka (Otk. 13:18), čoveka bezakonja, koji se suprotstavlja i uzvisuje sebe iznad svega što se zove Bog, sam će tražiti da mu se klanjaju, čak će i sam sebe postaviti u hram Božji, proglašavajući sebe za Boga (2. Sol. 2:3-4).

Pismo nam otkriva da će on držati pod svojom vlašću sve one koji su odbili da ljube istinu. Iz tog razloga, Bog će im poslati silu zablude da veruju u laž - u prvu originalnu laž. U onu sa kojim je sotona prevario naše praroditelje: "Bićete kao Bog ..." ili "kao bogovi." Ovo uzvisivanje čoveka na mesto Boga će uvesti čovečanstvo u period "velike nevolje" - period velike svetske agonije, tako strašne da će nadmašiti čak i holokaust 1939-1945 (Mt. 24:21-22).

Međutim, pre ovog dolazećeg perioda nevolje, Bog i dalje ima plan i svrhu, za Izrael i Crkvu. Žetva milosti će prethoditi žetvi suda. Božja priprema za ovo je otkrivena u Zahariji 9:13: "i podigoh sinove tvoje, Sione, na sinove tvoje, Javane [Grčka], i učinih te da si kao mač junački..." (RDK, naglasak dodat)

"Sinovi Javanovi" su oni koji prihvataju prevare humanizma, koje imaju svoje korene u staro-grčkoj filozofiji. "Sinovi Siona" su oni koji zauzimaju svoj stav na nepogrešivoj Božijoj Reči, prihvatajući njena obećanja i zavete. Oni će izaći iz Izraela i iz pale crkve. Za njih će se reći: "I oni ga [sotonu] pobediše krvlju Jagnjetovom i rečju svedočanstva svog, i ne mariše za život svoj do same smrti." (Otk. 12:11 RDK, naglasak dodat)

Suočeni sa ovim dolazećim izazovom, svako od nas treba da se zapita: Da li sam spreman da zauzmem svoj stav kao jedan od sinova Sionovih?

Numerički gledano, mi smo daleko brojno nadmašeni od strane snaga humanizma. Ipak, možemo se ohrabriti iz primera Ase, judejskog kralja. Kada se on suočio sa invazijom velike i superiorne vojske, njegova molitva očaja je okrenula siguran poraz u potpunu pobedu. Za nas danas, njegova molitva nam pruža divan uzor koji možemo slediti onda kada treba da se suprotstavimo samo-uzdižućim hordama humanizma.

"I zavapi Asa ka Gospodu Bogu svom govoreći: Gospode Tebi je ništa pomoći množini ili nejakom; pomozi nam, Gospode Bože naš, jer se u Te uzdamo, i u Tvoje ime dođosmo na ovo mnoštvo. Gospode, Ti si Bog naš, ne daj da može šta na Te čovek." (2. Dn. 14:11 RDK)

Izvor: Teaching Letter No. 3.

^vrh

misaone refleksije

DARIVANJE

- Bruno Ferrero

Ulicom je prolazila majka sa detetom. Njen dečak je u ruci držao kolač. Došli su do prosjakinje pored koje je sedeo prljavi dečak u prevelikoj odeći.

Dečak sa kolačem pogleda majku i ona je u njegovom pogledu pročitala da onom drugom želi dati svoj kolač. Klimnuvši glavom, dopustila mu je to. Dečak pruži kolač svom odrpanom vršnjaku i nastavi cupkati za mamom.

Neki je prolaznik sve to posmatrao, pa je ženi dobacio: "Sada ćete mu kupiti još veći kolač, zar ne?"

"Ne", odgovori žena mirno.

"Zašto ne?"

"Zato što: onaj koji dariva taj se i odriče."

O BLAŽENSTVIMA...

- Razmišljanja o Mateju 5:3-12

"Isus je obukao blaženstva svojim vlastitim životom." (Carl F. Henry)

"Blaženstva su poziv da pogledamo na sebe, da živimo sami sa sobom na takav način koji nije nimalo lak za većinu od nas." (Simon Tugwell)

"Što duže živimo i što više pokušavamo praktikovati 'Propoved na gori', to ćemo iskusiti više blagoslova." (Martin Lloyd-Jones)

"Potraga za srećom jeste opšti ljudski nagon; Isus je to prepoznao, ali je izokrenuo načela sveta da bi svojim učenicima preneo poruku neba: 'Srećni su oni koji teže da budu siromašni u duhu i traže milost i čeznu za pravdom.'" (Paul Frost)

^vrh

Smešna strana

POHVALA

Posle bogosluženja dok se pastor pozdravljao sa ljudima, upita jednog starijeg čoveka: "Pa, kako vam se svidela današnja služba?"

Čovek odgovori: "Vidite pastore, ja nisam čovek koji voli da kritikuje, ja više volim da pohvalim. Kad bude neka pohvala na račun vaše službe, znajte da ću ja prvi da vam priđem i kažem vam to..."

PROSVETLJENJE

Na kraju propovedi, pastor se na izlasku iz crkve pozdravlja sa vernicima. Prilazi mu jedna žena i kaže: "Pastore, želim vam zahvaliti na tako divnoj propovedi. Toliko svetlosti ste uneli u moje razumevanje Biblije. Do sada sam uvek mislila da su 'Sodoma i Gomora' bile majka i ćerka."

^vrh

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

SIONSKA TRUBA je nezavisna (interdenominaciona) hrišćanska publikacija, neprofitabilnog karaktera, koja se bavi pisanjima o verskom životu.

Ceo ovaj projekat je zasnovan na dobrovoljnom radu, iz srca i sa željom da blagoslovi druge i da bude proslavljen Gospod i Spasitelj Isus Hrist.

Ime magazina SIONSKA TRUBA je izvučeno iz stiha proroka Joila 2:1 - "Zatrubite u trubu na Sionu! Nek joj glas do svete gore moje odjekne, nek zadrhću svi stanovnici zemlje! Jer ide dan Gospodnji, stiže..." Truba ili trubljenje u Svetom pismu se često povezuje sa veoma važnim događajima (2. Moj. 19:16-19; 3. Moj. 23:23-25; 4. Moj. 10:1-10; Sud. 3:27; 1. Car. 1:34-41; 1. Dn. 13:8; itd.). Za naše vreme najvažnije je ono trubljenje, koje treba tek da se dogodi - trubljenje za vaznesenje Crkve i drugi Hristov dolazak (Mt. 24:31; 1. Kor. 15:52; 1. Sol. 4:16).

Šta veruje SIONSKA TRUBA?

Ukratko, uređivačko-teološki principi SIONSKE TRUBE su sledeći:

1. Biblija (Sveto pismo) je cela od Boga nadahnuta, nepogrešiva i autoritativna. Ona je uz Hrista otkrivenje Božje čovečanstvu.

2. Isus Hrist je od Boga začet Svetim Duhom, rođen od deve Marije, živeo je bezgrešan život, činio mnoga čuda, bio je razapet na krstu za grehe čovečanstva, vaskrsao je iz mrtvih, vazneo se na nebo, gde mu je data svaka vlast i moć od Oca, On će ponovo doći na zemlju u slavi i sili. Začet od Boga, On je Sin Božji i rođen od žene, On je Sin Čovečji.

3. Za spasenje, čoveku je potrebno da lično svojom odlukom primi Isusa Hrista u svoj život i rodi se nanovo od vode i Duha. Spasenje je moguće po veri, kroz Božansku milost koja je data po krstu Hristovom.

4. Sveti Duh obnavlja i čisti nanovorođenog čoveka, pomaže mu da živi svet život za Boga i čuva ga u spasenju. Darovi Svetoga Duha su i dalje prisutni u Crkvi Isusa Hrista i služe na njenu izgradnju.

5. Crkva Isusa Hrista - Telo Hristovo je sastavljeno od iskupljenih vernika, svih vremena, nacija i denominacija. Svih ljudi upisanih u Jagnjetovu knjigu života.

6. Crkva Isusa Hrista očekuje Hristov drugi dolazak, tj. svoje vaznesenje da bi se opet sa Hristom vratila na zemlju da vlada na njoj sa Hristom 1000 godina.

7. Ova današnja zemlja (kosmos) će biti vatrom uništena a Bog će za svoj iskupljeni narod stvoriti novo nebo i novu zemlju.

Da li je dozvoljeno koristiti sadržaje SIONSKE TRUBE?

SIONSKA TRUBA je namenjena isključivo vašem ličnom, nekomercijalnom korišćenju. SIONSKA TRUBA ne dozvoljava ni jedan oblik komercijalne prodaje svojih sadržaja.

Sadržaji SIONSKE TRUBE mogu dalje da se distribuišu jedino potpuno besplatno i slobodno - bez postavljana bilo kakvih uslova ili potraživanja od budućih korisnika. Za više detaljnijih informacija na ovu temu, čitajte na stranici: "Uslovi i garancije".

ELEKTRONSKI MAGAZIN - SIONSKA TRUBA

E-mail: siont.net@gmail.com

Internet: http://siont.net/

Table of Contents

Sadržaj

1/2000.

2/2001.

3/2001.

4/2001.

5/2001.

6/2001.

7/2001.

8/2002.

9/2002.

10/2002.

11/2002.

12/2002.

13/2002.

14/2003.

15/2003.

16/2003.

17/2003.

18/2003.

19/2003.

20/2004.

21/2004.

22/2004.

23/2004.

24/2004.

25/2004.

26/2005.

27/2005.

28/2005.

29/2005.

30/2005.

31/2005.

32/2006.

33/2006.

34/2006.

35/2006.

36/2006.

37/2006.

38/2007.

39/2007.

40/2007.

41/2007.

42/2007.

43/2007.

44/2008.

45/2008.

46/2008.

47/2008.

48/2008.

49/2008.

50/2009.

51/2009.

52/2009.

53/2009.

54/2009.

55/2009.

56/2010.

57/2010.

58/2010.

59/2010.

60/2010.

61/2010.

62/2010.

63/2011.

64/2011.

65/2011.

66/2011.

67/2011.

68/2012.

69/2012.

70/2012.

71/2012.

72/2012.